Справа №: 343/2372/16-ц
Провадження №: 2/0343/11/17
Р І Ш Е Н Н Я

I М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 березня 2017 року м. Долина

Долинський районний суд Iвано-Франкiвської областi в складi:

головуючого судді Керніцького І. І.,

секретаря Оленюк Т. В.,

адвоката ОСОБА_1 ,

розглянувши у вiдкритому судовому засiданнi в залі Долинського районного суду Івано-Франківської області справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 сільської ради про скасування рішення сесії ОСОБА_3 сільської ради від 21.07.2016 року № 104-7/2016 року,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачка просить постановити рішення, яким скасувати рішення ОСОБА_3 сільської ради від 21.07.2016року № 104-7/2016 та стягнути з відповідача на її користь усі витрати по справі.

Свої вимоги мотивує тим, що 21 липня 2016 року сесія ОСОБА_3 сільської ради прийняла рішення № 104-7/2016 року, яким затвердила ОСОБА_1 земельної комісії від 13.07.2016 року та зобовязала її усунути перешкоди з дороги громадського користування, а саме: забрати гойдалку, насип з каміння-шутру, частину камяного паркана в місячний термін. Вважає вказане рішення незаконним із таких підстав. Відповідно до рішення виконкому ОСОБА_3 сільської ради від 14 квітня 1987 року № 13 її надано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку. Вказаним рішенням схвалено рішення загальних зборів членів колгоспу /зборів уповноважених/ Прапор Леніна № 1 від 17 лютого 1987 року про виділення земельної ділянки розміром 0,08 га. 13 травня 1987 року було встановлено межі земельної ділянки в натурі, про що свідчить акт виносу в натурі меж земельної ділянки і розбивки будівель. Отримавши вказане рішення вона набула права постійного користування наданою земельною ділянкою. Вказаною земельною ділянкою вона користується на протязі тривалого часу, упорядкувала її і сплачує за неї податок.

Судом не приймалось рішення про примусове припинення права на користування вказаною земельною ділянкою. Рішенням сесії ОСОБА_3 сільської ради 17 січня 2012 року № 215-11/2012 сесія ОСОБА_3 сільської ради внесла зміни у рішення сесії сільської ради від 14.02.1996 року «Про передачу земель у власність». В даний час гойдалка, насип з каміння-шутру, частину кам»яного паркана знаходяться на її земельній ділянці, яку її було надано рішенням сесії ОСОБА_3 сільської ради 17 січня 2012 року № 215-11/2012 року. Отже, ОСОБА_3 сільська рада прийнявши рішення від 21.07. 2016 ро 104-76/2016 року нехтує її законним правом на користування вказаною земельною ділянкою, втручається у здійснення її повноважень користування цієї земельної ділянки, чим завдає її моральні страждання. Для захисту своїх прав вона вимушена звертатись у різні інстанції на що тратить свій час і що приводить до нових переживань які негативно впливають на її здоровя.

Позивачка у судове засідання не прибула.

В судовому засіданні представник позивачки адвокат ОСОБА_1 та ОСОБА_4 (довіреність від 13.02.2017 р. № 4) позовні вимоги підтримали, зіславшись на викладені в позовній заяві обставини. Додатково пояснили, що земельна ділянка є власністю їх довірительки, в неї не вилучалась. Просили позов задоволити.

Представник відповідача ОСОБА_3 сільської ради ОСОБА_5 (довіреність від 10.02.2017 р. № 1) позовних вимог не визнав, суду пояснив, що він працює спеціалістом по землевпорядкуванню ОСОБА_3 сільської ради. Додатково пояснив, що дана дорога не передбачена генеральним планом. Просив відмовити у позові.

Суд вислухавши думку учасників процесу, дослідивши здобуті та перевірені в судовому засіданні докази в їх сукупності,вважає,що даний позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного:

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч.1 статті 26 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні виключно на пленарних засіданнях сільської,селищної,міської ради вирішуються такі питання: п.34 -вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Рішенням 11 сесії ОСОБА_3 сільської ради від 17.01.2012 року № 215-11/2012 внесено зміни у рішення сесії сільської ради від 14.02.1996 року та позивачці передано у власність земельну ділянку площею 0.1492 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по вул.Миру,16 в с.Витвиця.

Тобто даним рішенням сесії сільради підтверджено передачу ОСОБА_2 у власність земельної ділянки площею 0.1492 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по вул.Миру,16 в с.Витвиця.

Як вбачається з матеріалів справи та копії акту від 13.07.2016 р. та акту від 24.02.2017 р., позивачка (самовільне захоплення земель) встановила на частині дороги загального користування гойдалку, насип з каміння-шутру, камяний паркан .

На підставі рішення № 104-7/2016 7 сесії ОСОБА_3 сільської ради від 21 липня 2016 року затверджено акт земельної комісії від 13.07.2016 року. ОСОБА_2 усунути перешкоди з дороги громадського користування, а саме забрати гойдалку, насип з каміння-шутру, частину камяного паркану в місячнимй термін (а.с.3).

Таким чином, фактично, даним рішенням сесії ОСОБА_3 сільська рада перешкоджає в користуванні позивачкою ОСОБА_2 частиною земельної ділянки.

Згідно копії геплану села Витвиця Долинського району та копії схеми виносу в натуру меж земельної ділянки і розбивки будівель дана дорога не передбачена.

У відповідності до вимог ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Законом.

Ст. 141 ЗК України передбачено підстави припинення права користування земельною ділянкою. Такими підставами є:

а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою;

б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом;

в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій;

г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам;

ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням;

д) систематична несплата земельного податку або орендної плати;

е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці;

є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини.

У відповідності до ч.2 ст. 149 ЗК України - вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.

Згідно зі ст. ст. 152,153 ЗК України - власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених Земельним кодексом та іншими Законами України. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання угоди недійсною, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, застосуванням інших, передбачених Законом, способів.

Відповідно до п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року №2 - вирішуючи спори про припинення права власності на земельну ділянку чи права користування нею, суди повинні враховувати, що орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування має право прийняти рішення про це лише в порядку, з підстав і за умов, передбачених статтями 140-149 ЗК (2768-14). У випадках, визначених цими нормами, припинення права власності на землю чи права землекористування провадиться за позовом відповідного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування в судовому порядку, недодержання якого є підставою для визнання рішення цього органу та виданих державних актів недійсними. У разі пред'явлення до органу виконавчої влади або місцевого самоврядування позову про незаконність припинення права землекористування через відсутність судового рішення про вилучення земельної ділянки відповідач вправі пред'явити зустрічний позов про таке вилучення, а суд має розглянути його разом із первинним позовом.

П.5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року №7-рп/2009 ( справа про скасування актів органів місцевого самоврядування), встановлено, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, повязані з реалізацією певних субєктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і субєкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення.

Ч.3 ст. 10 та ч.1 ст. 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом.

В судовому засіданні встановлено, що згоди на вилучення частини земельної ділянки землекористувач ОСОБА_2 не давала, судового рішення про вилучення частини земельної ділянки позивачки немає. Це підтвердили в судовому засіданні представники позивачки, не заперечив представник відповідача, що дана дорога в генеральнопїму плані села не передбачена. Отже позивачка, встановила гойдалку, насип з каміння-шутру, частину камяного паркану на земельній ділянці, яка її передана у власність.

Таким чином суд приходить до переконання, що прийнявши 21.07.2016 р. рішення № 104-7/2016 сесія ОСОБА_3 сільської ради перевищила свої повноваження передбачені законодавством України і не маючи згоди землекористувача позивачки ОСОБА_2, не маючи судового рішення про вилучення земельної ділянки, безпідставно зобовязала позивачку в місячний термін усунути перешкоди з земельної ділянки, яка передана її у власність, що суперечить вимогам ст. 141, 149 ЗК України, а тому позов підлягає до задоволення.

Питання судових витрат слід вирішити у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України.

На підставі ст.19 Конституції України , 26 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні, ст.ст. 116,141,149, 152,153 ЗК України, Рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року №7-рп/2009 ( справа про скасування актів органів місцевого самоврядування), керуючись ст.ст.10, 60, 88, 213, 214, 215,218 , суд,-

РІШИВ:

Позов задоволити.

Скасувати рішення ОСОБА_3 сільської ради від 21.07.2016 року № 104-7/2016.

Стягнути з ОСОБА_3 сільської ради на користь ОСОБА_2 1000,00 (одну тисячу ) гривень - витрат, повязаних з наданням правової допомоги адвокатом та 551,20 грн. (пятсот пядесят одну гривню 20 копійок) - витрат, повязаних з оплатою позивачкою судового збору при подачі позовної заяви.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подачі апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення до Апеляційного суду Івано-Франківської області через Долинський районний суд.

Суддя:

Повний текст рішення виготовлено 17.03.2017.

2