АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/393/17Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 30 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3, ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 12 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_6 до Державної казначейської служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Звенигородська місцева прокуратура про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду ,-

в с т а н о в и л а :

13 квітня 2016 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до Державного казначейства в Лисянському районі Черкаської області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду, посилаючись на те, що 28 грудня 2010 року прокуратурою Лисянського району Черкаської області відносно нього було порушено кримінальну справу № НОМЕР_1 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України за невиконання рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 09 липня 2009 року про усунення перешкод у користування земельними ділянками, належними ОСОБА_7 та ОСОБА_8, а також заборони проходу та проїзду по вказаних земельних ділянках.

Позивач зазначає в позові, що під час проведення досудового слідства по кримінальній справі 23 лютого 2011 року йому було предявлено обвинувачення за ч. 1 ст. 382 КК України та обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. Матеріали кримінальної справи було направлено до Лисянського районного суду Черкаської області в порядку ст. 232 КПК України для розгляду по суті.

Постановою Лисянського районного суду Черкаської області від 17 березня 2011 року кримінальну справу направлено до Ватутінського міського суду Черкаської області для розгляду.

Кримінальна справа неодноразово розглядалася Ватутінським міським та Корсунь-Шевченським районним судами Черкаської області та поверталася до прокуратури Лисянського району для організації проведення додаткового розслідування, відповідно до вимог ст.281 КПК України.

12 березня 2013 року матеріали вказаної кримінальної справи прокурором Лисянського району Черкаської області зареєстровано в Єдиному реєстрі досудових розслідувань за № 0000004 від 12 березня 2013 року та передано за підсудністю до СВ Лисянського РВ УМВС України в Черкаській області для організації досудового розслідування.

Постановою слідчого СВ Лисянського РВ УМВС України в Черкаській області від 19 червня 2013 року кримінальне провадження по вказаній кримінальній справі закрито.

Постановою прокурора Лисянського району Черкаське області від 27 вересня 2013 року вказана постанова слідчого скасована та матеріали провадження направлені до СВ Лисянського РВ УМВС України в Черкаській області для подальшого розслідування.

20 лютого 2015 року вказане кримінальне провадження закрите на підставі п. 2 ч. 1 ст.284 КПК України, тобто, за обставинами, що виключають кримінальне переслідування.

31 березня 2015 року постановою прокурора Лисянського району вказану постанову слідчого скасовано у звязку з неповнотою розслідування та направлені до СВ Лисянського РВ УМВС України в Черкаській області для подальшого розслідування.

Постановою прокурора Лисянського району Черкаської області від 15 жовтня 2015 року вказане кримінальне провадження закрито на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України.

Проте, постановою заступника прокурора Черкаської області від 19 листопада 2015 року вказана постанова про закриття кримінального провадження скасована у звязку з не проведенням необхідних слідчих та процесуальних дій у повному обсязі.

Постановою прокурора Звенигородської місцевої прокуратури від 30 грудня 2015 року кримінальне провадження передбачено ч.1 ст. 382 КК України, стосовно нього закрито на підставі п.п.2,3 ч.1 ст. 284 КПК України, тобто, встановлено відсутність в його діях складу кримінального правопорушення та не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпні можливості їх отримати.

Позивач зазначає, що внаслідок кримінального переслідування та незаконного притягнення до кримінальної відповідальності йому завдано значної матеріальної шкоди в сумі 12 689,02 грн., яка складається з витрат на правову допомогу та витрат на придбання паливно-мастильних матеріалів бензину. Крім того, йому завдано моральної шкоди, яку він оцінює в розмрі 79 924 грн.

Ухвалою Лисянського районного суду Черкаської області від 12 травня 2016 року замінена неналежного відповідача Управління Державного казначейства в Лисянському районі на належного відповідача Державну казначейську службу України.

Ухвалою Лисянського районного суду Черкаської області від 10 серпня 2016 року залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог Звенигородську місцеву прокуратуру Черкаської області.

Позивач, змінюючи та уточнюючи позовні вимоги, остаточно просив стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету 97 571,32 грн., що складається з 13 471,32 грн. матеріальної (майнової) та 84 100 грн. моральної (немайнової) шкоди, завданої йому незаконними діями органів, що здійснюють оперативно розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Рішенням Лисянського районного суду Черкаської області від 12 грудня 2016 року позов задоволено частково.

Відшкодовано за рахунок Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з державного бюджету на користь ОСОБА_6 42 239,90 грн. моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури.

У задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_6 оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що рішення є незаконним та необґрунтованим, висновки суду не ґрунтуються на вимогах Конституції України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та кримінального-процесуального законодавства. Просить скасувати рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 12 грудня 2016 року та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог і доводів у повному обсязі за весь час перебування під слідством та судом у період з 28 грудня 2010 року по 30 грудня 2015 року.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представника, які зявилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення суду першої інстанції зміні, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне зясування обставин справи, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягає застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам закону відповідає не повністю.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності вимог щодо стягнення матеріальної шкоди, посилаючись, що позивачем не обгрунтовано та не надано жодних належних доказів (підтверджуючих документів) того, що йому завдано матеріальної шкоди, в чому проявились наслідки такої шкоди, надані суду документи надавалися в хаотичному порядку, а отже суд дійшов висновку про відсутність підстав для компенсації за матеріальну шкоду.

Судом задоволено вимоги про стягнення моральної шкоди в розмірі 42 239,90 грн., оскільки у зв'язку з обранням запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд ОСОБА_6 завдано шкоди незаконними діями органами, що здійснюють оперативно розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, а тому порушене право позивача підлягає захисту, з розрахунку, що до моменту внесення відомостей до ЄРДР досудове розслідування у кримінальній справі № НОМЕР_1 проводилось 26 місяців і 12 днів (з 28.12.2010 р. по 12.03.2013 р.), а відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» розмір мінімальної заробітної плати визначено у розмірі 1600 грн., тому мінімальний розмір моральної шкоди, якщо брати період розслідування кримінальної справи становить 42 239,9 грн. (1600 грн. * 26 міс. 12 д.).

Щодо відшкодування витрат понесених позивачем на юридичну допомогу, то судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_6 не надано належних доказів про отримання ним юридичної допомоги та понесені витрати згідно розрахунку.

Колегія суддів не може повністю погодитись з висновками суду першої інстанції, оскільки висновки суду щодо безпідставності стягнення матеріальної шкоди є помилковими, такими, що не відповідають обставинам справи та вимогам закону, так як судом невірно застосовано норми матеріального права.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні 28 грудня 2010 року відносно ОСОБА_6 порушено кримінальну справу № НОМЕР_1 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 382 Кримінального кодексу України (а. с. 126).

23 лютого 2011 року ОСОБА_6 у вказаній кримінальній справі предявлено обвинувачення та обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд (а. с. 131-135).

28 лютого 2011 року винесено обвинувальний висновок по кримінальній справі № НОМЕР_1 по обвинуваченню ОСОБА_6 за ч.1 ст. 382 КК України та направлено до Лисянського районного суду Черкаської області для розгляду(а. с. 140-152).

09 грудня 2011 року кримінальну справу повернуто прокурору Лисянського району на додаткове розслідування в звязку з неповнотою та неправильністю досудового слідства (а. с. 160-161).

24 квітня 2012 року постановою слідчого прокуратури Лисянського району винесено постанову про притягнення як обвинуваченого ОСОБА_6 по кримінальній справі № НОМЕР_1 (а. с. 164-165).

26 квітня 2012 року після виконання ухвали Лисянського районного суду Черкаської області кримінальну справу по обвинуваченню ОСОБА_6 з обвинувальним висновком направлено до Корсунь-Шевченківського районного суду для розгляду (а. с. 170171).

Постановою Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 02 листопада 2012 року кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_6, у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 382 КК України повернуто прокурору Лисянського району Черкаської області на додаткове розслідування в звязку з неповнотою та неправильністю досудового слідства (а.с.19-20).

Відповідно до вимог ст. 214 КПК України ( в редакції 2012 року), 12 березня 2013 року прийнято рішення про внесення обставин кримінальної справи № НОМЕР_1 до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочато розслідування за новим кримінальним провадженням № 00000004. Проведення досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні доручено згідно з правилами підслідності слідчому відділу Лисянського РВ УМВС України в Черкаській області.

19 червня 2013 року постановою слідчого СВ Лисянського РВ УМВС вказане провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України закрито (а.с.181-183).

27 вересня 2013 року прокурором Лисянського району Черкаської області винесено постанову від 19 червня 2013 року, якою кримінальне провадження направлено для подальшого досудового розслідування до СВ Лисянського РВ УМВС України в Черкаській області (а. с.184-185).

Слідчим СВ Лисянського РВ УМВС України в Черкаській області 31 грудня 2013 року винесено постанову про закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у звязку з відсутністю складу кримінального правопорушення(а. с. 186-189).

11 січня 2014 року прокурором Лисянського району Черкаської області постанову про закриття кримінального провадження від 31 грудня 2013 року скасовано та кримінальне провадження направлено для подальшого досудового розслідування до СВ Лисянського РВ УМВС України в Черкаській області.

Слідчим СВ Лисянського РВ УМВС України в Черкаській області 20 лютого 2015 року винесено постанову про закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у звязку з відсутністю складу кримінального правопорушення (а. с. 190-192) .

31 березня 2015 року прокурором Лисянського району Черкаської області постанову про закриття кримінального провадження від 20 лютого 2015 року скасовано та кримінальне провадження направлено для подальшого досудового розслідування до СВ Лисянського РВ УМВС України в Черкаській області (а. с. 193-194).

Прокурором прокуратури Лисянського району Черкаської області 15 жовтня 2015 року винесено постанову про закриття кримінального провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України у звязку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпаності можливості їх отримання (а.с.195-199).

19 листопада 2015 року постановою заступника прокурора Черкаської області постанову про закриття кримінального провадження від 15 жовтня 2015 року скасовано та кримінальне провадження направлено для подальшого досудового розслідування до СВ Лисянського РВ УМВС України в Черкаській області (а. с. 200-201).

30 грудня 2015 року кримінальне провадження постановою прокурора Лисянського відділу Звенигородської місцевої прокуратури Черкаської області закрито, у звязку із не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_6 в суді, що стало підставою для звернення його до суду (а. с. 207-213).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» (в редакції на час порушення кримінальної справи) відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 2 цього Закону передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінальної справи за відсутністю події злочину, відсутністю у діянні складу злочину або недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину.

Згідно ч. 3 ст. 13 цього Закону відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством.

Оскільки кримінальне провадження було закрито у зв'язку неможливістю доведення винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за відсутності діяння і складу кримінального правопорушення загалом, то колегія суддів вважає, що є підстави, передбачені пунктом 2 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» для відшкодування позивачу моральної шкоди.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Частиною 2 даної статті передбачено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розяснено, оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі зясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі, чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду, та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Абзацами 1 та 3 п. 9 даної Постанови Пленуму розяснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоровя потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відшкодування моральної шкоди , у визначеному судом розмірі 42239 , 9 грн., та не вбачає підстав для задоволення доводів апеляційної скарги щодо скасування рішення суду в частині часткового задоволення вимог про відшкодування моральної шкоди.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що до моменту внесення відомостей до ЄРДР досудове розслідування у кримінальній справі № НОМЕР_1 проводилось 26 місяців 12 днів ( з 28.12.2010 р. по 12.03.2013 р.).

Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» розмір мінімальної заробітної плати визначено у розмірі 1600 грн.

Мінімальний розмір моральної шкоди, якщо брати період розслідування кримінальної справи становить 42 239,9 грн. (1600 грн. * 26 міс. 12 д.).

Відповідно до положень ст. 1176 ЦК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», характеру і обсягу страждань, яких зазнав позивач, внаслідок тривалого перебування під слідством та судом, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно задоволено моральну шкоду в розмірі 42 239,9 грн. , виходячи із вимог розумності та справедливості, обставин справи, які встановлено судом.

Однак, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови позивачу у задоволенні вимог про стягнення матеріальної шкоди, оскільки вважає, що судом допущено порушення норм матеріального права, та суд не звернув належної уваги, що існує певний порядок відшкодування матеріальної шкоди позивачу у разі її заподіяння, який не був дотриманий позивачем.

Як вбачається із матеріалів справи слідчі дії стосовно закриття кримінального провадження провадив орган досудового слідства, тому саме цей орган у місячний термін з дня звернення громадянина витребовує всі необхідні документи, що мають значення для визначення розміру завданої матеріальної шкоди, і виносить відповідну постанову.

У разі незгоди з винесеною постановою про відшкодування шкоди громадянин може оскаржити цю постанову до прокуратури або суду.

Проте, суд не звернув на це уваги, що позивачем ОСОБА_6 порушено вищенаведений порядок, оскільки позивач звернувся з вимогами про відшкодування матеріальної шкоди безпосередньо до суду.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, відмовляючи в позові в цій частині, наведеного не врахував, відмовивши в позові по суті вимог про відшкодування матеріальної шкоди, чим порушив вимоги матеріального та процесуального права.

Таким чином, рішення суду першої інстанції підлягає зміні із скасуванням рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди та ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди з інших підстав, які вказані вище в рішенні суду апеляційної інстанції.

Вимоги про стягнення з Державного бюджету України витрат на правову допомогу у розмірі 5 800 грн., понесені позивачем в даній справі, слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Згідно зазначеної норми склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входять до предмету доказування по справі.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані, зокрема документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки).

Надані позивачем квитанції, згідно яких позивач передав, а адвокат отримав грошові кошти, не відповідає встановленим законом вимогам.

Недотримання вказаних вимог, позбавляє можливості об'єктивно встановити реальне внесення позивачем вказаних коштів, справляння податку з цих коштів тощо.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, та вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині відмови в задоволенні вимог про стягнення матеріальної шкоди та ухваленні в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні вимог позивача про стягнення матеріальної шкоди з підстав порушення норм матеріального права, та що судом не звернуто належної уваги, що існує певний порядок відшкодування матеріальної шкоди позивачу у разі її заподіяння громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, який не був дотриманий позивачем.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів ,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 12 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_6 до Державної казначейської служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Звенигородська місцева прокуратура про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду змінити, скасувавши рішення в частині відмови в задоволенні вимог про стягнення матеріальної шкоди, ухвалити в цій частині нове рішення.

Відмовити ОСОБА_6 в задоволенні позовних вимог щодо стягнення з Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України матеріальної шкоди.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :