Справа №489/6082/15-ц 24.03.2017 24.03.2017 24.03.2017
Провадження №22-ц/784/658/17
Провадження № 22ц/784/658/17 Суддя першої інстанції Тихонова Н.С.
Справа № 489/6082/15-ц Суддя-доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
Категорія 47
УХВАЛА

Іменем України

24 березня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Козаченка В.І., Прокопчук Л.М.,

із секретарем судового засідання Шагаєм О.А.,

за участю позивачки ОСОБА_2,

її представника ОСОБА_3

відповідачки ОСОБА_4, її представника - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 2 лютого 2017 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, шляхом відновлення межі,

В С Т А Н О В И Л А:

В вересні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, шляхом відновлення межі, посилаючись на те, що вона є власником земельної ділянки, яка розташована по вул. 2 Інгульська, 12 в м. Миколаєві. Власницею суміжної земельної ділянки ОСОБА_6 на межі їхніх земельних ділянок зведено паркан, при цьому остання заступила за межу її земельної ділянки на 0,53 м, що перешкоджає їй користуватися власною земельною ділянкою та порушує її право землекористувача, яке підлягає захисту.

Посилаючись на наведене, ОСОБА_2 просила суд зобовязати ОСОБА_6 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою за адресою: м. Миколаїв, вул. 2 Інгульська, 12, шляхом демонтажу паркану та перенесення його з її земельної ділянки на 0,53 метра, чим відновити існуючу раніше межу між ділянками відповідно до її державного акту на право приватної власності на землю від 11 червня 1996 року.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 2 лютого 2017 року в позові ОСОБА_2 відмовлено.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відновити межу між земельними ділянками сторін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції повно з'ясував фактичні обставини справи, дав належну правову оцінку доказам, які надали сторони, і дійшов обґрунтованого висновку про те, що межу між суміжними земельними ділянками за державним актом на право приватної власності на землю від 11 червня 1996 року встановити технічно неможливо у звязку відсутністю первісного плану відводу земельної ділянки позивачки. Отже спірна межа між земельними ділянками сторін не встановлювалась, а тому не може бути відновлена. За такого суд першої інстанції правильно зазначив, що позивачкою не доведено факт порушення її земельних прав, а відтак позовні вимоги не підлягають задоволенню.

З такими висновками районного суду колегія суддів погоджується, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи та ґрунтуються на законі.

Відповідно до вимог ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державним актом.

Згідно з ч. 2 ст. 152 ЗК України власник, або землекористувач може вимагати усунення порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

За змістом ст. 106 ЗК власник або користувач земельної ділянки має право вимагати від власників чи користувачів сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістилися або стали непридатними.

За приписами ст. 107 ЗК України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації, яка відповідно до ст. 193 ЗК України містить сукупність відомостей і документів про місце розташування та правовий режим земельних ділянок, їх оцінку, класифікацію земель, кількісну та якісну характеристику, розподіл серед власників землі та землекористувачів.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно Державного акту на право приватної власності на землю від 11 червня 1996 року ОСОБА_2 належить земельна ділянка площею 392 кв.м, розташована за адресою: м. Миколаїв, вул. 2 Інгульська, 12.

Вказана обставина підтверджується також Витягом з Державного земельного кадастру від 3 листопада 2014 року.

Згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 20 жовтня 2014 року ОСОБА_6 на праві власності належить земельна ділянка площею 0,0324 га, яка розташована за адресою: м. Миколаїв, вул. 2 Інгульська, земельна ділянка 10/1, що підтверджується також витягом з Державного земельного кадастру від 19 травня 2014 року.

Вказані земельні ділянки розташовані по сусідству і є суміжними.

У висновку судової будівельно-технічної експертизи № 1023-1024 від 3 червня 2016 року встановлено, що межа, на якій побудовано залізобетонний паркан між земельними ділянками № 10/1 і № 12 по вул. 2 Інгульській в м. Миколаєві не відповідає межі, встановленої та відображеної Державним актом на право приватної власності на землю 1-МК № 004250, виданим ОСОБА_2, і зміщена на ділянці від вулиці до зламу в бік земельної ділянки № 10/1, від зламу до тильної межі земельної ділянки № 12 в бік цієї ж земельної ділянки № 12; для поновлення межі між земельними ділянками № 10/1 та № 12 по вул. 2 Інгульська в м. Миколаєві необхідно демонтувати залізобетонний паркан і побудувати новий паркан згідно правовстановлюючих документів - Державним актом на право приватної власності на землю 1-МК № 004250 від 11 червня 1996 р.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 29 березня 2013 року у цивільній справі, що була розглянута за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6 та Миколаївської міської ради про встановлення межі між земельними ділянками сторін, в задоволені позову відмовлено. При розгляді цієї справи було встановлено, зокрема, висновком експерта, що конфігурація, привязка будинку до меж ділянки, лінійні розміри та загальна площа ділянки, що перебуває у користуванні позивачки, не відповідає технічній документації. Площа земельної ділянки, що зазначена в Державного акту на право приватної власності на землю від 11 червня 1996 року - 392 кв. м, на 5 км менше фактичної площі вказаної ділянки. Враховуючи не відповідність технічних характеристик визначити яким чином повинна проходити суміжна межа між земельними ділянками сторін технічно не можливо у звязку відсутністю первісного плану відводу на земельну ділянку, що належить позивачці (а.с. 161,163)

Звертаючись до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, шляхом відновлення межі між земельними ділянками сторін, позивачка не надала належних та допустимих доказів у підтвердження існування такої межі відповідно до первісного плану відводу на земельну ділянку, що зазначена в Державному акті на право приватної власності на землю від 11 червня 1996 року.

Отже, суд першої інстанції з посиланням на ч. 6 ст. 147 ЦПК України обґрунтовано не взяв до уваги висновок експерта від 3 червня 2016 року, оскільки останній пропонує відновити межу відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю від 11 червня 1996 року, проте пропонує зрівняти лінію меж, яка за вказаним актом та кадастровим планом має місце зламу. Також експерт в дослідницькій частині свого висновку не досліджує всю технічну документацію, що міститься в матеріалах справи, яка свідчить про зміну лінійних розмірів та загальної площі ділянки, що належить позивачці.

Крім того, наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за № 391/17686, затверджено Інструкцію про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, за якою межі земельних ділянок, що передаються або надаються у власність чи у користування, відновлюються або переносяться в натуру (на місцевість) за наявними планово-картографічними матеріалами. Крайні поворотні точки кожної межі закріплюються довгостроковими межовими знаками встановленого зразка, крім випадків збігу вказаних поворотних точок меж з твердими точками на місцевості.

При отриманні 20 жовтня 2014 року ОСОБА_4 свідоцтва про право власності на свою земельну ділянку відповідно до зазначеної Інструкції були встановлені в натурі (на місцевості) межі її земельної ділянки та передано межові знаки (48, 56).

Відповідно до акту узгодження меж ділянки ОСОБА_6 з земельними ділянками сусідніх землекористувачів, а також стану побудованого паркану на її ділянці, ОСОБА_6 стверджувала, що паркан побудовано в межах встановлених межових знаків.

Між тим, ОСОБА_2 не надала суду переконливих доказів за правилами ст.ст. 58, 59 ЦПК України, які б спростовували вказані доводи відповідачки, а також, не погоджуючись з визначеними межами земельної ділянки, свідоцтво про право власності ОСОБА_6 на вказану земельну ділянку не оскаржувала.

Доводи, наведені в апеляційній скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду по їх оцінці, однак висновків районного суду не спростовують.

За такого, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглянувши спір в межах заявлених позовних вимог, повно та всебічно дослідив обставини справи, належно оцінив надані сторонами докази й дійшов вірного висновку, що позивачка відповідно до ст. 60 ЦПК України не надала суду переконливих доказів, що доводили б її позовні вимоги.

З урахуванням викладеного, оскаржуване рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 2 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з дня її проголошення, але з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Л.М. Царюк

Судді: В.І. Козаченко

ОСОБА_7