Провадження № 2/369/647/17
РІШЕННЯ

Іменем України

02.03.2017 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Волчко А.Я.

за участю секретаря: Раситюк М.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Горенської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області про визнання права власності на спадкове майно, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом до Горенської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області про визнання права власності на спадкове майно.

Заявлені позовні вимоги обґрунтовувала тим, що ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право наспадщину за заповітом від 06.08.1988 р. після смерті свого дідуся є власницею 5/10 частки житлового будинку, що знаходиться за адресою: с. Горенка, вул.Київська, № 133.

1/10 частка вказаного жи;..свого будинку належить брату позивача, ОСОБА_2, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від ІНФОРМАЦІЯ_1 після смерті дідуся.

4/10 частки вказаного житлового будинку належало матері позивача, ОСОБА_3, однак право власності остання через юридичну необізнаність та відсутність фінансових коштів не зареєструвала, що підтверджується довідкою КГІ «БТІ» від 22.07.2016 р. за номером 961. Відповідно до вказаної довідки самочинно побудованих будівель та споруд не виявлено, загальна площа будинку становить 222, 1 кв. м.

Відповідно до довідки № 2258/7 від 28.11.2016 p., виданої Виконавчим комітетом Горенської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, що робиться на підставі інформації з погосподарських книжок, 4/10 будинковлодніня за адресою: с. Горенка, вул. Київська, № 133, належить ОСОБА_4.

Окрім цього, також у будинковій книзі мається запис БТІ з підписом керівника та печаткою від 18.08.1988 про те, що власниками вказаного домоволодіння є: ОСОБА_4, ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

ОСОБА_4 на підставі рішення № 46/47 Виконавчого комітету Горенської сільської ради народних депутатів від 20.12.1996 р. отримала у приватну власність присадибну земельну ділянку, площею 0, 10 га, що знаходиться за адресою: с. Горенка, вул. Київська, 133.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії 1-ОК № 354463 від 24.11.2015 р. ОСОБА_4 померла.

ОСОБА_1 на момент смерті своєї матері була зареєстрована проживала разом з останньою та фактично прийняла спадщину.

ОСОБА_2 не проживав та не був зареєстрований за вказаною адресою із спадкодавцем, відповідно до приписів ст. 1270 Цивільного кодексу України не подав нотаріусу у шестимісячний термін заяву про прийняття спадщини. На теперішній час заінтересованості не має.

Таким чином, на теперішній час єдиною спадкоємицею після смерті своєї матері є ОСОБА_1.

03.11.2016 р. позивач звернулася до приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу ОСОБА_5 із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на 4/10 частки житлового будинку, що знаходиться за адресою: с. Горенка, вул. Київська, № 133.

Однак нотаріус своєю постановою відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право па спадщину за законом па 4/10 частки вказаного житлового будинку аргументуючи відсутністю правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцю та відсутністю цього права за останнім відповідно до ст. 182 Цивільного Кодексу України.

На території України існує єдина система реєстрації прав на нерухоме майно і правочинів відносно нього, що означає.

Так як спадкодавець ОСОБА_4 не зареєструвала право власності, яке виникло відповідно до Закону, який діяв на момент виникнення права, здійснити державну реєстрацію права на нерухоме майно віповідно до діючого законодавства за померлою неможливо.

Таким чином, видати свідоцтво про право на спадщину за законом у нотаріальному порядку та здійснити державну реєстрацію права на нерухоме майно відповідно до діючого законодавства неможливо.

Тобто, на теперішній час не має іншого способу, окрім звернення до суду, щодо визнання права власності в порядку спадкування за законом на 4/10 частки домоволодіння, що знаходиться за адресою: с. Горенка Києво-Святошинського району Київської області, вул. Київська, б. 133.

Відповідно до експертної оцінки вартість вказаного житлового будинку складає складає 450 138, 00 гри. (чотириста пятдесят тисяч сто тридцять вісім гри. 00 коп.).

Тому просили визнати право власності в порядку спадкування за законом за ОСОБА_1 на 4/10 домоволодіння, що розташоване за адресою с. Горенка, Києво-Святошинського району Київської області, вул. Київська, б. 133.

Позивач в судове засідання не зявилась, представник позивача звернулась до суду з проханням слухати справу за її відсутність, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити.

Відповідач в судове засідання не зявилися, надіслали до суду лист, згілно якого просили розглядати без їх участі.

У зв'язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, дослідивши зібрані у справі докази, приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обовязку у натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Додатково цивільне законодавство визначає, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до положень ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами ст.ст.57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів.

Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право наспадщину за заповітом від 06.08.1988 р. після смерті свого дідуся є власницею 5/10 частки житлового будинку, що знаходиться за адресою: с. Горенка, вул.Київська, № 133.

1/10 частка вказаного житлового будинку належить брату позивача, ОСОБА_2, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від ІНФОРМАЦІЯ_1 після смерті дідуся.

4/10 частки вказаного житлового будинку належало матері позивача, ОСОБА_3, однак право власності остання через юридичну необізнаність та відсутність фінансових коштів не зареєструвала, що підтверджується довідкою КП «БТІ» від 22.07.2016 р. за номером 961. Відповідно до вказаної довідки самочинно побудованих будівель та споруд не виявлено, загальна площа будинку становить 222, 1 кв. м.

Відповідно до довідки № 2258/7 від 28.11.2016 p., виданої Виконавчим комітетом Горенської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, що робиться на підставі інформації з погосподарських книжок, 4/10 будинковлодніня за адресою: с. Горенка, вул. Київська, № 133, належить ОСОБА_4.

Окрім цього, також у будинковій книзі мається запис БТІ з підписом керівника та печаткою від 18.08.1988 про те, що власниками вказаного домоволодіння є: ОСОБА_4, ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

ОСОБА_4 на підставі рішення № 46/47 Виконавчого комітету Горенської сільської ради народних депутатів від 204 2.1996 р. отримала у приватну власність присадибну земельну ділянку, площею 0, 10 га, що знаходиться за адресою: с. Горенка, вул. Київська, 133.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії 1-ОК № 354463 від 24.11.2015 р. ОСОБА_4 померла.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідно до довідки виданої виконавчим комітетом Горенської сільської ради Києв-Святошинського району Київської області за №2193/7 від 21.11.2016 року у зв"язку з проведенням упорядкування нумерацій житлових будинків в с. Горенка, 4/10 частини будинковолоління, яке належить ОСОБА_4 в с. Горенка по вул. Київська змінено з номера 121 на номер 133.

Відповідно до постанови приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу за №851/02-31 від 03.11.2016 року позивачу ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтвв

Відповідно до ст. 1220 Цивільного Кодексу України після її смерті відкрилася спадщина, що складається з домоволодіння, яке знаходиться за адресою: с. Горенка, вул. Київська, № 133.

На підставі ст. 1261 Цивільного Кодексу України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. На момент смерті ОСОБА_3 її батьки та чоловік, ОСОБА_6, вже помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть. Отже, спадкоємцями першої черги в поданому випадку є діти спадкодавця: ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Відповідно до ч. 1 ст. 1268 Цивільного Кодексу України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

На підставі ч. З ст. 1268 Цивільного Кодексу України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно ч. 1 ст. 1269 Цивільного Кодексу України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

ОСОБА_1 на момент смерті своєї матері була зареєстрована проживала разом з останньою та фактично прийняла спадщину.

ОСОБА_2 не проживав та не був зареєстрований за вказаною адресою із спадкодавцем, відповідно до приписів ст. 1270 Цивільного кодексу України не подав нотаріусу у шестимісячний термін заяву про прийняття спадщини. На теперішній час заінтересованості не має. Таким чином, на теперішній час єдиною спадкоємицею після смерті своєї матері є ОСОБА_1.

03.11.2016 р. позивач звернулася до приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу ОСОБА_5 із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на 4/10 частки житлового будинку, що знаходиться за адресою: с. Горенка, вул. Київська, № 133.

Однак нотаріус своєю постановою відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право па спадщину за законом на 4/10 частки вказаного житлового будинку аргументуючи відсутністю правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцю та відсутністю цього права за останнім відповідно до ст. 182 Цивільного Кодексу України.

На території України існує єдина система реєстрації прав на нерухоме майно і правочинів відносно нього, що означає, що право власності на інші речові права виникають з моменту реєстрації. До 01.01.2013 р. реєстрацію прав на нерухоме майно вважалося внесення запису до реєстру прав власності на нерухоме майно у звязку з виникненням, існуванням або припиненням права власності та інших речових прав на нерухоме майно, що до 01.01.2013 р.здійснювалося органами БТІ за місцезнаходженням обєктів нерухомого майна на підставі правовстановлюючих документів, відповідно до Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 р. № 7/5.

Відповідно до п. 4.15 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтва про право на спадщину, яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцю та перевірки відсутності заборони або арештів цього майна.

Так як спадкодавець ОСОБА_4 не зареєструвала право власності, яке виникло відповідно до Закону, який діяв на момент виникнення права, здійснити державну реєстрацію права на нерухоме майно віповідно до діючого законодавства за померлою неможливо.

Таким чином, видати свідоцтво про право на спадщину за законом у нотаріальному порядку та здійснити державну реєстрацію права на нерухоме майно відповідно до діючого законодавства неможливо.

Тобто, на теперішній час не має іншого способу, окрім звернення до суду, щодо визнання права власності в порядку спадкування за законом на 4/10 частки домоволодіння, що знаходиться за адресою: с. Горенка Києво-Святошинсьпого району Київської області, вул. Київська, б. 133.

Відповідно до експертної оцінки вартість вказаного житлового будинку складає складає 450 138, 00 грн.. (чотириста пятдесят тисяч сто тридцять вісім гри. 00 коті).

Відповідно до вимог ст. 25, 328, 346 ЦК України, у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не була проведена і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визнання належності цього майна попередньому власнику та спадкоємцям вирішується судом.

Згідно до вимог ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Як вбачається з вимог п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року Про судову практику у справах про спадкування, відповідно до статті 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут).

Правило статті 1225 ЦК України, про те, що при переході до спадкоємців права власності на житловий будинок, інші будівлі та споруди до них переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, і у розмірі, який необхідний для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом, необхідно розуміти так, що така ділянка переходить у власність або користування спадкоємців, якщо її було надано в установленому порядку, в межах, визначених при наданні, за умови, що спадкодавець не складав заповіту щодо розпорядження земельною ділянкою, належною йому на праві власності.

Спадкодавець може передавати за заповітом частину належної йому земельної ділянки, тоді інша частина цієї ділянки спадкується за законом. У разі коли спадкодавець заповів всю земельну ділянку або її частину іншим особам, які не успадковували нерухоме майно, то спадкоємці мають право на земельну ділянку, на якій розміщено нерухоме майно та на частину ділянки, яка є необхідною для його обслуговування, незалежно від змісту заповіту.

За такими правилами здійснюється й перехід права на землю при спадкуванні права на частину нерухомого майна, а якщо був установлений порядок користування ним - то з урахуванням цього порядку.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше право не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За правилами ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також; у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з ст. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована Законом від 07.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» 1950, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків,

Кожен має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

За приписами ст. 3 ЦПК України, встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, в тому числі і визнання права. Тобто, за змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, з позовом про визнання права.

Статтями 328, 1216, 1217, 1218, 1220, 1222, 1258, 1268, 1269, 1296 ЦК України встановлено загальні положення про право власності, порядок її набуття та припинення права власності.

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, що відображено в ч. 3 ст. 1222, ч. 1 ст. 1220 ЦК України.

Відповідно до ст. 1216 цього ж Кодексу спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1217 ЦК України, визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За приписами ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Згідно із ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або

Відповідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про задоволення позову у повному обсязі.

Докази, що спростовують даний висновок суду, станом на час розгляду справи відсутні.

Керуючись до ст.ст. 5, 16, 328, 392, 1220, 1225, 1261, 1268, 1269, 1270, 1274, 1275 ЦК України, Постанови ПВС № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», ст.ст. 58, 124 Конституції України,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Горенської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області про визнання права власності на спадкове майно задовольнити.

Визнати право власності в порядку спадкування за законом за ОСОБА_1 на 4/10 домоволодіння, що розташоване за адресою с. Горенка, Києво-Святошинського району Київської області, вул. Київська, буд. 133.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Київської області через Києво-Святошинський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: А.Я. Волчко