САДГІРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ЧЕРНІВЦІ
Справа № 726/1919/16-ц
Провадження №2/726/83/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.03.2017 м. Чернівці

Садгірський районний суд м. Чернівців у складі: головуючого судді Асташев С. А., при секретарі Голик В.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернівці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Холод-Сервіс-Буковина» про стягнення суми середньої заробітної плати за час затримки розрахунку, про стягнення індексації по заробітній платі, про стягнення трьох процентів річних,-

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення суми середньої заробітної плати за час затримки розрахунку, про стягнення індексації по заробітній платі, про стягнення трьох процентів річних.

Посилається на те, що наказом від 30 вересня 2008 року його було прийнято на посаду електрика в ТОВ «Холод-Сервіс-Буковина» та приблизно з 2010 року йому почали затримувати виплату заробітної плати, але на прохання директора підприємства він розписувався у відомостях про те, що отримував заробітну плату вчасно. Зазначає, що в подальшому з 2012 року у зв'язку з тим, що вже була досить велика заборгованість по заробітній платі позивач звертався до директора ТОВ «Холод-Сервіс-Буковина» з проханням виплатити борг по заробітній платі, однак йому було в цьому відмовлено та надалі він вже перестав розписуватися у відомостях про те, що ним начебто отримано заробітну плату, через що директор підприємства почав до нього неприязно ставитися і принципово відмовлявся виплачувати заробітну плату. Вказує, що такі обставини змусили його написати заяву про звільнення та наказом від 01 квітня 2013 року позивача було звільнено з роботи. Після звільнення у зв'язку з невиплатою заробітної плати утворилась заборгованість в розмірі 3684,78 гривень. Тривалий час відповідач йому не виплачував заборгованість по заробітній платі, а тому він змушений був звернутися до суду з позовом за захистом порушених його трудових прав. Вказує, що рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 14 грудня 2015 року на користь позивача з відповідача була стягнута заборгованість по заробітній платі в розмірі 3684,78 гривень. Однак, незважаючи на існування судового рішення, відповідач відмовлявся його виконувати в добровільному порядку, а тому постановою від 21.03.2016 року було відкрито виконавче провадження та 24 травня 2016 року на банківський рахунок позивача були перераховані присуджені судом грошові кошти в повному обсязі. Вказує, що відбулась затримка по виплаті йому заробітної плати, яка тривала від 01.04.2013 року по 24.05.2016 року та вважає,що необхідно стягнути з відповідача на його користь 4908 грн., які нараховані шляхом врахування середньомісячної заробітної плати позивача та відомостей щодо розміру індексу споживчих цін. Також позивач вважає, що відповідач повинен відповідно до вимог ст. 625 ЦК України сплатити йому три проценти річних за прострочення грошового зобов'язання, розмір яких складає 348,29 грн.

Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали і в своїх поясненнях підтвердили обставини, викладені в позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, надав суду свої письмові заперечення, в яких зазначив, що позивач перебував з ТОВ « Холод-Сервіс-Буковина» в трудових відносинах, а тому між позивачем і відповідачем виник трудовий спір з приводу несвоєчасної виплати йому заробітної плати, а також всіх сум, які належали виплаті на день звільнення з роботи, тому в даному випадку спір має вирішуватися за нормами трудового законодавства, а не за нормами цивільного законодавства. Крім того, вважають, що позивач неправильно вирахував розмір середньомісячної заробітної плати як це передбачено Порядком обчислення середньої заробітної плати від 8 лютого 1995 року №100. Також в даному конкретному випадку не повинні застосовуватися норми Закону України «Про компенсацію громадянам грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати» та «Порядок проведення компенсації громадянам частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати» затвердженого постановою КМ України від 21.02.2001 року №159. Вказав, що позивач звернувся до суду з позовною заявою про виплату грошових коштів поза межами трьохмісячного строку позовної давності, встановленого ст. 233 КЗпП України.

Розглянувши матеріали справи, об'єктивно дослідивши і оцінивши докази, надані сторонами, які мають правове значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, в їх сукупності суд приходить до висновку, що позов необґрунтований, в позовних вимогах слід відмовити.

Відповідно до частини 2 статті 6 та частини 2 статті 19 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Положення ст.10 ЦПК України визначають, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно частини 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до частини 3 статті 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Судом, належними і допустимими доказами по справі встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що наказом від 30 вересня 2008 року позивача було прийнято на роботу в ТОВ «Холод-Сервіс-Буковина» на посаду електрика.

Судом встановлено, що на підставі наказу № 6 від 01.04.2013 року ОСОБА_1 був звільнений за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України.

Судом встановлено, що рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 14 грудня 2015 року на користь позивача з відповідача була стягнута заборгованість по заробітній платі в розмірі 3684,78 гривень.

Однак, незважаючи на існування судового рішення, відповідач відмовлявся його виконувати в добровільному порядку, а тому постановою від 21.03.2016 року було відкрито виконавче провадження та 24 травня 2016 року на банківський рахунок позивача були перераховані присуджені судом грошові кошти в повному обсязі.

Відповідно до ч.1 ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним профспілковим органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом ( а в разі відсутності таких органів представниками,обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу,що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми,належні працівникові при звільненні,власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до ч.1,2 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинна виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Судом встановлено, що ТОВ «Холод-Сервіс-Буковина» повинно було в день звільнення позивача, тобто 01.04.2013 року, виплатити позивачеві всі належні йому від підприємства суми, однак така виплата була здійснена позивачу на підставі рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 14.12.2015 року лише 24.05.2016 року, що сторонами не заперечується.

Таким чином, за період з 02.04.2013 року по 24.05.2016 року має місце затримка розрахунку, що відповідно до ст. 117 КЗпП України передбачає обов'язок відповідача відшкодувати завдані збитки у вигляді виплати середньої заробітної плати за весь час вимушеного прогулу.

Як зазначено в пункті 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6 листопада 1992 року (з наступними змінами) «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадку стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням з роботи або переведенням, відстороненням від роботи, невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100.

Відповідно до п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин). Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 був звільнений з роботи з 01 квітня 2013 року.

Згідно довідки ТОВ «Холод-Сервіс-Буковина» від 05.01.2017 року №1 ОСОБА_1 в лютому 2013 року нараховано 298,25 грн. за 20 відпрацьованих робочих днів, в березні 2013 року йому нараховано 298,25 грн. за 20 робочих днів. Одноденна заробітна плата складає 14,91грн.( ( 298,25+298,25) : (20дн.+20дн))

Відповідно частини 1,2 ст.117 КЗпП України та п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 « Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а за наявності спору про розміри належних сум спір вирішується судом, який визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням розміру спірної суми, її частки в заявлених вимогах, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Суд вважає за розрахунок розміру одноденної заробітної плати позивача підлягає сума 14,19 грн., яка має бути застосована при нарахуванні розміру середньої заробітної плати за затримку розрахунку. Кількість днів затримки розрахунку за період з дня звільнення позивача до повного з ним розрахунку складає 790 днів, сума 11778,9 грн.

Визначаючи розмір відшкодування суд враховує розмір спірної суми, яка не була вчасно виплачена позивачу, її частку в заявлених вимогах,істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком, а тому суд вважає, що розмір відшкодування складає 5889,45 грн.

Позивач вважає, що в даному випадку відбулася затримка по виплаті йому заробітної плати, яка тривала від 01.04.2013 року по 24.05.2016 року, а тому він вважає, що необхідно застосовувати Закон України «Про індексацію грошових доходів населення».

За змістом ст. 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого,але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

В даному конкретному випадку позивачу не були нараховані належні йому на день звільнення з роботи суми заробітної плати, а ці грошові кошти були нараховані і виплачені йому лише 24 травня 2016 року.

Відповідно до пункту 2 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою КМ України від 17 липня 2013 року №1078, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру. Зокрема, до таких виплат відноситься оплата праці найманих працівників підприємств, установ, організацій у грошовому виразі, яка включає оплату праці за виконану роботу згідно з тарифними ставками (окладами) і відрядними розцінками,доплати, надбавки,премії,гарантійні та компенсаційні виплати, передбачені законодавством, а також інші компенсаційні виплати, що мають постійний характер.

За таких обставин позовні вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення на його користь 4908 грн. як індексації грошових доходів є безпідставними і не передбачені нормами матеріального права.

Що стосується вимог позивача щодо виплати відповідачем трьох процентів річних в зв'язку з несвоєчасною виплатою йому заробітної плати при звільненні з роботи, то в цій частині позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Чинний Цивільний Кодекс України в Главах 47-51 Розділу 1 книги п'ятої «Зобов'язальне право» закріплює норми, які регулюють зобов'язальне право. Так, відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Глава 51 Розділу 1 цього Кодексу закріплює норми,які регулюють правові наслідки порушення зобов'язання та відповідальність за такі порушення.

В судовому засіданні встановлено, що позивач перебував з відповідачем в трудових відносинах, спір між ним та відповідачем виник з приводу несвоєчасної виплати йому заробітної плати та інших грошових сум, які підлягали виплаті в день звільнення, а тому в даному конкретному випадку спір має вирішуватися за нормами трудового права, а не за нормами цивільного права. Наслідки неналежного виконання умов трудового договору власником або уповноваженим ним органом передбачені ст. 117 КЗпП України.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права чи інтересу.

Нормою ст. 257 ЦК України встановлено, що загальний строк позовної давності становить три роки.

Згідно частини 1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Наслідки спливу позовної давності визначені ст.267 ЦК України. Відповідно до положень частини 3 та частини 4 названої статті позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідач звернувся до суду з письмової заявою про застосування судом строків позовної давності, посилається на пропущення позивачем тримісячного строку звернення з позовом до суду за захистом порушеного права.

Відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті,міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Судом встановлено, що позивачу були виплачені присуджені Садгірським районним судом відповідно до рішення від 14.12.2015 року грошові кошти 24 травня 2016 року, про що він зазначає і в позовній заяві, а також зазначені обставини підтвердив в судовому засіданні.

Однак з позовом до суду про вирішення трудового спору він звернувся 31 жовтня 2016 року, тобто поза межами встановленого частиною 1 статті 233 КЗпП України строку.

В частині 5 пункту 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 « Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі,наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 21,115,116,117,233 КЗпП України, ст.2 Закону України «Про компенсацію громадянам грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати» від 19 жовтня 2000року, «Порядком проведення компенсації громадянам частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21лютого2001 року №159, п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати,затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, ст.ст.10, 11, 60, 212-215 ЦПК України,-

ВИРІШИВ :

В позові ОСОБА_1 Васильовитча до Товариства з обмеженою відповідальністю «Холод-Сервіс-Буковина» про стягнення суми середньої заробітної плати за час затримки розрахунку, про стягнення індексації по заробітній платі, про стягнення трьох процентів річних - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий суддя ОСОБА_2