Справа № 175/3891/16-ц
Провадження № 2/175/1601/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(з а о ч н е)

24 січня 2017 року Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді Озерянської Ж.М.

за участю секретаря Рись Н.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у смт. Слобожанське цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Соул-Україна» про захист прав споживача та стягнення коштів, -

в с т а н о в и в:

В вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Соул-Україна» про захист прав споживача та стягнення коштів, в якому просила визнати договір Фінансового лізингу №00439 з додатками від 13 червня 2016 року недійсними, стягнути з ТОВ «Соул-Україна» сплачені кошти в розмірі 32700 грн., та судові витрати у розмірі 551 грн. 20 коп.

В обґрунтування позову позивачка вказала, що 13 червня 2016 року між нею та ТОВ «Соул-Україна» було укладено договір фінансового лізингу №00439, предметом якого є транспортний засіб марки Kіа Ceed. В мережі Інтернет вона знайшла оголошення ТОВ «Соул-Україна», в якому йшлося про швидке отримання автомобіля за договором фінансового лізингу на вигідних умовах. Приїхавши до офісу компанії, менеджер пояснила, що спочатку вона повинна сплатити передплату (аванс) за транспортний засіб 32700 грн. шляхом перерахування коштів на їх розрахунковий рахунок, після чого з нею буде укладено договір лізингу і протягом декількох днів відповідач передасть в користування предмет лізингу. В той же день нею було сплачено на рахунок відповідача 32700 грн. Повернувшись додому та уважно прочитавши договір та додатки до нього зрозуміла, що її обманули. Представником не було розяснено призначення платежу в сумі 32700 грн., який виявився платежем за оформлення договору, тобто винагородою лізингодавцю за організаційні послуги, повязані з підготовкою, перевіркою, розглядом та укладенням договору. Вважає, що оскільки договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору найму (оренди) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, він підлягає нотаріальному посвідченню. Враховуючи вказане, в силу ч. 1 ст. 220 ЦК України, позивачка вважає Договір нікчемним, так як сторонами не були додержані вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, а тому просить суд застосувати відповідні юридичні наслідки недійсності до нікчемного правочину. Просила позов задовольнити.

Представник позивача за довіреністю ОСОБА_2 надала суду заяву про розгляд справи за її відсутністю, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення по справі.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином відповідно до вимог ст.ст.74-76 ЦПК України, що підтверджується реєстром на відправлення рекомендованої кореспонденції за 02.12.2016 року (а.с.59), про поважність причин неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не надали, з клопотанням про відкладення розгляду справи до суду не звертався, а тому зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг», ч. 2 ст. 806 ЦК України відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються цим законом, положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Водночас, відповідно до п.п. 3, 17, 19, 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» діяльність відповідача з надання послуг фінансового лізингу в частині надання цих послуг фізичним особам, які є споживачами, підпадає під дію Закону України «Про захист прав споживачів».

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1, 3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом ч. 5 цієї норми у разі визнання несправедливим окремого положення договору, включаючи ціну договору, може бути визнано недійсним або змінено таке положення, а не сам договір.

У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч.2 ст.18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи цю норму, можна зробити висновок, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими згідно із ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору, права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору.

За змістом ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Тобто, несправедливими є положення договору фінансового лізингу, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за дострокове його погашення.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 11.05.2016 року у справі за № 6-3020цс15.

З огляду на викладене, наслідком розірвання договору з ініціативи лізингоодержувача, який не отримав транспортний засіб, є утримання з нього штрафу від сплаченого авансового платежу та неповернення його усієї суми адміністративного платежу. Зазначене положення Договору порушує принцип добросовісності, оскільки істотно обмежує права лізингоодержувача на розірвання договору. Разом з тим, умови договору про неповернення адміністративного платежу у випадку розірвання договору призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 статті 530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 2 статті 651 ЦК України встановлено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Судом встановлено, що 17 червня 2016 року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Соул-Україна» було укладено договір фінансового лізингу № 00439 з метою придбання транспортного засобу автомобілю марки Kіа Ceed, що підтверджується копією договору (а.с.12-17). Відповідно до пунктів 1.1., 1.2 оспорюванного договору, лізингодавець зобов'язується придбати в продавця визначений у додатку №1 до оспорюванного договору та в оспорюванному договорі або в іншому договорі предмет лізингу за вартістю, яка визначається продавцем, та передати предмет лізингу в користування лізингоодержувачу на умовах, визначених даним договором.

Відповідно до пункту 8.1. Договору, сторони погодили, що вартість предмета лізингу, на момент укладення Договору, за цим Договором становить 327 000 грн. без урахування ПДВ. (а.с.18).

Пунктом 4.1 Договору визначено, що лізингодавець зобовязаний купити предмет лізингу за вартістю предмета лізингу, в строк, який передбачає розумний період часу, який необхідний для пошуку предмета лізингу, додаткового погодження з лізингоодержувачем характеристик предмета лізингу та узгодження із продавцем усіх правових аспектів зі оплати продавцю предмета лізингу, але не більше 60 (шістдесят) робочих днів, та виключно після того, як лізингодавець отримує від лізингоодержувача такі платежі платіж за оформлення договору, авансовий платіж, різницю до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.4 ст. 9 даного договору, або різницю до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.5 ст.9 даного договору (за наявності). У разі відсутності у продавця визначеного лізингоодержувачем предмета лізингу на дату купівлі та замовлення його продавцем для подальшого продажу лізингодавцю. Лізингодавець зобовязаний повідомити про це лізингоодержувача у письмовій формі у такому випадку строк купівлі предмета лізингу продовжено.

Позивачкою внесено на розрахунковий рахунок відповідача грошові кошти в сумі 32700,00 грн. на виконання умов спірного договору, про що свідчить квитанція № ПН4166 від 13 червня 2016 року (а.с.19). Дані грошові кошти були зараховані відповідачем в рахунок сплати платежу за спірним договором фінансового лізингу.

В оспорюваному договорі в розділі «Визначення термінів» зазначено, що платіж за оформлення договору першочерговий одноразовий платіж, розмір якого погоджений між сторонами та який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на розрахунковий рахунок лізингодавця за організаційні заходи, повязані з підготовкою, перевіркою, розглядом документів та укладанням договору, а також за здійснення необхідних дій лізингодавця, які повязані з передачею предмета лізингу лізингоодержувачу незалежно від назви призначення платежу у квитанції та сплату. Розмір платежу за оформлення договору становить 10 (десять) відсотків від погодженою вартості предмета лізингу.

Згідно пункту 12.1. Договору лізингоодержувач, який сплатив платіж за оформлення договору та або не сплатив чи частково або повністю сплатив авансовий платіж та не отримав транспортний засіб, має право протягом трьох днів з моменту підписання договору, розірвати даний Договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору, шляхом направлення відповідного рекомендованого листа з повідомленням про вручення на адресу лізингодавця. У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає сплачений лізингоодержувачем авансовий платіж та 20% від сплаченого лізингоодержувачем платежу за оформлення договору. У разі якщо заява про розірвання договору подана з порушення строку вказаного у даному пункті. Платіж за оформлення договору в такому випадку не підлягає поверненню.

Окрім цього, суд вважає, що ствердження позивача про те, що перераховуючи на рахунок відповідача 32700 грн. вона була впевнена, що частково оплачує вартість автомобіля (що також і пояснював їй представник відповідача при проведенні перемовин), заслуговують на увагу, оскільки цілком логічно та зрозуміло, що жодна особа свідомо, розуміючи явну, очевидну невигідність з економічної точки зору, не погодилася б сплачувати 32700 грн. лише як винагороду за організаційні послуги повязані з укладанням та обслуговуванням договору, так як ця сума вочевидь не відповідає обсягу робіт, є надто завищеною, і робить загальні витрати на придбання автомобіля значно вищими за його ринкову ціну.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України.

Згідно ст. 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16.12.2015 року в справі № 6-2766цс15.

Докази того, що договір фінансового лізингу №00439 від 13 червня 2016 року, укладений між сторонами, нотаріально посвідчений, в матеріалах справи відсутні.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 щодо визнання недійсним договору фінансового лізингу №00439 від 13.06.2016 року ґрунтуються на нормах чинного законодавства, є доведеними, а тому підлягають задоволенню. Водночас задоволенню підлягають також вимоги про стягнення з відповідача 32700 грн. лізингового платежу, оскільки згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

За таких обставин суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

Згідно ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Тому з відповідача на користь позивачки необхідно стягнути судовий збір у розмірі 551,20 грн.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 203, 215, 216, 634, 638 ЦК України, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 10, 11, 57-60, 64, 88, 212-215, 218, 224-226 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Соул-Україна» про захист прав споживача та стягнення коштів - задовольнити.

Визнати договір Фінансового лізингу № 00439 укладеного 13 червня 2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Соул-Україна» та ОСОБА_1, та Додатків до нього від 13 червня 2016 року недійсними.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Соул-Україна», , р/р 2625 в ПАТ КБ «Приватбанк», МФО 320649, місце знаходження: м. Київ, вул. Саксаганського, буд. 15, оф. 10, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер - НОМЕР_1, грошову суму у розмірі 32700,00 грн. (тридцять дві тисячі сімсот гривень 00 копійок), та судовий збір у розмірі 551,20 грн. (п'ятсот п'ятдесят одна гривня 20 копійок), а всього стягнути 33251 грн. 20 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя : Озерянська Ж.М.