РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2017 року м. Токмак

Токмацький районний суд Запорізької області у складі головуючого судді Курдюкова В.М., при секретарі судового засідання Ладики М.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Токмацького районного суду Запорізької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Авто Лайф" про визнання недійсним договору фінансового лізингу, стягнення грошових коштів,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, яким просить:

- визнати недійсним договір фінансового лізингу №0226 від 29.08.2016 року укладений між ОСОБА_1 та ТОВ "Лізингова компанія "Авто Лайф";

-стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 25674,40 грн.;

-стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Авто Лайф" на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у сумі 1280,00 грн.

Позов обґрунтовує наступним.

29 серпня 2016 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ТОВ «Лізинговою компанією «Авто Лайф», в особі представника ОСОБА_3, укладений договір фінансового лізингу №0226, відповідно до якого, позивач мав намір для особистих потреб придбати у відповідача автомобіль.

Відповідно до п.1.1. договору, його предметом є автомобіль марки «Renault Duster», тоді як справжнім його наміром було придбання за договором автомобіля марки «Geely Emgrand», що підтверджується заявою на придбання автомобіля та договором.

Відповідно до пункту 3.1 договору, відповідач зобов'язався придбати предмет лізингу (автомобіль), який зазначений у п.1.1 договору в порядку та на умовах даного Договору та інших письмових домовленостей між Сторонами та передати предмет лізингу лізингоодержувачу (позивачу) на умовах, передбачених договором.

В усній формі представник відповідача ОСОБА_3 роз'яснив, що позивач повинен спочатку сплатити передплату за транспортний засіб в сумі 50000 грн., що складає 20% від вартості автомобіля, шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок відповідача. Після отримання відповідачем грошових коштів, автомобіль буде доставлено в найближчий до позивача автосалон та протягом 3-5 днів, після складання та підписання акту прийому-передачі, автомобіль буде переданий позивачу. Після отримання автомобіля, позивач повинен сплатити залишок, у розмірі 144000 грн., протягом року. Позивач заповнив заявку про надання автомобіля «Renault Duster» чорного кольору, об'ємом двигуна 1.5. дизель. На зауваження позивача, що в договорі та додатках зазначений інший автомобіль «Geely», а не «Renault Duster », представник відповідача запевнив, що це стандартні додатки та є номінальними. При поставці автомобіля будуть оформлені та підписані документи на фактично поставлений автомобіль.

Також позивачу були надані документи для оплати автомобіля, де чітко зазначалось, що призначенням платежу є авансовий платіж, що підтверджується копією рахунку до договору.

Представником відповідача не було роз'яснено призначення платежу, який, як потім з'ясувалось, виявився комісією за організацію договору, тобто винагородою лізингодавцю (відповідача) за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору.

Позивач вважав, що це часткова оплата вартості транспортного засобу (зі слів представника компанії) та авансовий платіж, що був зазначений в рахунку для оплати.

Дійсно, в договорі це передбачено, але у позивача не було можливості детально ознайомитися з умовами договору до його підписання, оскільки представник відповідача не надав достовірної інформації, та завірив в тому, що всі істотні умови договору він пояснив та спонукав підписати договір швидше, мотивуючи тим, що потрібно поспішати, що це останній автомобіль та необхідно швидше зарезервувати автомобіль.

Позивачем повністю був сплачений авансовий платіж за договором в сумі 50000,00 грн., що підтверджується фіскальним чеком.

Через деякий час, після сплати позивачем авансового внеску, представник відповідача повідомив, що автомобіль не можуть надати у зв'язку з тим, що виявили якусь несправність, а також пояснив, що для повернення грошових коштів необхідно написати заяву.

Позивач надав відповідачу заяву про повернення грошових коштів, але отримав відповідь, в якій зазначено, що із сплачених позивачем 50000 грн. поверненню підлягає лише 24325,60 грн., оскільки 19593 грн. це комісія за організацію договору, а також утримується штраф 20% від сплаченого Авансового платежу за дострокове розірвання договору, що складає 6081,40 грн. Загальна сума, яка на підлягає поверненню складає 25674,40 грн. Однак, в своєму листі (заяві) він не просив розірвати договір. Зазначені обставини підтверджуються листом відповідача від 16.09.2016 №55.

Відповідач 22.11.2016 року повернув йому грошові кошти в розмірі 24325,60 грн. Тобто, стягненню з Відповідача підлягає грошова сума у розмірі 25674,40 грн. (50 000,00 -24 325,60 = 25 674,40 грн.)

Вважає, що відповідач не надав достовірної, доступної та своєчасної інформації, щодо предмету договору, що суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів».

Також вважає, що під час попередніх переговорів та підписання договору представник відповідача навмисно ввів позивача в оману, щодо умов виконання договірних зобов'язань та про необхідність поспішати, щоб зарезервувати останній автомобіля. Після підписання договору та отримання від відповідача листа йому стало зрозуміло, що сплачені ним грошові кошти не повернути, що є грубим порушенням його законних прав та інтересів, як споживача.

Позивач в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позов підтримав.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності та заперечення наступного змісту.

Вивчивши позовну заяву, вважають, що у задоволенні позову має бути відмовлено через те, що вищезазначений позов є безпідставним, необгрунтованим, та таким, що не підкріплений жодним належним та допустимим доказом і ґрунтується виключно на припущеннях Позивача, без належного ознайомлення з нормами Закону, що безпосередньо регулюють діяльність Відповідача.

1. Щодо укладення договору та правовідносин за договором.

Між ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» та ОСОБА_1 був укладений договір фінансового лізингу від 29.08.2016 року № 0226.

Цей Договір укладено відповідно до положень цивільного законодавства та законодавства, що регулює діяльність у сфері фінансового лізингу.

Відповідно до ст. 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є серед іншого, свобода договору та свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом.

Положеннями ч.1 ст.627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Положеннями ч.2 ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу), розмір лізингових платежів, інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Вказаним вимогам законодавства договір фінансового лізингу від 29.08.2016 року № 0226 та додатки до договору відповідають, Договір містить найменування товару (предмет лізингу), розмір лізингових платежів та строк лізингу.

Підтвердженням отримання Позивачем повної, необхідної, доступної та достовірної інформації про положення Договору є особисте підписання Позивачем кожної сторінки самого Договору, додатків до нього, сплати комісії за організацію договору та частину авансового платежу, а отже було досягнуто згоди по всіх істотних умовах.

Правочин сторонами укладено в письмовій формі, особисто підписано Позивачем та повноважною особою Відповідача. Таким чином, було дотримано усі вимоги, які ставляться чинним законодавством України (ст.ст. 202 та 203 ЦК України) до чинності правочину.

Отже, договори, які укладаються з клієнтами, повністю відповідають чинному законодавству України, а тому при вирішенні спору між сторонами повинні застосовуватись положення Договору та додатків до нього.

Відповідно до п. 8.2 Договору зазначено, що укладаючи даний Договір сторони погоджуються, що вартість предмета лізингу, на момент укладання Договору, за цим Договором становить 10 724,14 доларів США з урахуванням ПДВ, згідно обмінним курсом долара США до української гривні, на фактичну дату укладення даного Договору. На дату укладення Договору, згідно обмінного курсу долара США до української гривні, гривневий еквівалент вартості предмета лізингу становить 279 900,00 грн. з ПДВ. Крім того, інформація щодо вартості предмета лізингу також наведена в додатках до Договору від 29.08.2016 року № 0226.

Відповідно до п.9.6 Договору, кошти, які сплачуються Лізингоодержувачем до моменту отримання предмета лізингу, незалежно від їх призначення яке вказується у квитанції'. зараховуються за даним Договором у наступному порядку: - комісія за організацію Договору, - авансовий платіж, - комісія за передачу предмета лізингу.

Позивачем 29.08.2016 року було сплачено 50 000,00 грн., з яких у відповідності до Договору та додатку № 1 зараховано першочерговий платіж - комісію за організацію договору у розмірі 19 593,00 грн. та частину Авансового платежу у розмірі 30 407,00 грн.

Пунктом 1.7 Договору визначено «Предмет Договору передається в користування Лізингоодержувачеві протягом терміну, який становить не більше 30 робочих днів з моменту сплати Лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця: комісії за організацію угоди (7 % від вартості Предмету Лізингу), Авансового платежу (50% від вартості Предмета Лізингу), та Комісії за Передачу Предмета Лізингу (3% від вартості Предмета Лізингу)».

При підписанні Договору позивачем було сплачено комісію за організацію договору та частину Авансового платежу. Ні всієї суми Авансового платежу, ні Комісії за передачу предмета Лізингу, Позивачем не було сплачено. А відповідно до вищевказаного п. 1.7 Договору, обчислення строку передачі предмета лізингу розпочинається після сплати Позивачем трьох складових, які чітко визначені в Договорі.

Таким чином, умови надання Позивачу послуг на підставі Договорів та інформація про ці послуги викладені досить детально і ясно в Договорах та додатках до них. Тому, Відповідач вважає, що Позивач мав повну і достовірну інформацію про послугу.

2. Щодо твердження Позивача про несправедливі умови договору.

Зокрема, Позивач наголошує на несправедливі умови Договору в розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Проте, з таким висновком Позивача неможливо погодитись, оскільки правовідносини, що виникли між сторонами правочину мають відповідати в першу чергу спеціальним законам, які регулюють такий вид економічної діяльності, як фінансовий лізинг. В оскаржуваному рішенні відсутні належні докази та конкретні посилання щодо недійсності договору фінансового лізингу або окремих його частин, а також відсутні будь-які докази порушення охоронюваних прав споживача. Проте, чинним законодавством України передбачено захист не тільки споживачів послуг, законом на рівні зі споживачами також захищено права та обов'язки суб'єктів господарювання, що здійснюють певний вид економічної діяльності відповідно до норм чинного законодавства України, які несуть певні ризики та мають на меті отримати прибуток з подальшою сплатою відповідних податків та зборів.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

В зв'язку з тим, що діяльність з фінансового лізингу повністю визначена чинним законодавством України та контролюється Нацкомфінпослуг, укладений між сторонами договір відіграє значну, вирішальну роль у регулюванні правовідносин між сторонами. І саме в правочині максимально точно визначені всі його істотні умови, порядок укладення договору, права та обов'язки сторін і правові наслідки, які наступають після належного або неналежного виконання сторонами своїх зобов'язань. З аналізу умов чинного Договору, не вбачається істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду Позивача, навпаки Позивач не бере до уваги той факт, що Відповідач здійснює свою господарську діяльність та несе певні ризики, умови Договору побудовані таким чином, які максимально захищають права та інтереси не тільки Відповідача, а й інших клієнтів Відповідача, та повністю відповідають статтям 10-11 ЗУ «Про фінансовий лізинг» (далі - Закон).

Позивач не зробив належного вмотивування в чому саме полягає порушенням Відповідачем чинного законодавства України. Також, не враховано, що ЗУ «Про захист прав споживачів» самостійно не регулює правовідносини у сфері укладання, виконання, розірвання договорів фінансового лізингу, а може застосовуватись лише у системному зв'язку із ЗУ «Про фінансовий лізинг».

Слід зазначити, що Верховним Судом України у постанові від 11.09.2013 року (справа № 6-40цс13) визначено, що необхідно для кваліфікації умов договорів несправедливими.

Аналізуючи норму ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», Верховник Суд України дійшов висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3 ч. 3 ст. 509 ЦК України), по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Позивач не надав належних доказів, з яких вважає, що умови Договору порушують принцип добросовісності у розумінні п. 6 ч. 1 ст. 3 та ч. 3 ст. 509 ЦК України, того, що умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, та того, що умови договору завдають якоїсь шкоди споживачеві.

Відповідно до ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору та свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Слід зауважити, що норми Закону України «Про фінансовий лізинг» є спеціальними, а норми Закону України «Про захист прав споживачів» носять загальний характер.

Позивач зазначає, що умови пункту 12.1. Договору є несправедливими у розумінні ЗУ «Про захист прав споживача» адже передбачають право Лізингодавця (Відповідача) не повертати лізингоодержувачу комісію за організацію угоди.

Відповідач не погоджується з твердженнями Позивача та пояснює наступне. Відповідно до ч.1 ст.7 ЗУ «Про фінансовий лізинг» Лізингоодержувач має право відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця, у разі якщо прострочення передачі предмета лізингу становить більше 30 днів, за умови, що договором лізингу не передбачено іншого строку.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 11 ЗУ «Про фінансовий лізинг» Лізингоодержувач має право вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках.

Законодавством про фінансовий лізинг чітко передбачено порядок, умови та наслідки розірвання договорів фінансового лізингу Лізингоодержувачем в односторонньому порядку. Тобто, Законом передбачено можливість відмовитись від правочину в разі неналежного виконання лізингодавцем умов договору, а саме лише у разі затримки передачі товару в користування, в інших же випадках сторони мають обов'язково керуватись умовами договору.

Згідно зі ст.546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватись неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Укладеним між сторонами договором видом забезпечення виконання зобов'язання передбачено штраф.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або Інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Щодо твердження Позивача про несправедливі умови пунктів 3.4.5 та 10.12 Договору в частині неможливості дострокового погашення лізингових платежів (не раніше 12 календарних місяців після підписання акту приймання-передачі предмету лізингу), пояснюють наступне.

Частиною 2 ст. 1 ЗУ «Про фінансовий лізинг» встановлено, що за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Враховуючи вказані норми законодавства, ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» у п. 10.11 Договору було передбачено пряму вимогу ЗУ «Про фінансовий лізинг».

Логічно припустити, що в разі дострокового погашення своїх зобов'язань за договором фінансового лізингу, відбудеться порушення ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» ч. 2 ст. 1 ЗУ « Про фінансовий лізинг», що в подальшому призведе до застосування санкцій до товариства з боку державного регулятора Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг.

Тому вказана умова Договору жодним чином не порушує вимоги чинного законодавства, а навпаки запобігає можливим порушенням.

Позивач вважає, що умови Договору в частині солідарної відповідальності є несправедливими. Водночас, Позивачем зазначено, що в Договорі обмежені права Лізингоодержувача як споживача відносно Лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, повністю виключена відповідальність Лізингодавця.

Відповідач не погоджується з твердженнями Позивача та пояснює наступне.

Відповідно до п. 1.5 Договору, Лізингодавець разом із продавцем солідарно відповідають перед Лізингоодержувачем виключно за зобов'язаннями щодо продажу якісного предмета лізингу. Умови гарантійного обслуговування можуть бути передбачено договором купівлі-продажу предмету лізингу та/або окремим договором.

Згідно з положеннями ст. 808 ЦК України якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Таким чином, навіть якщо продавець (постачальник) і обраний лізингодавцем, то лізингодавець не несе відповідальності перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язаннящодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію.

Всі зобов'язання щодо належної якості може виконати та усунути лише продавець, оскільки Лізингодавець не має реальної технічної можливості усунути виниклі порушення, тому що не є виробником, а тому не може відповідати по гарантійних зобов'язаннях перед Лізингоодержувачем. Очевидно, що цей випадок стосується лише продавця товару, оскільки при купівлі будь-якого товару, покупцю надається гарантійний строк для усунення будь-яких виниклих недоліків, а також надається сервісна книжка, яка також, передається разом з товаром Лізингоодержувачу з актом приймання-передачі Предмету Лізингу.

Крім того, п. 4.6 договору передбачено, що у випадку наявності дефектів предмета лізингу, які роблять неможливим нормальну експлуатацію предмета лізингу та/або не задовольняють сторони, Лізингоодержувач та Лізингодавець мають право відмовитися від підписання Акту приймання-передачі, і Лізингодавець повинен замінити такий Предмет Лізингу.

Водночас, відповідно до п. 3.4.9 Лізингоодержувач має право самостійно обирати продавця /постачальника предмету лізингу на умовах встановлених Договором.

Відповідно п. 3.4 статті 3 Договору «Права та обов'язки сторін» передбачено права Лізингоодержувача.

Згідно з пунктом 3.4.8 Договору Лізингоодержувач має право вимагати, у тому числі і від Лізингодавця, усунення будь-яких порушень його законних прав на предмет лізингу.

Відповідно до п. 3.4.9 Договору, Лізингоодержувач має інші права, які прямо передбачені чинним законодавством України та Договором.

Крім того, суду необхідно звернути увагу на те, що посилаючись на несправедливість вказаних вище умов Договору Позивач не зазначив, що на момент ознайомлення з оспорюваними пунктами та підписання відповідної сторінки Договору, не визначив його несправедливим та неприйнятним для себе. Тим паче, слід звернути увагу на те, що Позивач міг скористатись законним правом, яке йому надається ч. 2 ст. 6 ЗУ «Про фінансовий лізинг», де істотною умовою окрім перелічених в вищезгаданій статті закону, є будь-яка інша умова, щодо якої за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. ОСОБА_4 подання заяви про зміну умов Договору, або виключення з вказаних вище пунктів Договору штрафних санкцій не зініціювались.

Крім того, за змістом ч. 5 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення ЗУ «Про захист прав споживачів» про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Водночас, Позивач зазначив, що аналіз вказаної норми дає підстави для висновку, що положення договору фінансового лізингу є несправедливим, якщо містяться умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за дострокове його погашення, з чим не можливо погодитись.

Як вже зазначалось, між ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» та Позивачем був укладений саме договір фінансового лізингу від 29.08.2016 року № 0226.

Цей Договір укладено відповідно до положень цивільного законодавства та ЗУ «Про фінансовий лізинг», якими регулюється діяльність у сфері фінансового лізингу, а застосування до даного Договору ч. 5 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» є недопустимим.

Таким чином, цей Договір повністю відповідає законодавству України та жодним чином не обмежує права Лізингоодержувача.

3. Щодо нотаріального посвідчення договору.

Крім того, Позивач зазначає, що на його думку правочин підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню, а отже має бути визнаний нікчемним з підстав недотримання такого посвідчення сторонами, з чим не можливо погодитись.

В обґрунтуванні підстав, що Договір підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню, Позивач посилався на положення статей 806, 628, 799 ЦК України.

Зокрема, відповідно до ст. 806 параграфу 6 «Лізинг» глави 58 «Найм (оренда)» ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом (між сторонами укладено договір фінансового непрямого лізингу).

Відповідно до ст.ст. 759-786 параграфу 1 «Загальні положення про найм (оренду)» глави 58 «Найм (оренда)» ЦК України врегульовані відносини предмету договору найму, плати за користування, строку договору, правових наслідків неналежного виконання договорів тощо. При цьому загальні положення про найм (оренду), викладені у ст.ст. 759-786 ЦК України не встановлюють вимог про обов'язкове нотаріальне посвідчення договорів оренди або лізингу.

Згідно зі ст. 799 параграфу 5 «Найм (оренда) транспортного засобу» глави 58 «Найм (оренда)» ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Проте, положеннями ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» встановлено, що договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу), розмір лізингових платежів, інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону.

Виходячи з аналізу зазначених норм матеріального права, законодавцем встановлено переважну дію спеціальних норм права при укладенні договору фінансового лізингу, передбачених ст. 806 ЦК України та ЗУ «Про фінансовий лізинг», якими безпосередньо і врегульовано правові підстави та вимоги при укладенні договору фінансового лізингу. Проте оскільки такий договір містить елементи договорів найму, купівлі-продажу, поставки, то законодавець визначив, що правовідносини у сфері фінансового лізингу регулюються також з врахуванням загальних положень про оренду майна, купівлю-продаж, поставку, а не з врахуванням інших спеціальних норм, якими врегульовано питання укладення інших договорів одного типу договору (глава 58 ЦК України).

Так, договір лізингу і договір найму транспортного засобу з фізичною особою є різними видами одного типу договору - договору найму, а тому до договору найму транспортного засобу не можуть бути застосовані положення про лізинг, як і до договору лізингу не можуть бути застосовані положення про договір найму транспортного засобу, хоча до кожного із зазначених договорів підлягають застосуванню загальні положення про найм, параграф 1 глави 58 ЦК України.

З урахуванням викладеного, до правовідносин фінансового лізингу не можуть бути застосовані положення ч.2 ст. 628 ЦК України, які підлягають застосуванню при укладенні сторонами договорів, укладення яких не передбачено окремою нормою матеріального права, а сторони формують зміст договору з врахуванням елементів різних договорів, укладення яких передбачено різними нормами права (змішані договори).

Таким чином, під поняттям змішаного договору в розумінні ст. 628 ЦК України підпадає договір, форма, зміст та суттєві умови якого не є юридично встановленими, а визначаються сторонами договору на власний розсуд з використанням елементів різних договорів. У випадку наступного закріплення на законодавчому рівні можливості укладення саме такого типу чи виду договору такий договір вже не буде носити характеру змішаного договору в розумінні ст. 628 ЦК України, хоча такий договір і містить в собі елементи різних договорів, оскільки вимоги до його форми, змісту, істотних умов врегульовані спеціальним законом (в даному випадку ЗУ «Про фінансовий лізинг») саме щодо такого типу і виду договору.

При цьому, норма ст. 799 ЦК України, на яку посилається Позивач, міститься у параграфі 5 «Найм (оренда) транспортного засобу» глави 58 «Найм (оренда)», взагалі не регулює відносини фінансового лізингу та не є спеціальною нормою, яка прямо не регулює фінансовий лізинг, а є допоміжною нормою.

Отже, відповідно до чинного законодавства України, зокрема ЦК України та ЗУ «Про фінансовий лізинг», яким повністю урегульовано такий вид економічної діяльності як фінансовий лізинг, твердження Позивача є безпідставними, оскільки передбачено, що фінансовий лізинг повністю регулюється спеціальними законами, а отже до договорів лізингу можуть застосовуватися загальні положення про найм (оренду) лише з урахуванням спеціальних особливостей, встановлених цим параграфом та законом. Отже, не існує норми, яка б встановлювала обов'язковість нотаріального посвідчення договорів фінансового лізингу, незалежно від того, якого виду майно передається у лізинг та кому саме.

Крім того, якщо глибше розібрати поняття нотаріального посвідчення договорів найму та лізингу, можна дійти висновку, що як відомо, права власності на майно у лізингодавця немає на момент укладення договору фінансового лізингу, оскільки спочатку укладається договір лізингу, і лише потім, відповідно до специфікації лізингоодержувача, лізингодавець набуває річ у продавця для подальшої її передачі лізингоодержувачу. Для того, щоб нотаріус посвідчив договір найму (оренди), йому (нотаріусу) потрібно впевнитися, що орендодавець є повноважним на вчинення такого договору, тобто, що у нього є право власності на предмет оренди. Виходячи з цього, у лізингодавця повинне бути право власності на предмет лізингу на момент укладання договору лізингу. В той же час, законодавчо визначено, що до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених ЦК України та законом. А ЗУ «Про фінансовий лізинг» визначено, що лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу.

Жодний нотаріус України не посвідчує договори непрямого фінансового лізингу.

Між сторонами укладено договір фінансового непрямого лізингу, тобто лізингодавець зобов'язаний придбати в майбутньому обраний предмет лізингу тільки після виконання встановлених договором умов лізингоодержувачем та передати його у користування.

Водночас, за відсутності у договорі фінансового лізингу ознак договору найму транспортного засобу до передання його у користування лізингоодержувачу у відповідності до ч. 2 ст. 806 та ч. 2 спи 799 ЦК України не вимагається його нотаріальне посвідчення.

Отже, висновок Позивача, що цей правочин підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню є необгрунтованим.

4. Щодо твердження Позивача про введення його в оману.

Що стосується твердження Позивача про те що Відповідач навмисно ввів його в оману слід зазначити про таке.

Відповідно до ст. 230 ЦК України обман має місце тоді, коли одна сторона навмисно вводить в оману іншу сторону правочину стосовно природи правочину, прав та обов'язків сторін, а також, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або вона замовчує їх існування. Проте Відповідачем не заперечувалась і не замовчувалась жодна обставина, а Позивач, в свою чергу, не доводить протилежного.

Положеннями абз. 2 ч. 1 ст. 230 ЦК України визначено, що обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або вона замовчує їх існування.

Разом з тим, абз. 1 ч. 1 ст. 230 передбачено, що суд визнає угоду недійсною у разі, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ст. 229 цього Кодексу).

Згідно зі ст. 229 ЦК України істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Позивачем не наведено жодного належного доказу, що його обманювали, щодо природи правочину або прав чи обов'язків за Договором.

Про природу правочину, перелік його прав і обов'язків, а також перелік прав та обов'язків ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф», Позивачу було відомо. Про це свідчать підписи на Договорі та додатках до нього.

Договір та додатки до нього, підписані сторонами, містять детальний опис послуг, що надаються Відповідачем. В момент підписання Угоди Позивач отримав примірник Договору та додатки до нього. Опис послуг приведено детально, щоб виключити необхідність їх усного тлумачення та уникнення подальших непорозумінь між сторонами з приводу трактування умов Договору. Наявні письмові докази, які свідчать про отримання доступної, достовірної та своєчасної інформації під час підписання Договору, а саме: підписи Позивача у Договорі та додатках до нього, сплата комісії за організацію договору та частини авансового платежу, Позивачем жодним чином не спростовані.

Крім того, Позивач ознайомлений з пунктами 17.4, 17.5 та 17.6 (про що свідчить підпис на відповідній сторінці Договору) в яких зазначено, що підписанням даного договору та Додатків до нього Лізингоодержувач заявляє, що отримав усі конкретно викладені пояснення від представників ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф», що стосуються змісту Договору та його додатків, проінформований про всі можливі витрати і ризики, уважно прочитав та зрозумів зміст Договору і додатків до нього, а також представниками Лізингодавця надано повну, необхідну, доступну, достовірну інформацію про положення Договору і додатків до нього. Лізингоодержувач своїм підписом засвідчує, що послуга з фінансового лізингу, що надається за цим Договором обрана ним самостійно, свідомо, без нав'язування з боку Лізингодавця або його представників.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року, «ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення».

Підписавши Договір та додатки до нього, Позивач тим самим підтвердив свою обізнаність з умовами Договору та висловив свою згоду з цими умовами.

Отже, Відповідачем не було здійснено жодної дії, яка б вводила Позивача в оману, Відповідачем не повідомлено жодної обставини, яка не відповідає дійсності. А Позивачем в свою чергу, не надано жодного доказу введення його в оману Відповідачем під час укладання Договору,

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Як вбачається із змісту позовної заяви, Позивачем не наведено жодного належного доказу для доведення тих обставин, на які він посилається, а отже, не доведено невиконання або неналежне виконання зобов'язання Відповідачем.

Таким чином, вважають, даний позов безпідставним та таким, що не підкріплений жодним належним доказом, даний правочин жодним чином не порушує права Позивача (лізингоодержувача). Укладений договір фінансового лізингу є дійсним в силу його укладення та досягнення згоди по всіх істотних умовах.

Відповідно до ст. 629 ЦК України: договір, укладений сторонами з дотриманням вимог, необхідних для чинності правочину, у тому числі відповідно до чинних нормативно-правових актів, має обов'язкову силу насамперед для самих сторін. Обов'язкову силу для сторін має й такий договір, який законом не передбачений, але й не суперечить йому. Договір, який є чинним (дійсним), має обов'язкову силу не лише для сторін. Ним повинні керуватися й органи, які вирішують спори між сторонами цього договору, захищаючи їхні права та інтереси.

Дослідивши письмові докази, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом № 723/97-ВР.

Стаття 18 Закону № 1023-ХІІ містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, може бути визнано недійсним або змінено таке положення, а не сам договір.

У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону № 1023-XII).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 Закону № 1023- ХІІ, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3 частина третя статті 509 ЦК України), по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону № 1023- ХІІ є зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника), встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4), надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11), визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13).

Положеннями спірного договору передбачено, що лізингодавець зобов'язався придбати та передати на умовах фінансового лізингу в користування майно (предмет лізингу), а лізингоодержувач зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору (пункт 1.1 договору).

В спірному договорі обмежені права позивача як споживача стосовно відповідача у разі неналежного виконання останнім обов'язків, передбачених договором та законом (стаття 12 договору), звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені Законом України «Про фінансовий лізинг», положеннями ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків, щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.

Згідно з пунктом 3.1 договору, відповідач не відповідає перед позивачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо.

Згідно з пунктами 3.4.5, 10.12 дострокове погашення може відбуватися не раніше ніж через 12 календарних місяців після підписання акта приймання-передачі предмета лізингу між лізингодавцем та лізингоодержувачем.

Відповідно до п. 12.1 договору, лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі, що передбачені в п.4.1. та 4.2., та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний Договір за власним бажанням, про що має повідомити Лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо наміру розірвання Договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу Лізингодавця та зазначення реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк, встановлений чинним законодавством. Лізингодавець розглядає заяву Лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 80% (вісімдесят відсотків) від сплаченого Авансового платежу та/або частини Авансових платежів, 20% (двадцять відсотків) Лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію Договору в такому випадку поверненню не підлягає.

Зазначеною умовою договору надана можливість відповідачу не повертати кошти на оплату договору, здійснену мною як споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору.

За змістом частини п'ятої статті 11 Закону № 1023- ХІІ до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Аналіз цих норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про фінансовий лізинг, які містять умови про заборону дострокового погашення платежів за договором, та відсутність відповідальності лізингодавця при невиконанні ним договору.

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно статті 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ІІК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Договір фінансового лізингу № 0226 від 29.08.2016 року, укладений між позивачем та відповідачем, нотаріально не посвідчений.

За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. В даному випадку, відповідач взяв на себе зобов'язання здійснити вибір постачальника предмета договору лізингу.

Згідно з ч.2 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати у сумі 1280 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 213-215 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Авто Лайф" про визнання недійсним договору фінансового лізингу, стягнення грошових коштів задовольнити повністю.

Визнати недійсним договір фінансового лізингу №0226 від 29.08.2016 року укладений між ОСОБА_1 та ТОВ "Лізингова компанія "Авто Лайф".

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто Лайф» на користь ОСОБА_1 25674,40 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Авто Лайф" на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у сумі 1280,00 грн.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Запорізької області через Токмацький районний суд в десятиденний строк з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, або після розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Суддя: