Справа №580/1821/16-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/179/17 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2017 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Собини О. І.,

суддів - Криворотенка В. І. , Рибалки В. Г.

за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Сумської області матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Лебединського районного суду Сумської області від 09 грудня 2016 року

у справі за заявою ОСОБА_3, заінтересована особа Лебединський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Сумській області

про встановлення факту смерті особи,-

в с т а н о в и л а:

01 грудня 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з заявою про встановлення факту смерті чоловіка ОСОБА_4, мотивуючи її тим, що вона з 2001 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженцем ІНФОРМАЦІЯ_2. Влітку 2016 року вона була змушена покинути своє місце проживання та переїхати з м. Донецька до м. Лебедина Сумської області з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту. Разом із нею до м. Лебедина переїхали її малолітні дочки, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, які проживають разом з нею та знаходяться на її утриманні. Перебуваючи у м. Донецьку, ОСОБА_4 17 червня 2016 року помер. Заявниця позбавлена можливості отримати свідоцтво про смерть чоловіка, оскільки він помер у м. Донецьк, який є тимчасово окупованою територією України. Тому вона просила встановити факт смерті ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_5, який помер 13.06.2016 року у м. Донецьку у віці 39 років.

Рішенням Лебединського районного суду Сумської області від 09 грудня 2016 року в задоволенні заяви відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неповноту зясованих обставин, що мають значення для справи, на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення заяви.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що після прибуття до м. Лебедина вона отримала статус внутрішньо переміщеної особи з адміністративно-територіальної одиниці України району проведення антитерористичної операції м. Донецька, що підтверджується довідкою Управління праці та соціального захисту населення виконкому Лебединської міської ради. Зазначає, що суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні заяви послався на вимоги ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», де зазначено, що будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, створеними на тимчасово окупованій території, є нікчемний і не створює правових наслідків та дійшов висновку про неприйняття як належного та допустимого доказу свідоцтва про смерть серії ДНР №032710 від 17.06.2016 року, зазначивши його як єдиним наданим до суду доказом. Проте нею було долучено ще два інших документа, а саме копія довідки від 17.06.2016 року №606 для отримання допомоги на поховання та довідки лікаря від 16.06.2016 року №1821 про причину смерті до форми №106/у. Разом з тим вважає, що під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини, яка застосовується судами при розгляді справ як джерело права. Висновок Європейського суду з прав людини в контексті сформульованого Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Тому документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною ОСОБА_1 України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозв'язку під час розгляду справ у порядку ст. 257 ЦПК України. За таких обставин, встановлення факту смерті породжує юридичні наслідки, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника; чинним законодавством не передбачено іншого порядку його встановлення; заявник не має іншої можливості одержати документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення для подальшого отримання документів для прийняття спадщини, а також для інформування органів соціального забезпечення та державної реєстрації актів цивільного стану. А тому вважає, що існують всі підстави для задоволення заяви про встановлення факту смерті ОСОБА_4

Заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи заявниці, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

У відповідності до п.п.1, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, підставою для скасування рішення в апеляційному порядку і ухвалення нового або зміни рішення є неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що заявник ОСОБА_3 жодних дійсних, належних доказів на підтвердження факту смерті свого чоловіка ОСОБА_4 у м. Донецьку 13 червня 2016 року відповідно до ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» суду не надала, а свідоцтво про смерть серії ДНР №032710 від 17.06.2016 року видане органом, який створено всупереч законодавства України, тобто видане на тимчасово окупованій території України, не може бути належним та допустимим доказом.

Проте, такі висновки суду першої інстанції не відповідають матеріалам справи й вимогам закону.

Пунктом 8 ч. 1 ст. 256 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

У судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (ст. 256 ЦПК України).

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 234 та п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України та роз'яснень, викладених у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення.

Згідно положень ч.2 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною ОСОБА_1 України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.

Указом Президента України «Про рішення ОСОБА_1 національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14.04.2014 року № 405/2014 на території Донецької та Луганської областей розпочато антитерористичну операцію.

Разом із тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження та смерті особи на тимчасово окупованій території України необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини, яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати висновки Європейського суду з прав людини у справах проти Туреччини (зокрема, «Lоizidou v. Тиrкеу», «Сургus v. Тиrкеу»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Моzег v. thе Republic of Moldova and Russia», «Ilasси аnd Оthers v. Моldovа and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia casе), Європейський суд з прав людини наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної сторони.

Такий висновок Європейського суду з прав людини слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», Європейський суд з прав людини, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать.

Враховуючи практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду в такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 213 ЦПК України щодо повного і всебічного зясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території.

Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною ОСОБА_1 України, як виняток можуть братися до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозвязку під час розгляду справ в порядку статті 257-1 ЦПК України, що не було враховано судом першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що 22 вересня 2001 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії I-НО №148981 виданого виконкомом Миронівської селищної ради м. Дебальцевого Донецької області від 22 вересня 2001 року (а.с.8).

Встановлено, що за життя ОСОБА_4 був документований паспортом громадянина України серії ВЕ 270202, виданий Калінінським РВ ДМУ УМВС України в Донецькій області 27 серпня 2001 року (а.с.33).

З копії свідоцтва про смерть №606 від 17 червня 2016 року, виданого Калінінським відділом запису актів цивільного стану м. Донецька державної реєстраційної палати міністерства юстиції Донецької народної республіки вбачається, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_6, помер 13 червня 2016 року в м. Донецьк у віці 39 років (а.с.10). Причина смерті лівостороння нижньодольова пневмонія (а.с.9).

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі:

1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.

На звернення ОСОБА_3 до Лебединського міського відділу держаної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Сумській області їй було відмовлено з тих підстав, що свідоцтво про смерть ОСОБА_4 серії ДНР №032710 від 17 червня 2016 року, видане на території, де органи державної реєстрації України тимчасово не здійснюють свої повноваження (а.с.26).

Згідно Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними якщо ці органи створені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (документ), виданий цими органами є недійсним і не створює правових наслідків.

Тобто свідоцтво про смерть ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_6, померлого 13 червня 2016 року, про що 17 червня 2016 року складено відповідний актовий запис №606 Калінінським відділом запису актів цивільного стану м. Донецька державної реєстраційної палати міністерства юстиції Донецької народної республіки на території тимчасово не підконтрольній Україні, не створює правових наслідків для заявниці.

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що ОСОБА_3, як дружина померлого чоловіка, має право звернутись із даною заявою. Факт смерті ОСОБА_4 підтверджується свідоцтвом про його смерть, довідкою для отримання допомоги на поховання, довідкою про причину смерті, які видані на непідконтрольній владі території, у зв'язку чим відділом реєстрації актів цивільного стану відмовлено у державній реєстрації смерті. Встановлення факту смерті породжує юридичні наслідки, тобто від нього залежить виникнення особистих чи майнових прав заявника; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення, як за рішенням суду. Заявник не має іншої можливості одержати документ, який посвідчує факт смерті, що має юридичне значення. Отже є всі підстави для задоволення заяви ОСОБА_3 та встановлення факту смерті її чоловіка ОСОБА_4

За вказаних обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення заяви ОСОБА_3

Згідно з п. п.3, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права є підставою для скасування рішення і ухвалення нового рішення.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313-314,316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Лебединського районного суду Сумської області від 09 грудня 2016 року скасувати.

Заяву ОСОБА_3 задовольнити.

Встановити факт смерті ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_6, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_7, який помер 13 червня 2016 року в місті Донецьк.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -