Справа № 465/2987/11 Головуючий у 1 інстанції: Гулієва М.І.
Провадження № 22-ц/783/990/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Р. П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Цяцяка Р.П.,

суддів Ванівського О.М. і ОСОБА_2,

при секретарі Цапові П.М.,

за участю ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Франківського районного суду міста Львова від 16 листопада 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Оскаржуваною ухвалою задоволено подання державного виконавця Франківського відділу державної виконавчої служби м. Львів ГТУЮ у Львівській області (т.2, а.с. 77-78) та надано дозвіл державному виконавцю Франківського відділу державної виконавчої служби м. Львів ГТУЮ у Львівській області на безперешкодне входження до житлового приміщення боржника, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Рудницького, 56/8, в якому проживає ОСОБА_3, для можливості примусового виконання виконавчого листа №2/1326/635/12 02.12.2013 року, виданого Франківським районним судом м. Львова про зобовязання ОСОБА_3 за власні кошти закласти самовільно влаштований дверний проріз у капітальній стіні між приміщеннями 8-1/7,7 кв.м. і 8-2/11.8 кв.м. у квартирі АДРЕСА_1, відновити блок димових та вентиляційних каналів на рівні другого поверху вказаного будинку та провести квартиру у попередній стан (т.2, а.с. 103-104).

Дану ухвалу оскаржив боржник ОСОБА_3

Апелянт просить оскаржувану ухвалу скасувати, покликаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що 11.01.2016 року Франківським районним судом м. Львова у даній справі задоволено аналогічне подання, а відтак вважає, що 16.11.2016 року суд повторно виніс аналогічну ухвалу з підстав, які були предметом дослідження та були підставою для постановлення вище згаданої ухвали від 11.01.2016 року.

Вважає неправомірним посилання суду на норму ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції Закону від 21 квітня 1999 року N 606-XIV, оскільки така на момент винесення оскаржуваної ухвали втратила чинність і не підлягала застосуванню.

Стверджує, що акти про відмову від доступу до квартири, на які посилається суд, складені штучно працівниками ВДВС, оскільки він допускає до житла працівників ВДВС, ЖЕКу і працівників проектно-кошторисної фірми, яка мала скласти попередній кошторис витрат (а.с. 108-109).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог подання державного виконавця, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 14 ЦПК України встановлено, що судові рішення що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Матеріалами справи стверджується, що рішення суду про зобовязання ОСОБА_4 та ОСОБА_3 за власні кошти закласти самовільно влаштований дверний проріз у капітальній стіні між приміщеннями 8-1, площею 7,7 кв.м., і 8-2, площею 11.8 кв.м. у квартирі АДРЕСА_1, відновити блок димових та вентиляційних каналів на рівні другого поверху вказаного будинку та провести квартиру у попередній стан набрало законної сили ще 02 жовтня 2013 року (т.1, а.с. 225-227), однак до цього часу (протягом більше трьох років) відповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не виконано: даний факт апелянтом не оспорюється.

Колегія суддів критично оцінює доводи апеляційної скарги стосовно того, що «апелянт допускає до житла працівників ВДВС, ЖЕКу і навіть працівників проектно-кошторисної фірми, яка мала скласти попередній кошторис витрат», оскільки (як вбачається з резолютивної частини рішення Франківського районного суду м. Львова від 14.02.2013 року) саме на відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_3 покладено обовязок закласти самовільно влаштований дверний проріз у капітальній стіні, відновити блок димових і вентиляційних каналів та провести квартиру у попередній стан, що ними протягом більше трьох років не виконано.

З 05 жовтня 2016 року набув чинності Закон України «Про виконавче провадження» в редакції Закону України від 02.06.2016 року № 1404-УІІІ, який і був чинним на час постановлення судом оскаржуваної ухвали і у відповідності до п.2 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» якого Закон України «Про виконавче провадження» в редакції Закону України від 21.04.1999 року № 606-ХІУ втратив чинність.

За вище наведених обставин колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги стосовно того, що суд неправомірно в мотивувальній частині оскаржуваної ухвали послався на норму ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції Закону від 21 квітня 1999 року N 606-XIV, оскільки згаданий Закон на момент постановлення оскаржуваної ухвали втратив чинність і не підлягав застосуванню, а тому вважає, що в цій частині оскаржувану ухвалу слід змінити, замінивши у мотивувальній її частині абзац з посиланням на норму ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції Закону від 21 квітня 1999 року N 606-XIV на абзац з посиланням на фактично аналогічну норму, яка передбачена частиною 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції Закону України від 02.06.2016 року № 1404-УІІІ.

В решті оскаржувану ухвалу, як таку, що постановлена з додержанням вимог закону, слід залишити без змін, оскільки доводи апеляційної скарги її висновків не спростовують.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.2 п.3, 312 п.2, 314 ч.1 п.5, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Змінити ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 16 листопада 2016 року, замінивши у мотивувальній частині цієї ухвали абзац «Відповідно до ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом»

на абзац

«Відповідно до ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії».

В решті ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 16 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: