Справа № 308/8663/16-ц
23 березня 2017 року місто Ужгород
Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі: головуючого судді Фазикош О.В., за участю секретаря Рабош А.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за позовною заявою представника ОСОБА_1 районної кредитної спілки Туря голови правління ОСОБА_1 районної кредитної спілки Туря ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди завданої кримінальним правопорушенням,-
Представник ОСОБА_1 районної кредитної спілки Туря голова правління ОСОБА_1 районної кредитної спілки Туря ОСОБА_2 звернулася до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди завданої кримінальним правопорушенням.
Органом досудового слідства дії ОСОБА_3 кваліфіковані за ч. 3 ст. 358 КК України (в редакції статті 2001 року, яка діяла до внесення змін 7 квітня 2011 року до КК України), ч. 2 ст. 358 КК України ( в редакції статті 2001 року, яка діяла до внесення змін 7 квітня 2011 року до КК України), ч. 1 ст.190 КК України. В судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_3 вину у скоєнні кримінальних правопорушень при обставинах викладених у обвинувальному акті визнала повністю та просила звільнити її від кримінальної відповідальності в порядку ст. 49 КК України.
Представник позивача у судове засідання не зявився, подав на адресу суду заяву у якій зазначає, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі і просить їх задовольнити, просить суд розглянути справу без участі представника ОСОБА_1 районної кредитної спілки Туря.
Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не зявилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася в порядку ст. 76 ЦПК України, про причини неявки суд не повідомила, клопотань про відкладення справи до суду не надходило, у звязку з чим суд згідно ч. 1 ст. 224 ЦПК України ухвалив провести заочний розгляд справи.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку.
Вказаною ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 1 липня 2015 року, кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 2 ст. 358, ч. 3 ст. 358 КК України (в редакції статті, яка діяла до внесення змін 7 квітня 2011 року до КК України), ч. 1 ст. 190 КК України закрито. ОСОБА_3 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення нею кримінальних правопорушень передбачених ч. 2 ст. 358, ч. 3 ст. 358 КК України (в редакції статті, яка діяла до внесення змін 7 квітня 2011 року до КК України), ч. 1 ст.190 КК України, у зв'язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності передбачених п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 49 КК України.
В межах кримінального провадження цивільний позов ОСОБА_1 районної КС Туря до ОСОБА_3 про відшкодування заподіяної майнової шкоди, залишено без розгляду.
Згідно частини 7 статті 128 КПК України, особа, яка не предявила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право предявити його в порядку цивільного судочинства.
Водночас, згідно з п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна від 31 березня 1989 року № 3 у разі закриття справи з передбачених законом підстав цивільний позов не розглядається. Вимоги позивача про відшкодування матеріальної шкоди у цьому разі можуть бути вирішені в порядку цивільного судочинства.
За правилами ч. 4 ст. 61 ЦПК України, вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, обовязковий для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок суду, з питань чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.
Разом з тим, у відповідності до листа Верховного Суду України Про практику застосування законодавства, що регулює закриття кримінальних справ від 1 лютого 2004 року звільнення від кримінальної відповідальності це відмова держави (її компетентних органів) від засудження особи, яка вчинила злочин, та застосування до кримінально-правових засобів примусового характеру. Закриття справ щодо таких осіб є проявом загальної тенденції розвитку кримінального законодавства у напрямі пом'якшення відповідальності за злочини невеликої та середньої тяжкості, вчинені вперше, законодавчим втіленням державного гуманізму, надані державою людині, яка оступилася, можливості виправитися. Водночас звільнення від кримінальної відповідальності не є виправданням особи.
Звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв'язку із закінченням строків давності є нереабілітуючою підставою.
Відповідно до ч. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення від кримінальної відповідальності» від 23.12.2005 року № 12 умовою звільнення особи від кримінальної відповідальності є вчинення нею певного умисного злочину незалежно від того, закінчено воно чи ні, вчинений він одноособово чи у співучасті. Підставою такого звільнення може бути або певна поведінка особи після вчинення злочину, яку держава заохочує або настання певної події (напр. закінчення строків давності).
При вирішенні питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності суд під час попереднього розгляду справи повинен переконатися, що діяння, яке поставлено особі за провину, дійсно мало місце, що воно містить склад злочину і особа винна у його вчиненні, а також, що умови і підстави звільнення від кримінальної відповідальності передбачені КК. Ухвалити рішення про звільнення особи від кримінал відповідальності можна лише за наявності її згоди на закриття справи з відповідної підстави.
Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України завдання майнової (матеріальної) шкоди іншій особі є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.
Статтею 22 ЦК України регламентовано, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на її відшкодування; завдані збитки відшкодовуються в повному обсязі; збитками є реальні збитки та упущена вигода - доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене.
Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
У деліктних цивільних правовідносинах реалізуються зобов'язально-правові засоби захисту цього абсолютного права, у яких потерпілий набуває права вимоги про відшкодування збитків, а праву потерпілого відповідає обов'язок заподіювача шкоди відшкодувати заподіяну шкоду. При цьому, юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення, необхідними елементами якого є: шкода, протиправна поведінка, причинний зв'язок між шкодою і протиправною поведінкою, вина.
З вищенаведеними положеннями цивільного законодавства повністю узгоджується п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 року № 6, у якому зазначено, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи.
Крім того, способи відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, встановлені ст.1192 ЦК України, серед яких: відшкодування шкоди в натурі (передача речі такого ж роду і такої же якості, полагодження пошкодженої речі тощо); відшкодування завданих збитків у повному обсязі. А розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконанн робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Згідно з приписами ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної частини вимог, а тому з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 1378 гривень, оскільки позивача звільнено від сплати судового збору відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 5 Закону України Про судовий збір.
Відповідно до ст.169 ч.4 ЦПК України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів і постановляє заочне рішення.
На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 4, 5, 10, 14, 60, 61, 88, 208, 209, 212-215, 218, 224 - 226, 232, 233, 294, 296 ЦПК України, ст.ст. 15, 16, 22, 1166, 1190, 1192 ЦК України, Законом України Про кредитні спілки, суд, -
Позовну заяву представника потерпілого ОСОБА_1 районної кредитної спілки Туря голови правління ОСОБА_1 районної кредитної спілки Туря ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди завданої кримінальним правопорушенням - задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_1) на користь держави судовий збір у розмірі 1378,00 гривень.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів після проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається до апеляційного суду Закарпатської області через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області.
Суддя Ужгородського
міськрайонного суду ОСОБА_7