Справа № 465/1802/16 Головуючий у 1 інстанції: Ванівський Ю.М.
Провадження № 22-ц/783/992/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. О.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Струс Л.Б., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 17 листопада 2016 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_3 про зобов»язання спростувати на загальних зборах гаражного кооперативу «Медик» недостовірну інформації, яку ОСОБА_3 поширював неодноразово починаючи з 05 лютого 2016 року, а також стягнення моральної шкоди в розмірі 25000 грн. та витрат по сплаті судового збору.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково, зобовязано ОСОБА_3 спростувати на загальних зборах гаражного кооперативу «Медик» недостовірну інформацію, яку ОСОБА_3 поширював неодноразово починаючи з 05 лютого 2016 року. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1378,00 грн.

Рішення в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_3,вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що твердження ОСОБА_2 не відповідає дійсності, оскільки слів «…, а попросту він їх краде» відповідач не говорив взагалі. Вказує на те, що ним, як членом гаражного кооперативу було висловлено свою власну оціночну думку стосовно діяльності позивача, як голови кооперативу. Тобто, його висловлювання, переформулювано ОСОБА_2 і не є цинічним звинуваченням, як зазначає останній, а лише являється вмотивованим припущенням стосовно можливої неправомірної діяльності ОСОБА_2, яке сформовано ним на підставі встановлених ініціативною групою гаражного кооперативу «Медик» обставни щодо роботи позивача, які викладено відповідачем у заяві на ім»я начальника УЗЕ у Львівській області ДЗЕ НП України. Також, вважає, що судом першої інстанції залишено поза увагою покази свідків ОСОБА_4,ОСОБА_5 та ОСОБА_6, чиїми показами доведено факт обговорення на зборах членів кооперативу можливої неправомірної діяльності позивача та те, що ОСОБА_3 не поширював інформацію про голову кооперативу ОСОБА_2. Крім цього, зазначає, що суд невірно встановив факт завдання позивачеві моральної шкоди, з вини відповідача, оскільки з матеріалів справи не вбачається причинно наслідкового зв»язку між шкодою завданою ОСОБА_2 і діяннями ОСОБА_3, які полягали в поширенні недостовірної інформації, оскільки моральна шкода виражається у втраті немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Долученою до матеріалів справи позивачем медичною карткою амбулаторного хворого підтверджується лише той факт, що 08.02.2016 року він скаржився на слабкість, головну біль, запаморочення та болі в області серця, повідомив, що стан його здоров»я погіршився 05.02.2016 року після емоційного навантаження. Запису лікаря про те, що ОСОБА_2 переніс гіпертонічну кризу в наданій амбулаторній картці немає, тобто, даний доказ не свідчить про погіршення здоров»я позивача внаслідок висловлювань ОСОБА_3 З вищенаведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю - доповідача, заперечення ОСОБА_2 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

За загальними положеннями ЦПК України обов»язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 4 ЦПК України закріплено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що в суді знайшло підтвердження поширення ОСОБА_3 недостовірної інформації щодо голови гаражного кооперативу «Медик» ОСОБА_2, яка має бути спростована відповідачем. Враховуючи те, що внаслідок поширення ОСОБА_3 недостовірної інформації ОСОБА_2 було завдано моральної шкоди, тому суд прийшов до висновку про стягнення на її відшкодування 10000.00 грн.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутись до суду з позовом про захист її честі, гідності та ділової репутації.

За змістом ст.32 Конституції України, ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, (ратифікованої Законом України 475/97-ВР від 17.07.97 р.), ст. 277 ЦК України, кожному гарантується право на недоторканність і захист її ділової репутації, та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію.

Частина 1 ст. 277 ЦК України передбачає, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім»ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. (ч.7 ст. 277 ЦК України).

Позови про захист честі, гідності чи ділової репутації вправі пред»явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени сім»ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права.

Згідно з роз»ясненнями п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", визначено, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти, опублікування її у пресі передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена направдиво, тобто, містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо, і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його право.

Відповідно до роз»яснень п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", задовольняючи позов, суд повинен у резолютивній частині рішення зазначити, чи було порушено особисте немайнове право особи, яка саме інформація визнана недостовірною та порочить гідність, честь чи ділову репутацію позивача, а також вказати на спосіб захисту порушеного особистого немайнового права. Якщо суд ухвалює рішення про право спростування поширеної недостовірної інформації, то у судовому рішенні за необхідності суд може викласти текст спростування інформації або зазначити, що спростування має здійснюватися шляхом повідомлення про ухвалене у справі судове рішення, включаючи публікацію його тексту. За загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення. У судовому рішенні також має бути зазначено строк, у межах якого відповідь чи спростування повинно бути оприлюднено.

Як вбачається з уточнень позовної заяви від 06.05.2016 року, ОСОБА_2 просив суд ухвалити рішення, яким зобов»язати ОСОБА_3 спростувати на загальних зборах гаражного кооперативу недостовірну інформацію, яку ОСОБА_3 поширював неодноразово, починаючи з 05.02.2016 року та стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 25000.00 грн.

Проаналізувавши зміст позовної заяви ОСОБА_2, колегія суддів приходить до висновку, що звернувшись до суду з позовом про захист честі, гідності та ділової репутації, позивач, зазначаючи зміст позовних вимог, не вказав, яку саме інформацію слід визнати недостовірною та такою, що порочить гідність, честь чи ділову репутацію позивача, зазначивши лише позовну вимогу про зобов»язання відповідача спростувати на загальних зборах гаражного кооперативу «Медик» недостовірну інформацію, яку ОСОБА_3 поширював неодноразово, починаючи з 05.02.2016 року. Зазначаючи зміст позовних вимог, ОСОБА_2 не вказав, яку конкретно інформацію, яка на його думку, є недостовірною, поширював ОСОБА_3, починаючи з 05.02.2016 року, не вказав,чи поширенням цієї інформації, було порушене його особисте немайнове право.

Як вбачається з позовної заяви, з позовною вимогою про визнання інформації, яку поширював відповідач про позивача, починаючи з 05.02.2016 року, ( а яку саме, у змісті позовних вимог позивач не вказав), ОСОБА_2 не звертався, не просив визнати її недостовірною та такою, що порочить його гідність, честь та ділову репутацію, у позовній заяві не зазначив тексту спростування.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, якою передбачено принцип диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Беручи до уваги позовні вимоги ОСОБА_2, зазначені ним у позовній заяві, те, що позивач не зазначив такі позовні вимоги, як визнання інформації недостовірною, такою , що порочить його гідність, честь та ділову репутацію, не вказав про те, яка конкретно інформацію є недостовірною та такою, що порочить його гідність, честь та ділову репутацію, не вказав, яку конкретно інформацію поширював відповідач, і яку конкретно інформацію просить спростувати, а вимога ОСОБА_2 про зобов»язання ОСОБА_3 спростувати інформацію, яку поширював ОСОБА_3 неодноразово, починаючи з 05.02.2016 року, не є конкретизована, має загальний характер, тобто, ОСОБА_2 в позовних вимогах не зазначено, яку конкретно інформацію повинен спростувати ОСОБА_3

З врахуванням вищезазначених обставин, ст.. 11 ЦПК України, ухвалення рішення з врахуванням роз»яснень п.24 Постанови Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", у якій зазначено, яким вимогам мала б відповідати резолютивна частина рішення у випадку задоволення позову, є неможливим, оскільки суд не вправі виходити за межі позовних вимог, заявлених позивачем.

З резолютивної частини оскаржуваного рішення вбачається, що суд позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнив частково, зобов»язав ОСОБА_3 спростувати на загальних зборах гаражного кооперативу «Медик» недостовірну інформацію, яку він поширював неодноразово починаючи з 05 лютого 2016 року та стягнув з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн., не зазначивши, яка саме інформація, що поширював відповідач, є недостовірною, не визнавши таку інформацію недостовірною, такою, що порочить гідність, честь та ділову репутацію позивача.

У зв»язку з тим, що колегія суддів не вбачає підстав для задоволення позовної вимоги ОСОБА_2 про зобов»язання ОСОБА_3 спростувати на загальних зборах гаражного кооперативу «Медик» недостовірну інформації, яку він поширював неодноразово, починаючи з 05 лютого 2016 року, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення 25000 грн. на відшкодування моральної шкоди, яка, як зазначає ОСОБА_2, була йому завдана внаслідок поширення недостовірної інформації, яку він просить спростувати.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Згідно ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є: неповне зясування судом обставин справи, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, рішення Франківського районного суду м.Львова від 17.11.2016 року слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2.

Керуючись ст. 303, п.2 ч.1 ст. 307, ст.ст. 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 17 листопада 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням апеляційного суду законної сили.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Струс Л.Б.

ОСОБА_7