Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 314/1083/13 Головуючий у 1 інстанції: Капітонов Є.М.
Провадження № 22-ц/778/1014/17 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«28_» березня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Подліянової Г.С.,

суддів: Дашковської А.В.,

Кримської О.М.,

за участю секретаря Евальд Д.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 16 грудня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 та малолітнього ОСОБА_6, треті особи: орган опіки та піклування - служба у справах дітей Вільнянської районної державної адміністрації, Вільнянський районний сектор управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області, про примусове виселення без надання іншого житлового приміщення,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2013 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 та малолітнього ОСОБА_6, треті особи: орган опіки та піклування - служба у справах дітей Вільнянської районної державної адміністрації, Вільнянський районний сектор управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області, про примусове виселення без надання іншого житлового приміщення.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 20.08.2012 апеляційним судом Запорізької області ухвалено рішення по цивільній справі № 22-ц-4400/2012 за позовною заявою ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки, та було задоволено частково позов ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», а саме, в рахунок погашення заборгованості станом на 02.03.2012 за кредитним договором № ZPVLGA00000095 від 25.09.2007 у розмірі 275105,07 грн. звернено стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить на праві приватної власності ОСОБА_4, із застосуванням процедури продажу, передбаченої ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

Посилаючись на зазначенні обставини просив суд виселити відповідачів із займаного житла із зняттям з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

Заочним рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 05 серпня 2013 року позов задоволено частково, яке ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 30 жовтня 2014 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 09 грудня 2015 року заочним рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 05 серпня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 30 жовтня 2014 року скасовано, справа направлена нановий розгляд до суду першої інстанції.

Заочним рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 16 грудня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати заочне рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Особи, які беруть участь у справі, повідомлені про місце та час розгляду справи у відповідності до вимог ст. ст. 74, 76 ЦПК України, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення ( судової повістки) та розписками про отримання судових повісток про виклик у суд, які приєднані до матеріалів справи.

ПАТ КБ « ПриватБанк» не з'явився до апеляційного суду, про причини неявки суд не повідомив.

Згідно вимог ч. 2 статті 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

З огляду на вищевикладене та у відповідності до ст. 303-1, 305 ЦПК України, судова колегія ухвалила розглядати справу за відсутності ПАТ КБ « ПриватБанк».

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно ч.1 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що 25 вересня 2007 року між сторонами укладено кредитний договір № ZPVLGA00000095 про надання кредиту у сумі 23 550 доларів США зі сплатою відсотків у розмірі 0,91 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом та винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту, з кінцевим терміном повернення кредиту 22 вересня 2017 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 25.09.2007 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, згідно з яким остання надала в іпотеку банку житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1, який належить їй на праві власності на підставі договору дарування від 23 червня 1999 року ( а.с. 12-14 т. 1).

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 20.08.2012року у цивільній справі № 22-ц-4400/2012 задоволений позов ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить на праві приватної власності ОСОБА_4, із застосуванням процедури продажу, передбаченої ст. 38 Закону України «Про іпотеку» ( а.с. 7-11 т. 1).

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Предмет іпотеки житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 належить ОСОБА_4 на праві власності на підставі договору дарування житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Вільнянського районного нотаріального округу Запорізької області 23 червня 1999 року за реєстром № 747 ( а.с. 14 т. 1).

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК", суд першої інстанції виходив з того, що виселення мешканців з іпотечного майна, яке не придбане за рахунок кредитних кроштів, підлягають застосування як положення ч. 2 ст. 39 та/або ч. 1 ст. 40 Закону «Про іпотеку», так і ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР. Позивачем позовну вимогу визначено як виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення, при цьому позивачем не зазначено ані постійного, ані тимчасового жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, тому правові підстави для виселення відповідачів відсутні.

Судова колегія вважає, що висновок суду є вірним. Розглядаючи спір, суд першої інстанції, у відповідності до вимог ст. 212-214 ЦПК України, повно, всебічно та обєктивно зясував обставини справи на які посилалися сторони, дав належну правову оцінку правовідносинам, які склалися між учасниками процесу, та закон, що їх регулює.

За змістом частини другої статті 40 Закону України "Про іпотеку" та частини 3 ст. 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі,яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України "Про іпотеку" підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Дані про постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначене в рішенні суду.

Зазначені правові висновки викладені в постановах Верховного Суду України від 3 лютого 2016 року у справі №6-1449цс15,від 24 червня 2015 року у справі №6- 447цс15, від 01 липня 2015 року у справі №6-875цс15, від 02 вересня 2015 року у справі №6-1049цс15, від 25 листопада 2015 року у справі №6-1061цс15, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Разом з цим, як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Однак, як встановлено судом, житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1, належить ОСОБА_3 на праві власності на підставі договору дарування від 23 червня 1999 року.

Крім того, при вирішенні спору суд встановив, що на час розгляду позову позивачем не зазначено іншого постійного жилого приміщення для виселення відповідачів та їх неповнолітніх дітей.

Доказів того, що на теперішній час, у м. Вільнянськ Запорізької області створений житловий фонд для тимчасового проживання осіб, виселених через звернення стягнення на житлове приміщення, що придбані за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою, матеріали справи не містять.

Отже, установивши, що в іпотеку передано житловий будинок, який не був придбаний за рахунок отриманих кредитних коштів, суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення відповідачів із зазначеного будинку без надання їм іншого постійного житла. Судом правильно застосована частина друга статті 109 ЖК Української РСР у поєднанні з нормами статей 39, 40 Закону України "Про іпотеку".

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки є повторенням обставин, якими Банк обґрунтовував свої позовні вимоги, всебічна оцінка яким була дана судом першої інстанції, і зводяться лише до особистої незгоди з висновками суду щодо їх оцінки.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, правовим позиціям Верховного Суду України, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» відхилити.

Заочне рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 16 грудня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Г.С. Подліянова

Судді: А.В. Дашковська

О.М. Кримська