Номер провадження: 22-ц/785/2192/17
Головуючий у першій інстанції Нікітішин В. П.
Доповідач Артеменко І. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.01.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Артеменка І.А.,

суддів Громіка Р.Д.,

Черевка П.М.,

при секретарі Фабіжевській Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 28 березня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус Котовського міського нотаріального округу Одеської області Крисюк Людмила Володимирівна, орган опіки та піклування Котовської міської ради про захист прав споживача,-

встановила:

У квітні 2015 року ОСОБА_3 (уточнюючи свої позовні вимоги) звернувся до суду з зазначеним позовом, в якому просив визнати недійсним кредитним договір від 03.07.2007 року, визнати недійсним договір іпотеки від 03.07.2007 року, укладений між ним та Банком, який зареєстровано у реєстрі за № 2697, виключити предмет іпотеки - квартиру за адресою: АДРЕСА_1 з Єдиного реєстру заборону відчуження об'єктів нерухомого майна, яка зареєстрована в реєстрі за № 89/2007.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що 03.07.2007 року між ним та Банком був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого Банк надав йому кредит в сумі 32000 доларів США на споживчі потреби, на строк користування по 03 липня 2014 року зі сплатою щомісячно 615,18 доларів США.

09 березня 2011 року з Банком укладено додаткову угоду до кредитного договору № ODKTGA00000274, відповідно до умов якої позивач та відповідач домовилися збільшити строк повернення кредиту до 09.03.2021 року та зменшити щомісячний платіж до 455,37 доларів США.

18 червня 2013 року з Банком укладено додаткову угоду до кредитного договору № ODKTGA00000274, відповідно до умов якої позивач та відповідач домовилися встановити щомісячний платіж в розмірі 488,15 доларів США.

Позивач вважає, що при укладенні кредитного договору відповідачем порушено його права, як споживача, на інформацію, що передбачена ст. 11 ЗУ ««Про захист прав споживачів», а саме щодо отримання споживачем інформації про: існуючі умови кредитування зі стислим описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача; орієнтовну сукупну вартість сайту та вартість послуг по оформленню договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з отриманням кредиту, його обслуговуванням і поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення та інші; варіанти повернення кредиту, у тому числі кількість платежів, їх частоту та об'єми; податковий режим оплати процентів, державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може отримати детальну інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; детальний опис загальної вартості кредиту для споживача; продукцію та включення в договір умов, що обмежують права споживача. Вказані вимоги відповідачем не виконано, не зважаючи на те, що ці умови є суттєвими для укладення договору.

Також не враховано, що єдиним законним засобом платежу на території України є гривня, операції з використання іноземної валюти на території України, як засобу платежу потребують індивідуальної ліцензії, згідно положенням Декрету КМ України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», якої у відповідача не має, а тому безпідставно у договір включено умови про надання кредиту в іноземній валюті, у договорі кредитні суми зазначені у доларах США, у тому числі і платежі по поверненню кредиту, що не відповідає Декрету КМ України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» та Закону України «Про платіжні системи та перевід грошових коштів в Україні». Крім того, відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» суб'єкт підприємницької діяльності, що надає послуги, не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими, оскільки у зв'язку з курсу іноземної валюти сума боргу значно зросла, що призвело до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду його, як споживача прав.

Також позивач зазначив, що його було введено в оману, а саме не було ознайомлено з усіма програмами кредитування відповідача і відмінностями між ними, відповідно до яких йому не була надана можливість самостійно вибирати валюту. На час надання кредиту курс гривні до інших іноземних валют був стабільний на протязі досить тривалого часу, тому підстав прогнозувати різке підвищення курсу валют у подальшому не було, йому не було розтлумачено (зрозуміло) та не дано згоди на те, що ціна курсу іноземної валюти відносно національної грошової одиниці України може привести до значних збитків та погіршення фінансового стану позичальника.

ОСОБА_3 також зазначив, що з метою забезпечення належного виконання зобов'язання за кредитним від 03.07.2007 року, того самого дня між ним та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір іпотеки, за умовами якого він передав в іпотеку належне йому на праві приватної власності нерухоме майно, а саме квартиру за адресою: АДРЕСА_1. Проте на момент укладення вказаного вище договору іпотеки в квартирі були прописані його донька ОСОБА_5 та її малолітній син ОСОБА_6.

В зв'язку з тим, що на час укладення спірного договору іпотеки, в квартирі був прописаний та фактично проживав малолітній онук - ОСОБА_6, вказаний договір підлягає визнанню недійсним в судовому порядку. У разі вчинення правочину стосовно нерухомого майна (договір іпотеки), право власності на яке або право користування яким мають діти, попередня згода органу опіки та піклування є обов'язковою. В матеріалах кредитної справи та в матеріалах цивільної справи немає відповідного висновку органу опіки та піклування щодо можливості укладення спірного договору.

На підставі зазначеного просив позовні вимоги задовольнити.

Рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 28 березня 2016 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано недійсним договір іпотеки квартири від 03 липня 2007 року, укладений між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», та ОСОБА_3, який зареєстровано в реєстрі за № 2697.

Виключено предмет іпотеки - квартиру за адресою: АДРЕСА_1 з Єдиного реєстру заборони відчуження об'єктів нерухомого майна, яка зареєстрована в реєстрі за № 89/2007.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуюсь з зазначеним рішенням, Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» подало до суду апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду в частині визнання недійсним договору іпотеки скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм права.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, який доповів зміст рішення, яке оскаржено, доводи апеляційної скарги, межі, в яких повинні здійснюватись перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, вислухавши думку учасників процесу, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу відхилити, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу та залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті та справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 в частині визнання недійсним договору іпотеки, суд першої інстанції виходив з того, що на момент укладання договору іпотеки у спірній квартирі проживав та був зареєстрований малолітній ОСОБА_6, 2002 року народження, а тому передача квартири, право користування якою зберігає малолітня дитина, в іпотеку без отримання на це дозволу органу опіки та піклування є підставою для визнання договору недійсним.

В частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання кредитного договору недійсним ПАТ КБ «Приватбанк» рішення суду не оскаржує.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вирішуючи спір по суті, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює.

Так, апеляційним судом встановлено, підтверджено матеріалами справи та не спростовується сторонами, що 03 липня 2007 року між Банком та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № ODКТGА00000274, відповідно до якого останній отримав кредит у сумі 32000 доларів США в порядку і на умовах, визначених кредитним договором та додатковими угодами до нього, що складають невід'ємну частину цього договору, кредит наданий на споживчі потреби, на строк користування по 03 липня 2014 року, зі сплатою щомісячно 615,18 доларів США.

З метою забезпечення належного виконання зобов'язання за кредитним договором, 03.07.2007 року між ОСОБА_3 та Банком був укладений договір іпотеки, предметом якого є квартира за адресою: АДРЕСА_1.

09 березня 2011 року між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено додаткову угоду до кредитного договору, відповідно до умов якої позивач та відповідач домовилися збільшити строк повернення кредиту до 09.03.2021 року та зменшити щомісячний платіж до 455,37 доларів США.

18 червня 2013 р. між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено додаткову угоду до кредитного договору № ODKTGA00000274, відповідно до умов якої позивач та відповідач домовилися встановити щомісячний платіж в розмірі 488,15 доларів США.

Позивач не заперечує, що вказані договори він дійсно підписував.

У своїй уточненій позовній заяві ОСОБА_3, як на підставу своїх вимог про визнання договору іпотеки недійсним, посилається на те, що на момент укладання договору іпотеки в квартирі АДРЕСА_1 були прописані та зареєстровані його донька ОСОБА_5 та її малолітній син - ОСОБА_6, але при укладанні договору іпотеки не були враховані інтереси малолітнього ОСОБА_6, оскільки не було висновку органу опіки та піклування щодо можливості укладання спірного договору іпотеки з прописаним у квартирі малолітнім онуком позивача.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 6 ст. 203 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 17 ЗУ «Про охорону дитинства» (у редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки) батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати зобов'язання.

Держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди їх фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла (ст. 18 ЗУ «Про охорону дитинства» (у редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки)).

Статтею 12 ЗУ «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» (у редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки) передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень.

Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування.

Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав і охоронюваних законом інтересів дітей при наданні згоди на вчинення правочинів щодо належного дітям нерухомого майна.

Аналізуючи положення статей 17, 18 ЗУ «Про охорону дитинства» та статті 12 «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», колегія суддів дійшла висновку про те, що одним із пріоритетних завдань органу опіки та піклування є охорона та захист прав неповнолітніх дітей. Для реалізації зазначеного завдання органи опіки та піклування повинні перевіряти, чи не порушуються права неповнолітніх дітей під час учинення правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, та надавати свій дозвіл для вчинення таких правочинів.

Отже, у разі вчинення правочину стосовно нерухомого майна (договір іпотеки), право власності на яке або право користування яким мають діти, попередня згода органу опіки та піклування є обов'язковою.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що одним із правочинів, які не можуть вчиняти батьки або особи, які їх замінюють, без дозволу органів опіки та піклування, відповідно до ст. 177 СК України, ст. 12 ЗУ «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» та ч. 3 ст. 17 ЗУ «Про охорону дитинства» є відмова від майнових прав дитини, до яких відноситься і право користування жилим приміщенням.

З довідки ПП «На-Добробут-2» № 528 від 11 грудня 2015 року вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 на момент 03.07.2007 року проживали та були зареєстровані: ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_6, 2002 року народження, ОСОБА_8.

ОСОБА_5 та її син ОСОБА_6 були зняті з реєстраційного обліку по даній адресі 17 липня 2007 року (а.с.160, т.1).

Зазначене також підтверджується копією паспорта ОСОБА_5, з якого вбачається, що вона з 25 січня 1999 року та по 17 липня 2007 року була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.158, т.1). Факт проживання малолітнього сина ОСОБА_6 у спірній квартирі на час укладання договору іпотеки позивачем також підтверджується показами свідка ОСОБА_5.

Згідно довідки КО «Центр первинної медико-санітарної допомоги м. Подільск» № 424 від 17.10.2016 року ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, перебував на обліку у дільничного педіатра ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_1 до грудня 2013 року.

Отже, враховуючи те, що на час укладення позивачем договору іпотеки в спірній квартирі проживав та був зареєстрований малолітній ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, то передача квартири, право користування якою зберігає малолітня дитина, в іпотеку без отримання на це дозволу органу опіки та піклування є підставою для визнання договору іпотеки недійсним.

Зазначена правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року у справі № 6-392цс15.

Оскільки договір іпотеки був визнаний судом недійсним, з чим колегія суддів повністю погоджується, то судом першої інстанції цілком правомірно були застосовані наслідки недійсності правочину шляхом виключення предмету іпотеки - квартири з Єдиного реєстру заборони відчуження об'єктів нерухомого майна.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин і закон, який їх регулює.

Викладені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті.

При таких обставинах, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені фактичні обставини по справі, рішення суду відповідає вимогам ст. ст. 213, 215 ЦПК України, а тому не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» відхилити.

Рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 28 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала колегії суддів набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала колегії суддів може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня проголошення до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області

І.А. Артеменко

Р.Д. Громік

П.М. Черевко