Справа № 505/150/17
Провадження № 2/505/657/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28.03.2017 року Котовський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючого судді Нікітішина В. П

при секретарі Бондаренко Н. І.

розглянувши у відкритому у судовому засіданні в залі суду в м. Подільську Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про належність майна до спільної сумісної власності, визнання права власності на частку квартири та визнання права власності на спадкове майно,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, звернувся 24.01.2017 року в суд з цим позовом, вказуючи, що свого часу, він познайомився з ОСОБА_3. У нього з ОСОБА_3 склалися дружні стосунки, вони з ним на протязі тривалого часу товаришували, морально його підтримував у тяжкий для нього час. В силу своєї професійної діяльності неодноразово консультував його, надавав юридичні послуги.

ОСОБА_3 час від часу з дружніми стосунками відвідував своїх близьких родичів, які мешкали в Російській Федерації. З метою відвідування родичів, він допомагав йому виїхати до Російської Федерації, зустрічав його після повернення.

За те, що він його підтримував, ОСОБА_3 казав, що з часом його віддячить, але про яку саме вдячність говорив ОСОБА_3 на той час, він взагалі не здогадувався.

ОСОБА_3 у приватних розмовах казав про те, що у нього немає рідних для нього людей, близькі родичі від нього відмовилися, а з його колишньою дружиною, ОСОБА_4, у нього склалися неприязні стосунки, скаржився на те, що у разі смерті, його нікому буде поховати, прохав взяти його на поруки.

За словами ОСОБА_3, у результаті постійних сварок, ОСОБА_4 не дає йому спокійно жити та виганяє його з їх квартири, вважаючи, що оскільки квартира зареєстрована на неї, то на її думку, вона належить лише їй.

З розповідей ОСОБА_3, він дізнався, що за наполяганням ОСОБА_4 у 2007 році зареєстрували шлюб. А через рік у 2008 році за власні кошти ОСОБА_3 які він отримав у результаті продажу свого особистого майна, була придбана квартира за адресою: АДРЕСА_1. В 2010 році шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був розірваний.

28 лютого 2015 року ОСОБА_3 - помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ЖД №405350 від 28.02.2015 року.

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина на належне йому майно.

ОСОБА_3 склав заповіт, посвідчений 02.08.2013 року приватним нотаріусом Котовського міського нотаріального округу Одеської області ОСОБА_5, зареєстровано за реєстром №170, за яким все своє майно заповів йому, а саме належну йому квартиру за адресою: пров. Бочковича, І кв. 47 в м. Котовську Одеської області.

Про те, що він є спадкоємцем за заповітом він дізнався лише - 07 жовтня 2016 року, коли до нього зателефонував приватний нотаріус Котовського міського нотаріального округу ОСОБА_6 та сповістила, про те, що ОСОБА_3 зробив заповіт на його імя.

Ним у встановлений законом шестимісячний строк після смерті ОСОБА_3І до Котовської державної нотаріальної контори, не було подано відповідну заяву про намір прийняти спадщину, так як йому до 07 жовтня 2016 року не було відомо про складений на його імя заповіт та не було відомо про те, що заповідач помер.

Інших спадкоємців, які б мали право на обовязкову частку у спадщині після смерті ОСОБА_3 відповідно до ст. 1241 ЦК України, немає.

Рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 26 грудня 2016 року, йому надано додатковий строк на право подачі заяви до нотаріуса про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3, який помер 28 лютого 2015 року, в один місяць з дня набрання рішенням законної сили.

16 січня 2017 року, він звернувся до приватного нотаріуса Подільського міського нотаріального округу Одеської області, ОСОБА_5, з відповідною заявою про прийняття спадщини.

Але отримати свідоцтво про право власності на спадкове майно, після смерті ОСОБА_3, він не має можливості, оскільки правовстановлюючий документ на спірну квартиру був оформлений на імя ОСОБА_2, а на цей час зареєструвати за спадкодавцем право власності в установленому порядку не можливо. Тому змушний звернутись до суду з цим позовом.

У звязку з цим, уточнивши позовні вимоги від 28.03.2017 року,просив постановити рішення суду яким визнати квартиру АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю, набуту під час зареєстрованого шлюбу між ОСОБА_2 і ОСОБА_3, визнати за ОСОБА_3, померлим 28 лютого 2015 року, право спільної часткової власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_3 та визнати за ним право власності, як за спадкоємцем за заповітом в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3, померлого 28 лютого 2015 року, право спільної часткової власності на спадкове майно у вигляді 1/2 частки квартири АДРЕСА_4.

Позивач в ході судового розгляду підтримав позов та просив його задовольнити.

Відповідачка у судовому засіданні позов не визнала.

Стверджувала, що ОСОБА_3 зловживав алкогольними напоями, а тому при складанні заповіту не міг керувати своїми діями. У звязку з цим вважає заповіт, складений померлим на імя позивача, недійним. Просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Вислухавши сторони та дослідивши обставини справи, суд приходить до висновку про задоволення позову, виходячи з такого.

Згідно ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі, зареєстрованому 31.05.2007 року у відділі РАЦС управління юстиції м. Екібастуза за актовим записом № 356, який рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 29 червня 2010 року було розірвано.

ОСОБА_3 своєю заявою, посвідченою 28 червня 2008 року приватним нотаріусом Котовського міського нотаріального округу Одеської області ОСОБА_5, зареєстровано у реєстрі за №2212, дав згоду своїй дружині ОСОБА_2 на придбання на їх спільні сумісні кошти, набуті в зареєстрованому шлюбі, квартири, яка знаходиться в АДРЕСА_5.

28 червня 2008 року було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_6, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Котовського міського нотаріального округу Одеської області ОСОБА_5, зареєстровано у реєстрі за №2213.

17.07.2008 року було зареєстровано право приватної власності на квартиру АДРЕСА_6, за ОСОБА_2

28 лютого 2015 року у віці 73 років в м. Котовськ Одеської області помер ОСОБА_3 (актовий запис №222), що підтверджується свідоцтвом про смерть І-ЖД №405350 від 28.02.2015 року.

ОСОБА_3 склав заповіт, посвідчений 02 серпня 2013 року приватним нотаріусом

Котовського міського нотаріального округу Одеської області ОСОБА_5, зареєстровано у реєстрі за №1272, згідно якого заповів квартиру №47, яка знаходиться за адресою: м. Котовськ Одеської області, пров. Бочковича, 1, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Суд не може прийняти до уваги заперечення відповідачки щодо недійсності цього заповіту, з підстав заявлених відповідачкою, оскільки суду не було надано жодних належних доказів хвороби померлого або зловживання ним алкогольними чи іншими напоями, які б могли заважати померлому усвідомлювати свої дії та керувати ними. Також не було надано і інших доказів, які б могли свідчити про недійсність вказаного заповіту.

Рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 26.12.2016 року, було визначено ОСОБА_1 додатковий строк на право подачі заяви до нотаріуса про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3, який помер 28 лютого 2015 року, в один місяць з дня набрання цим рішенням законної сили. Рішення суду набрало законної сили 07 січня 2017 року.

16 січня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Котовського міського нотаріального округу Одеської області ОСОБА_5 з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3, померлого 28 лютого 2015 року.

Проте, позивач позбавлений можливості отримати свідоцтво про право власності на спадкове майно за заповітом, оскільки спірна квартира не зареєстрована у встановленому законом порядку за померлим, а саме: не виділено та не визначено частку у праві спільної сумісної власності на квартиру, що свідчило б про належність даного майна померлому та дало б змогу позивачу успадкувати належну йому частку.

Згідно ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно ст. 69 ч.1 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ст.70 ч.1 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ст. 71 ч.1 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Згідно п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 27.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч.4 ст.65 СК).

Згідно ст.372 ЦК України майно, що є у спільнім сумісній власності, може бути поділене між співвласниками. У разі поділу вважається, що частки співвласників є рівними. У разі поділу майна право спільної сумісної власності припиняється.

На підставі викладеного, оскільки спірна квартира АДРЕСА_3 була придбана під час зареєстрованого шлюбу між ОСОБА_2 О і ОСОБА_3, за письмовою згодою ОСОБА_3, частки майна дружини та чоловіка є рівними, між ОСОБА_2 О і ОСОБА_3 були відсутні домовленості щодо поділу майна подружжя, а також шлюбний договір, тому суд приходить до висновку про необхідність визнання спірної квартири спільною сумісною власністю, набутою під час зареєстрованого шлюбу між ОСОБА_2 О і ОСОБА_3, з визнанням за ОСОБА_3 права спільної часткової власності на 1/2 частку спірної квартири.

Відповідно до ст.1217 Цивільного кодексу України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщина і не припинилися в наслідок його смерті.

Згідно ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ст. 1297 Цивільного кодексу України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

У відповідності до п.4.14 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання право встановлювальних документів щодо належності цього майна спадкодавцеві.

Відповідно ст.16 ЦК України передбачено право суду захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

За таких обставин, суд вважає за можливе визнати за позивачем в порядку спадкування за заповітом право спільної часткової власності на 1/2 частину квартири, що перебувала у спільній сумісній власності подружжя ОСОБА_2 О і ОСОБА_3

Керуючись ст.ст. 10,60,88, 212-215,218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Визнати квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 52,4 кв.м., в тому числі житловою - 26,5 кв.м., спільною сумісною власністю, набуту під час зареєстрованого шлюбу між ОСОБА_2 і ОСОБА_3.

Визнати за ОСОБА_3, який помер 28 лютого 2015 року, право спільної часткової власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_3.

Визнати за ОСОБА_1 як за спадкоємцем за заповітом в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3, померлого 28 лютого 2015 року, право спільної часткової власності на спадкове майно у вигляді 1/2 частки квартири АДРЕСА_4.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст.223 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області через суд який його постановив на протязі 10 днів з дня його проголошення.

С у д д я