АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/478/17Головуючий по 1 інстанції
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3, ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

позивача ОСОБА_6

представника позивача ОСОБА_7

представників відповідача ОСОБА_8, ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу представника закритого акціонерного товариства «АТП-2361» на рішення Придніпровського районного суду Черкаської області від 24 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_6 до закритого акціонерного товариства «АТП-2361» про стягнення заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, оплату допомоги по тимчасовій непрацездатності, середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку,

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ЗАТ «АТП-2361» про стягнення заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, оплату допомоги по тимчасовій непрацездатності, середнього заробітку за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку, мотивуючи свої вимоги тим, що в 2006 році він був обраний на посаду голови правління ЗАТ «АТП 2361».

23 лютого 2011 року позивач захворів та перебував на лікуванні до 08 червня 2011 року. Після цього його направили на огляд до МСЕК, 09 червня 2011 року ОСОБА_6 визнаний непрацездатним за станом здоровя та встановлена 2-га група інвалідності. На час огляду МСЕК почував себе дуже погано, майже не рухався, погано усвідомлював дійсність, сильно боліла голова. В такому стані він перебував до кінця 2013 року.

Рішенням Придніпровського районного суду Черкаської області від 15 травня 2014 року йому у позові до відповідача про стягнення боргу та 3% річних відмовлено. З тексту рішення він дізнався, що звільнений з вказаного підприємства.

23.07.2014 року ОСОБА_6, направив письмову вимогу до відповідача про повернення трудової книжки, надання йому копії наказу про звільнення з роботи та здійснити розрахунок з ним. Підприємство відмовилося отримувати цю вимогу і вона була повернута.

З наказу про його звільнення вбачається, що у зв'язку з невиходом на роботу при неодноразовому надсиланні листів з повідомленням, про те, щоб з'явився чи письмово повідомив про причину відсутності на підприємстві та в зв'язку з рішенням наглядової ради № 2 від 6 жовтня 2011 року його звільнено з займаної посади голови правління підприємства по ст.40 ч.4 КЗпП України (за прогули). Наказ підписано в.о. головою правління ОСОБА_10

Рішенням Придніпровського районного суду Черкаської області від 16 січня 2015 року заяву про зобов'язання відповідача вчинити дії, видати трудову книжку та копію наказу про звільнення з роботи задоволено.

02 лютого 2015 року він отримав поштове відправлення з трудовою книжкою та копією наказу про звільнення. Починаючи з 6 жовтня 2011 року по теперішній час розрахунок з ним не проведено.

ОСОБА_6 вважає, що до стягнення з відповідача на його користь підлягають грошова компенсація за невикористані щорічні відпустки за період з 2008 року до 06.10.2011 року, виплата за лікарняними листами з 23.02.2011 року до 10.06.2011 року, невиплачена заробітна плата за 2010 рік, за січень місяць і лютий по 22 число 2011 року до настання лікарняного, середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку.

У звязку з чим просив суд стягнути з ЗАТ «АТП-2361» на його користь грошову компенсацію за невикористані щорічні відпустки за період з 01.01.2008 року до 06.10.2011 року у сумі 33047,34 грн.; допомогу по тимчасовій непрацездатності за період з 23.02.2011 року до 10.06.2011 року включно в сумі 7004, 18 грн. Невиплачену заробітні плату за 2010 рік та за період 01.01.2011 по 22.02.2011 року у сумі 128 146,91 грн.; середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку у сумі 571 672,15 грн.; моральну шкоду в сумі 1 грн.

18 листопада 2015 року ОСОБА_6 подав до суду заяву про залишення позовної вимоги про стягнення моральної шкоди без розгляду. Ухвалою Придніпровського районного суду Черкаської області від 24 грудня 2015 року позовну вимогу ОСОБА_6 про стягнення моральної шкоди залишено без розгляду.

Рішенням Придніпровського районного суду Черкаської області від 24 грудня 2015 року позов задоволено. Стягнуто з ЗАТ «АТП 2361» на користь ОСОБА_6 грошову компенсацію за невикористані щорічні відпустки за період з 01.01.2008 року до 06.10.2011 року в сумі 33 047,34 грн. Стягнуто з відповідача на користь позивача допомогу по тимчасовій непрацездатності за період з 23.02.2011 року до 10.06.2011 року включно в сумі 7 004,18 грн. та невиплачену заробітну плату за 2010 рік та за період з 01.01.2011 року по 22.02.2011 року в сумі 128 146,91 грн. Стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_6 середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку за період з 06.10.2011 року по 24.12.2015 року в загальній сумі 647 338,47 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ЗАТ «АТП 2361» подало апеляційну скаргу, вважаючи, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального права і просить скасувати рішення Придніпровського районного суду Черкаської області від 24 грудня 2015 року і ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Колегія суддів не проводить заміну відповідача ЗАТ «АТП 2361» на ПРАТ «АТП 2361» в порядку статті 37 ЦПК України, так як зміна назви акціонерного товариства не є зміною організаційно-правової форми (перетворенням) чи реорганізацією.

Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що викладені в п. 2 Постанови від 18.12.2009 року №14 "Про судове рішення у цивільній справі", рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Рішення суду першої інстанції не повністю відповідає зазначеним вимогам, оскільки не повністю ґрунтується на повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності.

Задовольняючи позов ОСОБА_6 до ЗАТ «АТП-2361» про стягнення заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, оплату допомоги по тимчасовій непрацездатності, середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку, суд першої інстанції прийшов до висновку, що при звільненні ОСОБА_6 з роботи 6 жовтня 2011 року з ним не був проведений розрахунок, а тому, у відповідності до ст. 117 КЗпП України, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення середній заробіток за час затримки по день ухвалення судом рішення, загальна сума якого за висновком суду першої інстанції становить 647 338,47 грн. Також за висновком суду підлягає до стягнення і компенсація за невикористану відпустку, оплата допомоги по тимчасовій непрацездатності.

Проте колегія суддів не повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Встановлено, що відповідно до протоколу чергових загальних зборів акціонерів ЗАТ «АТП-2361» від 20.12.2006 року ОСОБА_6 було обрано на посаду голови правління ЗАТ «АТП 2361».

23 лютого 2011 року ОСОБА_6 захворів та перебував на лікуванні до 8 червня 2011 року. Після цього був направлений на огляд до МСЕК, 9 червня 2011 року він визнаний непрацездатним за станом здоров'я та встановлена ОСОБА_6 2-га група інвалідності.

Наказом №35-к від 06 жовтня 2011 року по ЗАТ «АТП-2361» у зв'язку з рішенням наглядової ради № 2 від 6 жовтня 2011 року ОСОБА_6 звільнено з займаної посади голови правління підприємства по ст. 40 ч.4 КЗпП України (за прогули). За твердженням позивача повного розрахунку при звільненні з ним не проведено по теперішній час.

При цьому позивач зазначає, що при звільненні його з роботи з ним не було проведено повний розрахунок та ставить питання про стягнення на його користь з відповідача кошти за невикористані щорічні відпустки за період з 01.01.2008 року до 06.10.2011 року в сумі 33047,34 грн.; допомогу по тимчасовій непрацездатності за період з 23.02.2011 року до 10.06.2011 року включно в сумі 7004, 18 грн.; невиплаченої заробітної плати за 2010 рік та за період з 01.01.2011 по 22.02.2011 року у сумі 128 146,91 грн.; середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку в сумі 571 672,15 грн.

Статями 8, 9 ОСОБА_11 України встановлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. ОСОБА_11 України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі ОСОБА_11 України і повинні відповідати їй. ОСОБА_11 України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі ОСОБА_11 України гарантується. Чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Згідно із ст. 43 ОСОБА_11 України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 2, ч. 2 ст. 10 Конвенції про захист заробітної плати від 01.07.49 р. N 95, ратифікованої Україною 04.08.61 р., ця Конвенція застосовується до всіх осіб, яким виплачується або повинна виплачуватись заробітна плата. Заробітна плата повинна охоронятися від арештів і передачі в такій мірі, в якій це вважається потрібним для утримання працівника і його сім'ї.

Частиною 1 статті 1 Закону України "Про оплату праці" передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно із частиною 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт не проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Наказом №35-к від 06 жовтня 2011 року по ЗАТ «АТП-2361» у зв'язку з рішенням наглядової ради № 2 від 6 жовтня 2011 року ОСОБА_6 звільнено з займаної посади голови правління підприємства по ст. 40 ч.4 КЗпП України (за прогули). При звільненні ОСОБА_6 йому не виплачено заробітну плату в сумі 2290,80 коп. Дана сума заборгованості по заробітній платі відповідачем не оспорюється. Доводи апелянта про те, що його посадовий оклад з грудня 2008 року і до моменту звільнення становив 10035 гривень являються безпідставними та спростовуються ним же наданими доказами відомостями Пенсійного фонду України в м Черкаси (а.с. 34), де зазначений розмір його заробітної плати за 2010 рік. Також в своїй позовній заяві (а.с. 3) позивач зазначає отриману ним заробітну плату за 2010 рік, період коли він сам був головою правління ЗАТ «АТП-2361». Тому розрахунок заборгованості по заробітній платі позивача суд апеляційної інстанції відхиляє як такий що зроблений на припущеннях та не підтверджений належними та допустимими доказами.

Крім того, за час затримки розрахунку на користь позивача підлягає до стягнення його середньомісячна заробітна плата за весь час затримки розрахунку.

В пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року N 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» розяснено, що при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 (з наступними змінами і доповненнями). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я, та призначення пенсії.

В п.32 постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику розгляду судами трудових спорів від 06.11.1992 року роз'яснено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично відпрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року N 348) (далі Порядку).

Згідно з п.2 Порядку у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Разом з тим, визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки заробітку при звільненні, суд першої інстанції допустив неправильне застосування статті 236 КЗпП України, статті 27 Закону України «Про оплату праці» та Порядку.

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку при звільненні, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

За вересень, жовтень, листопад, грудень 2010 року позивач ОСОБА_6 отримував заробітну плату в розмірі свого посадового окладу, що підтверджується відомостями на виплату грошей в цей період, на яких в графі «підпис про одержання» наряду з підписами інших працівників стоять його підписи (а.с. 115-118).З січня 2011 року ОСОБА_6 перебував на лікарняному. Кількість робочих днів за листопад 2010 року становила 22, за грудень 23, два повні робочі місяці що передували події. Отже середньоденна заробітна плата ОСОБА_6 становить ( заробітна плата за листопад-грудень 2010 року 3000 гривень : 45 робочих днів) = 66,66 гривни. Такий висновок буде відповідати правовій позиції Верховного Суду України, висловленій 16.12.2015 року у справі за №6-648цс15. Позивач же зробив свій розрахунок середньоденної заробітної плати на підставі даних про заробітну плату в 2008 році, що грубо порушує вимоги постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року N 348) (далі Порядку).

Звільнення позивача відбулося 06.10.2011 року. Відповідно до позовних вимог (а.с. 4-5 таблиця розрахунку робочих днів) ОСОБА_6 просив стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку по 27.04.2015 року включно. День звільнення позивача з роботи є робочим днем. Отже затримка розрахунку при звільненні становить жовтень 2011 року 17 робочих днів, листопад 2011 року 22 робочих днів, грудень 2011 року 22 робочих днів, а всього за 2011 рік 61 робочий день. За 2012 рік затримка розрахунку становить 251 робочий день, за 2013 рік затримка розрахунку становить 251 робочий день, за 2014 рік затримка розрахунку становить 251 робочий день. За 2015 рік за січень затримка розрахунку становить 20 робочих днів, за лютий 20 робочих днів, за березень 21 робочий день, за квітень 18 робочих днів, а всього за 2015 рік 79 робочих днів. Всього за час з звільнення з роботи по 27.04.2015 року затримка розрахунку при звільненні становить 893 робочих днів.

Тому відповідач повинен виплатити ОСОБА_6 його середній заробіток, виходячи з середньоденного заробітку 66,66 гривни за весь час затримки 893 робочих днів, що становить 59527 гривни 38 коп. Розрахунок проведено без вирахування податку. При цьому, колегія суддів виходить з того, що останні два повні календарні місяці роботи що передували події є листопад та грудень 2010 року, в яких позивач отримував заробітну плату в розмірі свого посадового окладу 1500 гривень.

Колегія суддів приходить до висновку, що доводи позивача про те, що його середньомісячний заробіток становить 10035 гривень є безпідставний, так як даний середньомісячний заробіток наданий позивачем за 2008 рік, що не відповідає правилам постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100.

ОСОБА_6 також заявлені позовні вимоги щодо невиплати грошової компенсації за невикористані щорічні відпустки за період з 2008 року по 06.10.2011 року.

Як вбачається з матеріалів справи, які надані відповідачем в заперечення на позов, а пізніше до апеляційної скарги, та приєднаних ухвалою апеляційного суду до матеріалів справи як докази, позивачем були використані відпустки за зазначений ним період часу з виплатою йому відповідних коштів.

Так, з завіреної належним чином розрахунково-платіжної відомості, в серпні 2008 року йому було надано 29 календарних днів відпустки зі сплатою відпускних в розмірі 9262,50 грн., які були виплачені, але після проходження податкової перевірки по жовтня 2009 року документи були утилізовані, що підтверджується копіями зводу по заробітній платі, акту про ліквідацію документів та справ, листа, квитанції, наказів № 58, № 58а (а.с. 132,128-130). Зазначені обставини підтверджені самим відповідачем.

В жовтні 2009 року позивачу була надана відпустка 30 календарних днів з нарахуванням відпускних в сумі 9598, 70 грн., з них ОСОБА_6 отримано 8200 грн. (з урахуванням податків), що підтверджено копією розрахунково-платіжної відомості № НЗП-000010 за жовтень 2009 pоку та платіжної відомості № 74 від 19.11.2009 року(а.с.124,131).

Згідно з завіреної копії розрахунково-платіжної відомості № НЗП-000004 за серпень 2010 pоку та відомості на виплату грошей №ВЗП-000004 за серпень 2010 року, в серпні 2010 року ОСОБА_6 нараховані відпускні 3000 грн. та які отримано позивачем в розмірі 2458,20 грн. (з урахуванням податків)(а.с.122,123).

У ч. 3 ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідач надав належні та допустимі докази того, що підтверджують надання позивачу відпусток та виплати йому відпускних. Позивачем зазначені обставини не спростовано. За таких обставин заявлені позовні вимоги щодо стягнення заборгованості за невикористані відпустки за 2008-2010 року до задоволення не підлягають.

Також не можуть підлягати до задоволення вимоги ОСОБА_6 про виплату за лікарняними листами з наступних підстав. З листків непрацездатності вбачається, що ОСОБА_6 в 2011 році перебував на лікарняному з 23.02.2011 року по 10.06.2011 року (а.с.26, 27).

Відповідно до наказу № 1 без дати, виданого та підписаного головою правління ЗАТ АТП 2361, позивачем по справі ОСОБА_6, та наказу № 2 також без дати, виданого та підписаного в.о. голови правління ОСОБА_10, відповідно з 02.01.2011 року по 31.03.2011 року та з 02.04.2011 року по 14.06.2011 року працівникам підприємства була надана відпустка в зв'язку з відсутністю фінансово-господарської діяльності. Тобто, в цей період відпустка була надана всім працівникам, оскільки у наказах виключення не значаться (а.с.120,121).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 35 Закону N 2240 «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування у звязку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованнями», який діяв на момент виникнення даних правовідносин, визначено, що допомога по тимчасовій непрацездатності надається застрахованій особі у формі матеріального забезпечення, яке повністю або частково компенсує втрату заробітної плати (доходу) у разі настання тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов'язаної з нещасним випадком на виробництві.

За змістом же частини 2 цієї ж статті допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов'язаної з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, виплачується Фондом застрахованим особам починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення медико-соціальною експертною комісією (далі - МСЕК) інвалідності (встановлення іншої групи, підтвердження раніше встановленої групи інвалідності), незалежно від звільнення застрахованої особи в період втрати працездатності у порядку та розмірах, встановлених законодавством; оплата перших п'яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов'язаної з нещасним випадком на виробництві, здійснюється за рахунок коштів роботодавця у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, на підставі аналізу наведених норм, завданням соціального страхування є компенсація втрат заробітної плати застрахованої особи у випадку тимчасової непрацездатності й при цьому законом встановлено, що лише оплата перших п'яти днів тимчасової непрацездатності здійснюється за рахунок коштів роботодавця, решта ж днів тимчасової непрацездатності здійснюється за рахунок коштів Фонду.

Постановою Кабінету Міністрів України від 26 вересня 2001 р. N 1266 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 3 Порядку розрахунковим періодом, за який обчислюється середня заробітна плата (дохід) для розрахунку страхових виплат (крім страхування на випадок безробіття) та оплати перших п'яти днів тимчасової непрацездатності за рахунок коштів роботодавця, є період роботи за останнім основним місцем роботи (зайняття підприємницькою діяльністю) перед настанням страхового випадку, протягом якого застрахована особа працювала та сплачувала страхові внески або за неї сплачувалися страхові внески.

Згідно з пунктом 20 Порядку сума страхових виплат застрахованій особі та оплати за перших п'ять днів тимчасової непрацездатності за рахунок коштів роботодавця розраховується шляхом множення суми годинної виплати, розмір якої встановлюється у відсотках середньогодинної заробітної плати залежно від страхового стажу на кількість годин, які підлягають оплаті за графіком роботи підприємства, установи, організації (структурного підрозділу підприємства, установи, організації або за індивідуальним графіком роботи).

У звязку з тим, що підприємство не проводило фінансово-господарської діяльності з 02.01.2011 p., заробітна плата працівникам не нараховувалась, єдиний соціальний внесок не сплачувався, то у ОСОБА_6 відсутня заробітна плата, яка б підлягала компенсації за період тимчасової непрацездатності в розумінні ч.1 ст.35 Закону України від 18.01.2001 року № 2240-III «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням». Зазначена обставина підтверджена і листом Черкаської міської виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності (а.с. 119).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при ухваленні рішення неповно зясував обставини, що мають значення для справи та дійшов помилкового висновку про задоволення позову в частині грошової компенсації за невикористані щорічні відпустки за період з 2008 року по 06.10.2011 року так і в частині стягнення коштів за лікарняними листами, а в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні невірно визначив розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку.

З цих підстав доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими, можуть бути прийняті судом, але задоволені частково, що дає підстави вважати про неповне встановлення судом першої інстанції обставин справи та неправильність застосування норм матеріального права.

Судові витрати вирішуються відповідно до положень ст.88 ЦПК України та Закону України від 08.07.2011 року №3674-VI «Про судовий збір» зі змінами та доповненнями пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів судової палати,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника приватного акціонерного товариства «АТП-2361», в подальшому переіменованого в ПРАТ«АТП-2361», на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 24 грудня 2015 задовольнити частково.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 24 грудня 2015 року скасувати.

Ухвалити по справі нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_6 до приватного акціонерного товариства «АТП-2361» про стягнення заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, оплату допомоги по тимчасовій непрацездатності, середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку задоволити частково.

Стягнути з приватного акціонерного товариства «АТП- 2361» на користь ОСОБА_6 2 290 (дві тисячі двісті дев'яносто)грн..80 коп. заборгованості по заробітній платі без утримання податку та 59527 (пятдесят девять тисяч пятсот двадцять сім) грн.38 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку з утриманням податку при виплаті коштів.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з приватного акціонерного товариства «АТП- 2361» в дохід держави 1827 грн. судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до суду касаційної інстанції на протязі двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий :

Судді :