Справа №560/1284/16-ц
У Х В А Л А

27 січня 2017 року суддя Дубровицького районного суду Рівненської області Оборонова І.В., розглянувши заяву про забезпечення позову по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування збитків, заподіяних внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про відшкодування збитків, заподіяних внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

27 січня 2017 року від позивача до суду надійшла заява про забезпечення позову, у якій просить накласти арешт на автомобіль марки "Опель Вектра" з державним номерним знаком ВК 2003 АО.

Необхідність забезпечення позову, шляхом накладення арешту на автомобіль марки "Опель Вектра" з державним номерним знаком ВК 2003 АО, позивач обгрунтовує тим, що сплатити борг у добровільному порядку відповідач відмовляється і неодноразово заявляв, що у нього нічого немає, в той час, як у відповідача власності знаходиться вказаний автомобіль, якого він магається продати та який знаходиться за його місцем проживання. А тому, для попередження умисного створення відсутності майна, просить забезпечити позов.

Згідно ч.1 ст. 153 ЦПК України, сторони в судове засідання не викликалися.

Дослідивши матеріали цивільної справи, вивчивши заяву про забезпечення позову, суд приходить до наступних висновків:

Відповідно до частини 1 статті 151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити заходи забезпечення позову.

Одним із способів забезпечення позову передбачених п.1 ч.1 ст. 152 ЦПК України є накладення арешту на майно, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб.

Частиною 2 ст. 151 ЦПК України передбачено, що у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено: причини, у зв'язку з якими потрібно забезпечити позов; вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Відповідно до абзацу 3 п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Таким чином, законодавством передбачений обов'язок зазначення в заяві про забезпечення позову інших відомостей, необхідних для забезпечення позову. Проте, ні в заяві про забезпечення позову, ні в матеріалах позову, стороною позивача не надано жодних доказів на підтвердження належності вказаного автомобіля саме відповідачу, а не іншим особам, що у випадку належності останньому та задоволення заяви про забезпечення позову, може порушити їх права.

Крім того, як роз'яснено у абз.1 п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Згідно ч.3 ст. 152 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

За змістом ст. 151-152 ЦПК України, види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки у відповідності до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

Таким чином до заяви про забезпечення позову не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що існує реальна загроза утруднення чи неможливості виконання рішення суду, а також заявником не наведено обґрунтованих доводів, що захист його прав та інтересів, стане неможливим без вжиття заходів забезпечення позову, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а тому враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що в задоволенні заяви про забезпечення позову, слід відмовити.

Відповідно до ст.293 ЦПК України, окремо від рішення суду в апеляційному порядку можуть бути оскаржені ухвали суду першої інстанції про задоволення заяви про забезпечення позову, а також про його скасування, проте ухвали про відмову у забезпеченні позову оскарженню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 151, 152, 153 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: підпис.

З оригіналом згідно.

Суддя Дубровицького

районного суду ОСОБА_3