АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/148/17Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 27 Черненко В. О.
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоБородійчука В. Г.
суддівВасиленко Л. І.Василенко Л. І., Карпенко О. В.Карпенко О. В.
при секретаріАнкудінові О. І.

ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_7, ОСОБА_8 на рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 26 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про стягнення заборгованості за договором позики.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши сторони, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

31 серпня 2015 року ОСОБА_9 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про стягнення заборгованості за договором позики.

В обгрунтування позовних вимог, позивач вказав на те, що 09 вересня 2012 року між ним та відповідачами - подружжям ОСОБА_7 та ОСОБА_8, було укладено договір позики, згідно якого він передав відповідачам грошові кошти в сумі 120 000 гривень, (визначивши грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті - 14 500 доларів США та 12 000 євро), які відповідачі зобов'язалися повернути йому у будь-якій валюті із указаних вище, по його бажанню, до 05 липня 2013 року, виплачуючи борг щомісячно в сумі не менше 1000 доларів США, починаючи з 01 жовтня 2012 року.

В підтвердження отримання коштів в сумі 120 000 гривень, відповідачами було написано розписку в присутності трьох свідків - ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_12

Зміст цієї розписки є підтвердженням факту укладення між ним та відповідачами договору позики, а саме того, що між ними виникли правовідносини з підстав, передбачених ч. 2 ст. 11 ЦК України, та досягнення ними згоди стосовно всіх істотних умов цього договору.

У вказаний у розписці строк, відповідачі борг йому не повернули, посилаючись на відсутність коштів.

За таких обставин він змушений звертатися до суду про стягнення з відповідачів боргу та просив: стягнути в солідарному порядку з відповідачів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на його користь: борг за договором позики в еквіваленті 14 500 доларів США, визначеного за офіційним курсом долара США 22,6234 гривень за 1 долар США, що становить 328 039 гривень; три проценти річних від простроченої суми в сумі 21 322,53 гривні; проценти від суми позики в сумі 86 153,21 гривні; судові витрати по справі.

Під час судового розгляду позивач зменшив позовні вимоги та просив стягнути солідарно з відповідачів на його користь: борг за договором позики в еквіваленті 14 500 доларів США, визначеного за офіційним курсом долара США 22,6234 гривень за 1 долар США, що становить 328 039 гривень; три проценти річних від простроченої суми в сумі 21 322,53 гривні; проценти від суми позики в сумі 15 932,08 гривні; судові витрати по справі.

Рішенням Городищенського районного суду Черкаської області від 26 жовтня 2016 року позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на користь ОСОБА_9 борг за договором позики в сумі 328 039 грн.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на користь ОСОБА_9 проценти за користування грошовими коштами (позикою) у розмірі 15 932 грн. 08 коп.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на користь ОСОБА_9 три проценти річних від простроченої суми у розмірі 21 322 грн. 53 коп.

Стягнуто з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на користь держави судовий збір, в рівних частинах, в розмірі по 1 826 грн. 47 коп. з кожного, а всього стягнуто 3 652 грн. 94 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_7, ОСОБА_8 просять скасувати рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 26 жовтня 2016 року як незаконне та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу в задоволенні його позовних вимог та стягнути з нього на свою користь понесені судові витрати.

Як встановлено в судовому засіданні, 09 вересня 2012 року між позивачем ОСОБА_9 та відповідачами ОСОБА_7 та ОСОБА_8, було укладено договір позики, згідно якого ОСОБА_9 передав відповідачам грошові кошти в сумі 120 000 гривень, визначивши грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті - 14 500 доларів США або 12 000 євро. Відповідачі зобов'язалися повернути позивачу суму позики у будь-якій валюті із указаних вище, по його бажанню, до 05 липня 2013 року, виплачуючи борг щомісячно в сумі не менше 1 000 доларів США, починаючи з 01 жовтня 2012 року. В підтвердження отримання коштів, відповідачами було написано розписку в присутності трьох свідків - ОСОБА_13, ОСОБА_11 та ОСОБА_12 Копія даної розписки знаходиться у матеріалах справи. Сторони в судовому засіданні не заперечували того факту, що кошти передавалися в доларах США.

Виходячи із встановлених обставин справи, змісту розписки, складеної сторонами, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що між позивачем та відповідачами було укладено договір позики грошових коштів, які відповідачі, зобов'язались разом повернути ОСОБА_9 до визначеної в розписці дати.

Відповідачі не спростували доводи позовної заяви щодо повернення коштів належними доказами.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано, виходячи з положень ст. ст. 1046, 1047, 1049, 625 ЦК України, прийшов до висновку про обов'язок відповідачів сплатити позивачу заборгованість за договором позики з урахуванням процентів за користування кредитом, а також трьох процентів річних від простроченої суми.

Щодо оспорювання відповідачами незастосування судом позовної давності до вимог позивача, то на думку колегії суддів, суд першої інстанції законно та обгрунтовано дійшов висновку про незадоволення такої заяви відповідачів.

Так, згідно письмової розписки, відповідачі зобов'язувалися сплачувати основну суму боргу рівними частинами щомісячно по 1 000 доларів США, починаючи з 01 жовтня 2012 року. Позивач звернувся до суду з позовом 31 серпня 2015 року, тобто в межах строку позовної давності, не пропустивши цей строк відповідно жодної із розстрочених частин позики.

Відповідачі стверджували в судовому засіданні, що проценти за користування позикою вони не повинні платити позивачу взагалі, оскільки це не було передбачено укладеним між ними договором позики.

Так, ч. 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно ч .2 ст. 1048 ЦК України договір позики вважається безпроцентним, якщо:

1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п'ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов'язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін;

2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками.

Як вбачається з розписки, позивач передав відповідачам у позику 120 000 гривень, що на той час було еквівалентно 14 500 доларам США, тобто договір позики, укладений між сторонами був на суму, яка перевищує п'ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Тому, положення щодо безпроцентного договору позики, у цьому випадку до застосування не підлягають.

Таким чином, хоча у письмовій розписці про позику і не вказано нічого про проценти за користування позикою, але висновок районного суду про те, що позивач має право на їх отримання відповідно до вищевказаної норми закону є правильним і відповідає нормам чинного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, від зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити, зокрема, три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно розписки від 09 вересня 2012 року, відповідачі зобов'язувалися повернути борг до 05 липня 2013 року, відповідно з 06 липня 2013 року починається прострочення зобов'язання, яке триває до дати подачі позову у суд (31 серпня 2015 року), тобто 26 місяців.

Виходячи з положень ст. 625 ЦК України, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу й три проценти річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати) від боржника за користування отриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання. Отже, інфляційні нарахування та три проценти річних входять до складу грошового зобов'язання, у зв'язку із чим спеціальна давність строком в один рік на них не розповсюджується.

Як вбачається з матеріалів справи, зобов'язання по сплаті відповідачами коштів на погашення боргу виконувалося в національній валюті гривні, тому районний суд правильно визначився з характером спірних відносин щодо права позивача на отримання з відповідачів трьох процентів річних внаслідок неналежного виконання взятого зобов'язання.

Щодо позиції відповідачів про застосування строку давності і до інших вимог, а саме: стягнення основного боргу та стягнення процентів за користування позикою, то як зазначено у ст. 257 ЦК України, загальний строк позовної давності складає три роки.

Також, відповідачі посилались на прострочення кредитора у даному зобов'язанні, оскільки, при поверненні коштів позивачу, останній не видав відповідачам розписки про часткове погашення ними суми позики.

Згідно ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку, боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

В судовому засіданні відповідачі не надали жодного доказу у підтвердження своїх тверджень, тобто не довели, що до подачі позову до суду, вони зверталися до позивача з вимогою видати розписку про одержання виконання зобов'язання, а той їм у цьому відмовив.

Лише під час розгляду справи, відповідач ОСОБА_7 подав до суду лист від 28 жовтня 2015 року, згідно якого звертався до ОСОБА_9 де, (підтвердивши отримання від останнього позику в сумі 120 000 гривень, що еквівалентно 14 500 доларам США), пропонував йому видати розписки на підтвердження отримання ОСОБА_9 сплачених відповідачами коштів в рахунок вищевказаного договору.

За таких обставин, суд не вбачає прострочення кредитора, а тому вважає таке твердження відповідачів безпідставним.

Крім того, під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, відповідачі наполягали на тому, що борг ними виплачувався, однак позивач відмовлявся надавати їм розписки щодо погашення боргу. Такі твердження не можуть бути визнані як обгрунтовані, оскільки в їх підтвердження ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в якості предмету доказування наполягали на визнанні апеляційним судом долучених до матеріалів справи роздруківок телефонних розмов як належних доказів у справі. Однак, аналізуючи такі доводи відповідачів, суд апеляційної інстанції вважає їх голослівними і вказані роздруківки аудіо записів телефонних розмов не може братися як належний доказ у справі в розумінні положень ст. 58 ЦПК України, оскільки в даному випадку суду не були надані письмові підтвердження сплати суми заборгованості.

Як вбачається з розрахунку коштів, сплачених на погашення отриманої позики (а.с. 130 Т. 1), представником відповідачів зазначено, що ними сплачено на погашення заборгованості отриманої позики 9 121,51 доларів США. та надано платіжні доручення на сплату боргу (а.с. 104-123 Т. 1).

При дослідженні вказаних платіжних доручень, судом апеляційної інстанції встановлено, що сплата суми заборгованості відповідачами підтверджена в період з 18 листопада 2013 року по 06 липня 2015 року.

Так суду надано та долучено до матеріалів справи ксерокопію платіжного доручення № D1118ХТАМQ від 18 листопада 2013 року на 5 000 грн. (а.с. 104 Т. 1), ксерокопію платіжного доручення № D1118ХТВV6 від 18 листопада 2013 року на 5 000 грн. (а.с. 105 Т. 1), ксерокопію квитанції «Приватбанку» від 09 грудня 2013 року на суму 1 600 грн. (а.с. 106 Т. 1), ксерокопію квитанції «Приватбанку» від 24 грудня 2013 року на суму 1 004,98 грн. (а.с. 107 Т. 1), ксерокопію квитанції «Приватбанку» від 31 січня 2014 року на суму 1 600 грн. (а.с. 108 Т. 1), ксерокопію квитанції «Приватбанку» від 31 січня 2014 року на суму 995,20 грн. (а.с. 109 Т. 1), ксерокопію квитанції «Приватбанку» від 03 квітня 2014 року на суму 3 000 грн. (а.с. 110 Т. 1), ксерокопію квитанції «Приватбанку» від 18 квітня 2014 року на суму 1 200 грн. (а.с. 111 Т. 1), ксерокопію квитанції «Приватбанку» від 22 вересня 2014 року на суму 4 000 грн. (а.с. 112 Т. 1), ксерокопію квитанції «Приватбанку» від 30 вересня 2014 року на суму 2 000 грн. (а.с. 113 Т. 1), ксерокопію квитанції «Приватбанку» від 09 жовтня 2014 року на суму 4 000 грн. (а.с. 114 Т. 1), ксерокопію квитанції «Приватбанку» від 20 жовтня 2014 року на суму 2 000 грн. (а.с. 115 Т. 1), ксерокопію квитанції «Приватбанку» від 04 листопада 2014 року на суму 2 000 грн. (а.с. 116 Т. 1), ксерокопію квитанції «Приватбанку» від 10 листопада 2014 року на суму 3 000 грн. (а.с. 117 Т. 1), ксерокопію квитанції «Приватбанку» від 29 грудня 2014 року на суму 3 000 грн. (а.с. 118 Т. 1), ксерокопію квитанції «Приватбанку» від 18 лютого 2015 року на суму 2 000 грн. (а.с. 119 Т. 1), ксерокопію квитанції «Приватбанку» від 25 квітня 2015 року на суму 3 002 грн. (а.с. 120 Т. 1), ксерокопію квитанції «Приватбанку» від 24 травня 2015 року на суму 1 002 грн. (а.с. 121 Т. 1), ксерокопію квитанції «Приватбанку» від 12 червня 2015 року на суму 3 002 грн. (а.с. 122 Т. 1), ксерокопію квитанції «Приватбанку» від 06 липня 2015 року на суму 995 грн. (а.с. 123 Т. 1).

Дійсність Розрахунків на здійснення платежів від 23 листопада 2012 року в сумі 600 дол. США, від 25 листопада 2012 року в сумі 1 000 доларів США, від 11 грудня 2012 року в сумі 1 000 грн., від 03 серпня 2013 року в розмірі 4 000 грн. не знайшли свого підтвердження належними доказами, які б були надані відповідачами у справі, тому не можуть бути визнані судом, як такі, що зараховуються в суму погашення боргу.

Враховуючи все вищевикладене, надані розрахунки та докази в підтвердження правильності таких розрахунків, колегія суддів вважає, що районний суд, розглянув справу в межах заявлених позовних вимог, перевіривши розрахунки позивача щодо стягнення боргу, прийшов до законного висновку про правильність наданих позивачем розрахунків та до висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають до повного задоволення.

Такі висновки, узгоджуються з наданим розрахунком заборгованості з наданим позивачем розрахунком заборгованості (а.с. 242-243 Т.1), калькуляцією сплати суми боргу (а.с. 92-97 Т. 2) та правовою позицією ВСУ, висловленою ним 02 липня 2014 року під час розгляду справи № 6-79цс14, в якій зазначено, що відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

За змістом ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України лише у тому разі, якщо договір позики не передбачає інших умов. Передбачене у цій нормі право сторін на встановлення умов оплати за користування позикою з урахуванням норм ст.6, ч. 1 ст.627 ЦК України слід розуміти як право сторін на визначення саме розміру процентів та порядку їх сплати, а не обрання ними іншого способу оплати (наприклад, у твердій грошовій сумі безвідносно до суми боргу), оскільки закон - ст. ст. 536, 1048 ЦК України визначає, що плата за користування чужими грішми встановлюється і нараховується у вигляді процентів на основну суму боргу.

За змістом ст. ст. 526, 527 ЦК України належним виконанням зобов'язання є, зокрема, виконання його належними сторонами або уповноваженими особами, під якими слід розуміти будь-яку особу, яка має повноваження сторони зобов'язання, про що може бути зазначено у договорі або виданій відповідно до закону довіреності.

Аналіз норм ст. 99 Конституції України, ст. ст.192, 533 ЦК України дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобов'язання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і його виконання є національна валюта України - гривня.

Відповідно, у національній валюті України підлягають обчисленню і стягненню і інші складові грошового зобов'язання (пеня, штраф, неустойка, проценти) та виплати, передбачені ст. 625 ЦК України.

Проте, не можна погодитись з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення суми боргу з відповідачів в солідарному порядку.

Відповідно до ст. 541 ЦК України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання.

Згідно ст. 540 ЦК України якщо у зобов'язанні беруть участь кілька кредиторів або кілька боржників, кожний із кредиторів має право вимагати виконання, а кожний із боржників повинен виконати обов'язок у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.

Зі змісту розписки, наданих відповідачами позикодавцю не вбачається їх обов'язок по поверненню позики солідарно, предмет же зобов'язання - грошові кошти, є подільним, тому підстави для застосування до спірних правовідносин ст.ст. 541, 543 ЦК України - відсутні.

Зобов'язання щодо повернення боргу відповідачі мають виконати відповідно до приписів ст. 540 ЦК України у рівній частці.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що борг відповідачів з урахуванням встановленого індексу інфляції складає 328 039 грн., проценти за користування грошовими коштами (позикою) у розмірі 15 932 грн. 08 коп., три проценти річних у розмірі 21 322 грн. 53 коп.

З огляду на це, кожний з відповідачів зобов'язаний повернути позивачу суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції у розмірі по 164 019 грн. 50 коп., відсотки за користування кредитом 7 966 грн. 04 коп., а також три проценти річних у розмірі по 10 661 грн. 26 коп. кожний.

Отже, рішення суду першої інстанції на підставі п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України в частині стягнення з відповідачів суми боргу у солідарному порядку слід змінити, стягнувши з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 борг у рівних частинах з кожного.

Рішення суду в частині стягнення судового збору є правильним та відповідає вимогам ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313-314; 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_7, ОСОБА_8 задовольнити частково.

Рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 26 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про стягнення заборгованості за договором позики змінити.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 борг у розмірі 164 019 грн. 50 коп., відсотки за користування кредитом 7 966 грн. 04 коп., а також три проценти річних у розмірі 10 661 грн. 26 коп..

Стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_9 борг у розмірі 164 019 грн. 50 коп., відсотки за користування кредитом 7 966 грн. 04 коп., а також три проценти річних у розмірі 10 661 грн. 26 коп..

В іншій частині рішення суду залишити без зміни.

Рішення набирає законної сили негайно з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до суду касаційної інстанції з дня набрання ним законної сили.

Головуючий :

Судді :