Головуючий суду 1 інстанції - ОСОБА_1
Доповідач - Назарова М.В.
Справа № 415/5051/16-ц
Провадження № 22ц/782/114/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області в складі:

головуючого Назарової М.В.,

суддів Авалян Н.М., Орлова І.В.,

за участю секретаря Коротенка С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Апеляційного суду Луганської області в м. Сєвєродонецьку

апеляційну скаргу ОСОБА_2 територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг)

на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 02 лютого 2017 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

в с т а н о в и л а:

27 вересня 2016 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого посилалася на те, що наказом заступника директора ОСОБА_2 територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) №31-к від 31 серпня 2016 року її було звільнено з посади юрисконсульта на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України у звязку з відмовою від продовження роботи внаслідок змін істотних умов праці.

Посилаючись на незаконність свого звільнення, оскільки у відповідача не відбулося змін в організації виробництва і праці і на неї як на юрисконсульта безпідставно було покладено додаткові обовязки звільненого інспектора по кадрах, на час звільнення вона була вагітна, наказ винесено неповноважною особою, просила задовольнити її вимоги.

Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 02 лютого 2017 року позовну заяву ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано наказ №31-к від 31 серпня 2016 року заступника директора ОСОБА_2 територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) про звільнення ОСОБА_3 незаконним. Поновлено ОСОБА_3 на роботі на посаді юрисконсульта ОСОБА_2 територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг).

Стягнуто з ОСОБА_2 територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 9805 грн. з урахуванням податків, зборів та інших обовязкових платежів, моральну шкоду у розмірі 1500 грн., судовий збір в розмірі 1102 грн.40 коп.

Не погодившись з вказаним судовим рішенням та посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, відповідач ОСОБА_2 територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши ці доводи, колегія суддів вважає скаргу такою, що підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених такими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд виходив із обґрунтованості позовних вимог і незаконності звільнення позивача, оскільки ОСОБА_3 була попереджена про зміну істотних умов праці суміщення професій - 01 липня 2016 року, а звільнена з посади юрисконсульта 31 серпня 2016 року, тобто менше ніж за два місяці, а крім того, наказ про звільнення винесений посадовою особою, яка не має відповідних повноважень на звільнення працівників.

Проте, такі висновки суду не відповідають вимогам закону та матеріалам справи з огляду на наступне.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_3 з 25.06.2012 року працювала на посаді юрисконсульта ОСОБА_2 територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Луганської області (далі терцентру) (а.с. 13).

Наказом заступника начальника терцентру №31-к від 31 серпня 2016 року позивача було звільнено з посади юрисконсульта на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України у звязку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці (а.с. 52).

Відповідно до вимог чч. 3, 4 ст. 32 КЗпП України у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за п. 6 ч. 1 ст. 36 цього Кодексу.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку зі зміною істотних умов праці.

У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що припинення трудового договору за п. 6 ст. 36 КЗпП України при відмові працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці може бути визнане обґрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при провадженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації виробництва і праці (раціоналізацією робочих місць, введенням нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і, навпаки, впровадженням передових методів, технологій тощо).

Пунктом 31 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України визначено, що якщо при розгляді трудового спору буде встановлено, що зміна істотних умов трудового договору проведена не у зв'язку зі зміною в організації виробництва і праці на підприємстві, в установі, організації, то така зміна з урахуванням конкретних обставин може бути визнана судом неправомірною з покладенням на власника або уповноважений ним орган обов'язку поновити працівникові попередні умови праці.

Отже, зі змісту зазначених норм вбачається, що зміна істотних умов праці може бути визнана законною в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці. Якщо такі зміни не вводяться, власник не має права змінити істотні умови праці.

Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 4 липня 2012 року у справі № 6-59цс12, у справі № 6-2748цс15 від 23 березня 2016 року і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Вирішуючи спір, суд жодним чином не дав оцінки вказаній обставині, не дослідив підстави позову ОСОБА_3 про те, чи дійсно у відповідача відбулася така зміна в організації виробництва і праці, яка призвела до змін істотних умов праці позивача.

Тому, розглядаючи справу у межах позовних вимог, на підставі наданих сторонами доказів і за доводами апеляційної скарги, колегія суддів бере до уваги, що звертаючись до суду із позовом, позивач ОСОБА_3 послалася саме на відсутність істотних змін в організації виробництва та праці в установі, а отже й підстав для її звільнення за п. 6 ст. 36 КЗпП України, та вважала, що обовязки інспектора кадрів не належать та виходять за межі її компетенції, а у разі покладення на неї додаткових обовязків повинно бути застосовано норми ст. 105 КЗпП з доплатою за суміщення професій (посад).

Згідно з п. 1.7. Положення про ОСОБА_2 територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) його структура затверджується ОСОБА_2 міською радою (а.с. 36 зв).

Рішенням ОСОБА_2 міської ради №11/183 від 23 червня 2016 року «Про внесення змін до структури та штатного розпису ОСОБА_2 територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг)» були внесені зміни до структури та штатного розпису Центру, зокрема, з 01 вересня 2016 року скорочена посада інспектора з кадрів та бухгалтера без категорії (а.с. 27).

Наказом ОСОБА_2 територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Луганської області №41 від 01.07.2016 року «Про кадрові зміни» з метою впровадження в терцентрі нових соціальних послуг (паліативний догляд) відповідно до потреб територіальної громади, враховуючи зміни, внесені відповідно до Постанови Кабінету міністрів України від 29 грудня 2009 року №1417 «Деякі питання діяльності територіальних центрів соціального обслуговування (надання соціальних послуг)», Рішенням ОСОБА_2 міської ради від 23 червня 2016 року №11/183 внесені зміни до структури та штатного розпису терцентру, якими з 01.09.2016 року скорочені посади, зокрема, соціального працівника 2 кат. відділення соціально-побутової адаптації №2, інспектора з кадрів, бухгалтера б/к та введені посади соціальних робітників, вирішено з метою раціоналізації робочих місць змінити істотні умови праці, встановивши суміщення професій (посад) при незмінній тривалості робочого часу: юрисконсульта та інспектора з кадрів (п.3.1), бухгалтера 2 кат. та бухгалтера б/к (п.3.2.) (а.с. 45).

З вказаним наказом позивача ознайомлено належним чином 01 липня 2016 року, про що свідчить її підпис на наказі, та 01 липня 2016 року окремо письмово попереджено про зміну істотних умов праці, одночасно і в наказі і в письмовому попередженні розяснено, що у разі незгоди працівників зі змінами істотних умов праці та продовження роботи в нових умовах трудовий договір з ними буде припинений за пунктом 6 статті 36 КЗпП України (а.с. 61).

Відповідно до посадової інструкції юрисконсульта Центру, розробленої позивачем ОСОБА_3 та затвердженої заступником директора Центру 01 липня 2016 року, до завдань та обовязків юрисконсульта включено обовязки щодо ведення кадрової роботи (а.с. 46-47).

23 серпня 2016 року заявою позивач погодилася на продовження роботи у змінених умовах праці (а.с. 54), а заявою від 29 серпня 2016 року повідомила про свою відмову від продовження роботи після зміни істотних умов праці (а.с. 53).

Після чого наказом №31-к від 31 серпня 2016 року ОСОБА_3 було звільнено з посади юрисконсульта на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України у звязку з відмовою від продовження роботи внаслідок змін істотних умов праці (а.с. 8).

Проведення власником заходів по зміні організації виробництва і праці - це виключно компетенція власника.

Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року № 9 установлено, що зміною організації виробництва і праці визнається раціоналізація робочих місць, введення нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну або індивідуальну форму впровадження передових методів, технологій тощо.

Таким чином, при змінах в організації виробництва і праці власник має право без згоди працівника змінювати істотні умови праці, а саме: системи та розміри оплати праці, зменшувати надані пільги, змінювати режим роботи, встановлювати або скасовувати неповний робочий час, суміщення професій, змінювати розряди й найменування посад тощо (частина 3 статті 32 КЗпП України).

В даному випадку відповідачем належними доказами доведено, що в Центрі відбулася саме зміна в організації виробництва і праці, оскільки Центр як комунальна установа, що створюється та ліквідується ОСОБА_2 міською радою та яка визначає структуру відповідача (п.п. 1.2, 1.7 Положення про ОСОБА_2 територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) (а.с. 36-38), на виконання рішення Ради від 23 червня 2016 року № 11/183 про скорочення з 01.09.2016 року інспектора з кадрів 1 штатної одиниці та затвердження штатної чисельності Центру у межах затвердженого фонду оплати праці прийняв рішення про звільнення на підставі ст. 40 КЗпП України інспектора з кадрів ОСОБА_4 з 01.09.2016 року та з метою раціоналізації робочих місць встановив суміщення професій (посад) юрисконсульта та інспектора з кадрів.

Отже, колегія суддів вважає, що встановлене відповідачем суміщення професій (посад) при незмінній тривалості робочого часу юрисконсульта та інспектора з кадрів є істотною зміною умов праці позивача ОСОБА_3 у відповідності до норм статті 32 КЗпП України.

Посилання позивача про застосування до спірних правовідносин вимог ст. 105 КЗпП України та доплату юрисконсульту за суміщення професій з інспектором з кадрів є помилковими, оскільки в установі після вказаних змін в структурі та штатному розписі відсутня посада інспектора з кадрів.

Щодо підстав позову та погодження їх рішенням суду про видання наказу про звільнення ОСОБА_3 особою, яка не мала на це повноважень, із перевищенням своїх службових обовязків, то вони також є помилковими, оскільки у разі звільнення керівника закладу порядок виконання обов'язків за його посадою регламентується нормами роз'яснення Держкомпраці СРСР і Секретаріату ВЦРПС «Про порядок оплати тимчасового замісництва» від 29.12.65 р. № 30/39 (зі змінами, внесеними згідно з Постановою Держкомпраці №521/30-18 (v0521400-86 ) від 11.12.86 р.

Цими роз'ясненнями передбачено, що призначення працівника виконувачем обовязків за вакантною посадою не допускається. Це можливо тільки за посадою, призначення на яку здійснюється вищим за рівнем органом управління.

Таким чином, призначення працівника виконуючим обов'язки по вакантній посаді допускається тільки за посадою, призначення на яку робиться вищим органом управління.

Згідно штатного розкладу Центру з 01.07.2016 року наявна лише одна одиниця заступника директора (а.с. 128), адміністративне управління Центру здійснює директор (п. 6.1. Положення), згідно п. 1.4 посадової інструкції заступника директора на період відсутності директора Центру у звязку з відрядженням, відпусткою, хворобою та в інших випадках заступник виконує його обовязки (а.с. 78), згідно листа ОСОБА_2 міського голови після звільнення директора Центру з 14 квітня 2016 року обовязки директора виконує заступник директора ОСОБА_5 (а.с. 62), і саме на останню п. 4 рішення ОСОБА_2 міської ради від 23 червня 2016 року №11/183 було покладено виконання процедури скорочення працівників терцентру (а.с. 27 зв.), то за таких обставин слід вважати видання оскаржуваного наказу повноважною особою.

Не заслуговують на увагу твердження позивача про те, що Посадова інструкція заступника директора терцентру, пунктом 1.4. якої обовязки директора на період його відсутності виконує його заступник, затверджена міським головою всупереч вимогам п.6.2 Положення про терцентр, згідно з яким затвердження посадових обовязків заступника директора відноситься до компетенції директора, оскільки на час затвердження ОСОБА_2 міськрадою чинного Положення про ОСОБА_2 територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) та посадової інструкції директор терцентру був звільнений.

Аналіз наведеного дає змогу дійти висновку, що звільнення позивача було проведено особою, яка мала на час винесення оскаржуваного наказу повноваження першого керівника установи.

Висновок суду про незаконність звільнення позивача через недотримання двомісячного терміну після попередження про зміну істотних умов праці також є помилковим, оскільки день звільнення є робочим днем і два повних календарних місяця після попередження спливали саме 31 серпня 2016 року.

Крім того, з 01 вересня 2016 року починав діяти новий штатний розпис, де передбачалася посада юрисконсульта з новим колом обовязків, які позивач не погоджувалася виконувати, і в своїй заяві від 29.08.2016 року заявила про відмову продовжувати роботу після зміни істотних умов праці, які відбулися саме 01 вересня 2016 року.

Вказану свою позицію позивач ОСОБА_3 підтвердила і в суді апеляційної інстанції, пояснивши, що категорично не бажала на час звільнення, на час звернення до суду із позовом і зараз не бажає виконувати обовязки інспектора з кадрів.

Відповідно до ч. 3 ст. 184 КЗПП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років до шести років (частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням.

Тобто, положення ст. 40 та 184 КЗпП України застосовуються у випадках звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Однак підставою звільнення ОСОБА_3 згідно з наказом про її звільнення від 31 серпня 2016 року, що установлено колегією суддів та не спростовано сторонами, є припинення трудового договору у зв'язку із відмовою працівника від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці згідно із положеннями п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Як хибними є і посиланням позивача, що відповідачем під час видання наказу про кадрові зміни та покладення на неї як на юрисконсульта обовязків інспектора з кадрів не врахований наданий нею правовий висновок про невідповідність такого наказу діючому законодавству, оскільки неї відповідно до п. 12 Постанови КМУ України від 26 листопада 2008 року «Про затвердження Загального положення про юридичну службу міністерства, іншого органа виконавчої влади, державного підприємства, установи та організації».

Вирішальним в даному випадку є покладення на позивача посадових обовязків скороченого інспектора з кадрів у звязку із раціоналізацією робочих місць і встановлення суміщення професій (посад) на виконання рішення ОСОБА_2 міської ради від 23 червня 2016 року №11/183, що є виключно повноваженням власника, і суд не вправі обговорювати та вирішувати питання про доцільність змін в організації виробництва і праці взагалі та скорочення штату і чисельності працівників зокрема.

Зважаючи на вищевикладене та враховуючи, що матеріалами справи підтверджуються зміни в організації виробництва і праці відповідача, колегія суддів суду вважає доведеною відсутність з боку відповідача порушень діючого законодавства України про працю при звільненні ОСОБА_3 і відсутність правових підстав для задоволення позову.

Оскільки суд першої інстанції припустився порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідності висновків суду дійсним обставинам справи, наведене відповідно до вимог п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду і ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) задовольнити.

Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 02 лютого 2017 року

скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_3 у задоволенні позову до ОСОБА_2 територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили негайно, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів після його проголошення.

Головуючий

Судді: