АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/2412/16-ц 22-ц/774/544/К/17
Справа № 210/2412/16-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження №22ц/774/544/К/17 суддя Вікторович Н.Ю.
Категорія - 26 (III) Доповідач Барильська А.П.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області

в складі : головуючого судді: Барильської А.П.

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.

із секретарем: Євтодій К.С.,

за участю: представника ОСОБА_1 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі апеляційну скаргу ОСОБА_1 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 21 грудня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області про відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

В квітні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області (далі ОСОБА_1 Фонду), та просив суд стягнути з відповідача 231504,00 грн., за спричинену моральну шкоду, посилаючись на те, що в 2001 році він працював прохідником на шахті «Октябирьская», що належить на даний момент ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат». 12 червня 2001 року завдяки противоправній поведінці роботодавця із ним трапився нещасний випадок на виробництві. Актом розслідування нещасного випадку та актом про нещасний випадок від 15 червня 2001 року зазначено вид події, як падіння породи, внаслідок чого призвело ушкодження.

Вказував на те, що довідкою МСЕК (первиною) встановлено трудове каліцтво, 2-га група інвалідності, та 60% втрати професійної працездатності. На даний час довідкою МСЕК №005207 серії 12 ААА встановлено 25% втрати професійної працездатності.

Зазначав, що внаслідок вищевказаного він змушений понад 14 років проходити чисельні медичні огляди та обстеження, медико-соціальні експертні комісії, відновлювальні процедури, лікування. У зв'язку з травмою було порушено та порушуються його нормальні життєві зв'язки, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, в нього постійно виникають складнощі у зв'язку із загальною слабістю, втомою, постійними болями. Перебуваючи на лікуванні, він не міг і не може вести повноцінний спосіб життя, відчуває фізичні страждання, фізичну біль, обґрунтовану важкістю самопочуття та особливостями лікування, психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху, поганому сні на фоні сильних больових відчуттів. Все це постійно і негативно позначалося і позначається сьогодні на його душевному та фізичному стані. Йому потрібно весь час лікуватися, купувати дорогі ліки, які з кожним днем підіймаються у вартості, протипоказана важка праця, йому потрібні медичні процедури та багато іншого.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 21 грудня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з відповідача на користь позивача у відшкодування моральної шкоди 25 000 грн. без відрахування податку з доходів фізичних осіб.

Стягнуто з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 551,20 грн.

В іншій частині в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник відповідача ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки вважає рішення необґрунтованим, ухваленим з порушення норм матеріального і процесуального права; ОСОБА_1 Фонду є неналежним відповідачем по справі; позивачем не надано доказів на підтвердження факту спричинення йому моральної шкоди та вини відповідача; не було проведено медико-соціальної експертизи для встановлення факту отримання моральної шкоди; втрата професійної працездатності не може впливати на спосіб життя позивача; спір повинен розглядатися в порядку адміністративного судочинства.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вимог ч. 3 ст. 27 ЦПК України, ст. 303-1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги та ст. 67 ЦПК щодо строків процесуальних дій, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку позивача по справі, та його представника, в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи. Заява представника позивача ОСОБА_4 про відкладення розгляду справи у звязку із зайнятістю в іншому судовому засіданні не може бути підставою для відкладення розгляду справи з тих підстав, що до вказаної заяви не надано документів на підтвердження зайнятості представника позивача в іншому судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 12 червня 2001 року, при виконанні трудових обовязків, із позивачем по справі стався нещасний випадок. Відповідно до акту №7 про нещасний випадок від 15 червня 2001 року, зазначено вид події, як падіння породи, внаслідок чого призвело ушкодження позивача (а.с.7-8).

Довідкою МСЕК (первиною) від 04.03.2002 рок встановлено трудове каліцтво, 2-га група інвалідності, та 60% втрати професійної працездатності (а.с.9). На даний час довідкою МСЕК №005207 серії 12 ААА від 25.02.2015 року встановлено 25% втрати професійної працездатності (а.с.10).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 посилався на те, що у звязку з втратою професійної працездатності та встановленням ступеня втрати професійної працездатності, йому спричинено моральну шкоду, яку має компенсувати відповідач.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції керувався вимогами ст.ст. 21, 28 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» й виходив з обовязку відповідача відшкодувати на користь позивача моральну шкоду у звязку з втратою професійної працездатності.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду з огляду на наступне.

Статтею ст. 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Відповідно до вимог ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, повязаним з виконанням трудових обовязків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до розяснень, які містяться в п. п. 1-1.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами), відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоровя від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку.

Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (далі Закон № 1105-XIV), Закону від 14 жовтня 1992 року №2694-XII «Про охорону праці» (у редакції Закону від 21 листопада 2002 року №229-IV), КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів.

Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 18 квітня 2012 року у справі № 6-26цс12, і в силу ст.ст. 214, 360-7 ЦПК Україну, яка має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при виборі та застосуванні правової норми до спірних правовідносин.

Правова основа, економічний механізм та організаційна структура загальнообов'язкового державного соціального страхування громадян від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які призвели до втрати працездатності або загибелі застрахованих на виробництві та пов'язана з цим діяльність Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України регулюється, зокрема Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV (далі - Закон).

Відповідно до ст. 1 Закону № 1105-XIV завданнями страхування від нещасного випадку є, зокрема, відшкодування шкоди, пов'язаної з втратою застрахованими особами заробітної плати або відповідної її частини під час виконання трудових обов'язків, надання їм соціальних послуг у зв'язку з ушкодженням здоров'я.

Нещасний випадок це обмежена в часі подія або раптовий вплив на працівника небезпечного виробничого фактора чи середовища, що сталися у процесі виконання ним трудових обов'язків, внаслідок яких заподіяно шкоду здоров'ю або настала смерть (ч. 1 ст. 14 Закону № 1105-XIV).

Відповідно до ст. 1 Закону № 1105-XIV завданнями страхування від нещасного випадку є, зокрема, відшкодування шкоди, пов'язаної з втратою застрахованими особами заробітної плати або відповідної її частини під час виконання трудових обов'язків, надання їм соціальних послуг у зв'язку з ушкодженням здоров'я.

Відповідно до підп. «Е» п.1 ч.1 ст.21 Закону № 1105-XIV, у редакції від 01.05.2003 року, яка була чинна на момент встановлення позивачу стійкої втрати працездатності, у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування від нещасних випадків зобов'язаний у встановленому законодавством порядку, своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому.

Частиною 3 ст. 28 цього Закону, у редакції від 01.05.2003 року, яка була чинна на момент встановлення позивачу стійкої втрати працездатності, зазначено, що при наявності факту спричинення моральної шкоди потерпілому проводиться страхова виплата за моральну шкоду.

У рішенні Конституційного Суду України №1-рп/2004 від 27.01.2004 року визначено, що в аспекті конституційного звернення положення ч.3 ст. 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» треба розуміти як визначення порядку, процедури та розмірів відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків моральної (немайнової) шкоди, заподіяної умовами виробництва, в окремому випадку - лише у разі відсутності втрати потерпілим професійної працездатності. Зазначене положення не виключає обовязку Фонду відшкодовувати моральну шкоду, заподіяну умовами виробництва, в інших випадках, коли здійснення права застрахованих на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної умовами виробництва, має забезпечуватися Фондом на підставі статей 1, 5, 6, 13, 21 та частини третьої статті 28 цього Закону всім потерпілим, у тому числі в разі тимчасової, стійкої часткової чи повної втрати професійної працездатності.

Рішенням Конституційного Суду України від 08.10.2008 року 20-рп/2008 (справа про страхові виплати) визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними), положення підпункту "б" підпункту 4 пункту 3 статті 7 Закону України «Про страхові тарифи на загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 22 лютого 2001 року N 2272-III, пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзаців другого, третього пункту 10, пункту 11 розділу I Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 лютого 2007 року N 717-V, якими внесено зміни до статей 1, 21, 28, 34, 35 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV. У мотивувальній частині вказаного рішення Конституційного Суду України визначено, що саме право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки ст. 237-1 КЗпП України (для потерпілих) та ст. 1167 ЦК України (для членів сімей потерпілих) їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Зважаючи та те, що спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди, а право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, колегія суддів погоджується з правильним висновком суду першої інстанції про те, що так як позивачу первинно було встановлено втрату професійної працездатності 04 березня 2002 року, то він на підставі ст.ст. 21, 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в редакції від 31.03.2005 року, яка була чинна на момент встановлення позивачу стійкої втрати працездатності, має право на відшкодування моральної шкоди, завданої йому в результаті втрати професійної працездатності, за рахунок відповідача ОСОБА_1 Фонду.

За таких обставин, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що у рішенні Конституційного Суду України від 08.10.2008 року вказано, що право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду скасовано для всіх застрахованих громадян, незалежно від дати встановлення працездатності, однак положеннями ЦК України та КЗпП України їм надано право на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу, оскільки вони зводяться до довільного тлумачення відповідачем вказаного рішення Конституційного Суду України.

Доводи апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_1 Фонду про те, що відповідно до ч.ч. 7, 8 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування», який набрав чинності 01.01.2015 року, передбачено, що відшкодування моральної шкоди потерпілому на виробництві незалежного від часу настання страхового випадку не є страховою виплатою, то відсутні підстави для покладення на ОСОБА_1 Фонду обовязку здійснювати таку виплату, колегія суддів не може взяти до уваги, виходячи з наступного.

За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, що закріплено у частині 1 статті 58 Конституції України.

До події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.

Водночас Конституція України передбачає зворотну дію законів та інших нормативно-правових актів у часі лише у випадках, коли вони помякшують або скасовують юридичну відповідальність особи.

Тому колегія вважає, що право на звернення з позовом у ОСОБА_3 виникло у 2002 році, а зміни до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов'язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» набрали чинності 01 січня 2015 року, тому положення ст.ст. 7,8 Закон України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

З цих же підстав, колегія суддів не може погодитись з доводами апеляційної скарги представника ОСОБА_1 Фонду про те, що рішення Конституційного Суду України від 08.10.2008 року повинно застосовуватись до осіб, які втратили працездатність з 01.04.2001 року по 08.10.2008 року, тобто до ухвалення цього рішення.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо відсутності підстав відшкодування моральної шкоди ОСОБА_3, оскільки факт заподіяння моральної шкоди у звязку з отриманою виробничою травмою встановлений в судовому засіданні. Так, позивач понад 14 років змушений проходити чисельні медичні огляди та обстеження, медико-соціальні експертні комісії, відновлювальні процедури, лікування. У зв'язку з травмою було порушено та порушуються його нормальні життєві зв'язки, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, в нього постійно виникають складнощі у зв'язку із загальною слабістю, втомою, постійними болями. Перебуваючи на лікуванні, він не міг і не може вести повноцінний спосіб життя, відчуває фізичні страждання, фізичну біль, обґрунтовану важкістю самопочуття та особливостями лікування, психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху, поганому сні на фоні сильних больових відчуттів. Все це постійно і негативно позначалося і позначається сьогодні на його душевному та фізичному стані. Йому потрібно весь час лікуватися, купувати дорогі ліки, які з кожним днем підіймаються у вартості, протипоказана важка праця, йому потрібні медичні процедури та багато іншого..

Доводи апеляційної скарги представника відповідача про те, що позивачем не доведено факту спричинення йому моральної шкоди висновками відповідних медичних установ, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки матеріали справи містять докази щодо спричинення позивачеві ОСОБА_3 в результаті ушкодження здоровя, моральної шкоди.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги представника відповідача про те, що так як ОСОБА_1 Фонду є субєктом владних повноважень, тобто органом державної влади, який здійснює владні управлінські функції, то категорія справ є відповідачем є виступає субєкт владних повноважень повинна вирішуватись судами адміністративної юрисдикції, оскільки якщо орган державної влади (субєкт владних повноважень) бере участь у справі не на виконання своїх владних повноважень, а з інших підстав; не здійснює владних управлінських функцій щодо іншого учасника спору, то залежно від змісту вимог і суб'єктного складу сторін справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства відповідно до вимог статті 15 ЦПК України.

Ураховуючи положення статті 1 ЦПК України та статті 2 КАС України, не є публічно-правовим і розглядається у порядку цивільного судочинства спір між органом державної влади та/або органом місцевого самоврядування (суб'єктом владних повноважень) як суб'єктом публічного права та суб'єктом приватного права - фізичною особою, в якому управлінські дії суб'єкта владних повноважень спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав фізичної особи (права на відшкодування моральної шкоди). У такому випадку це спір про право цивільне, незважаючи на те, що у спорі бере участь суб'єкт публічного права, а спірні правовідносини врегульовано нормами цивільного та адміністративного права. (п. 21 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від № 3 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ»)

Також, колегія суддів не може погодитись з доводами апеляційної скарги про те, що судом також не враховано, що відповідно до ст. 233 КЗпП України та розяснень, викладених у п. 16 Постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 року № 4, термін позовної давності у разі заподіяння працівникові моральної шкоди внаслідок небезпечних чи шкідливих умов праці, становить три місяці, оскільки вони суперечать положенням п. 3 ч. 1 ст. 268 ЦК України, які встановлюють, що позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю.

Однак, колегія суддів не погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивач та вважає, що він визначений без врахування розяснень, викладених в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

За таких обставин, колегія суддів, беручи до уваги конкретні обставини по справі, характер отриманої позивачем професійної травми і пов'язані з ним фізичні і моральні страждання, відсоток втрати ним професійної працездатності, та встановлення позивачеві повторно 25% втрати працездатності, тобто поліпшення стану здоровя позивача на час ухвалення рішення, істотність вимушених змін у життєвих стосунках і наслідків, що наступили, вважає необхідним змінити рішення суду, зменшити розмір стягнутої моральної шкоди з ОСОБА_1 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області на користь ОСОБА_3 з 25000 грн. до 17000 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п. 3 ч. 1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області задовольнити частково.

Рішення Дзержинскього районного суду м. Кривого Рогу від 21 грудня 2016 року в частині розміру моральної шкоди, стягнутої з ОСОБА_1 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області на користь ОСОБА_3, змінити, зменшивши цей розмір з 25000 грн. до 17000 (сімнадцять тисяч) грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: