Єдиний унікальний номер 233/4577/16-ц Номер провадження 22-ц/775/581/2017
Головуючий у 1 інстанції:
Доповідач: Груіцька Л.О.
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 березня 2017 року

Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Груіцької Л.О.,

суддів: Гапонова А.В., Новікової Г.В.,

секретар Чуряєв В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м Бахмут Донецької області апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 21 лютого 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору укладеним, про визнання права власності на будинок, стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2016 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про встановлення факту купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою: Донецька обл., м. Костянтинівка,вул. Бахмутська, 121, про визнання за ним право власності на вказаний будинок, про стягнення з ОСОБА_3 моральної шкоди у сумі 5000 грн.

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 21 лютого 2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

З вказаним рішенням не погодився позивач, та подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі порушується питання про скасування ухваленого рішення, у звязку з порушенням судом норм матеріального та процесуального права, а саме посилаючись на те, що суд першої інстанції вирішив справу та прийняв рішення не перевіривши обставини справи, відмовляючи у задоволенні позову став на сторону відповідачів.

Сторони у судове засідання апеляційного суду не зявилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про що свідчать телефонограми від 23 березня 2017 року, зареєстровані в Журналі телефонограм Апеляційного суду Донецької області за №№1127,1128( а.с. 152-153). Суд не повідомили про причини неявки, тому вважаються такими, що не зявилися у судове засідання без поважних причин.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Вислухавши доповідь судді доповідача,вивчивши матеріли справи і перевіривши законність і обгрунтованність рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2,3 ст. 303 ЦПК України та роз'яснень, викладених у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року N 12 "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку", перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовано норми матеріального й процесуального права, досліджувати докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суд першої інстанції було зумовлено поважними причинами. Таким чином, зазначеними положеннями цивільного процесуального законодавства на апеляційний суд покладено обов'язок перевіряти законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, встановлені судом фактичні обставини і усувати недоліки, допущені судом першої інстанції.Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлене неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

Судом першої інстанції встановлено,що будинок № 121 по вул. Бахмутській у м. Костянтинівка Донецької області належить на праві приватної власності ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 22 березня 1989 року, посвідченого Костянтинівською ДНК за р/№2-752.(а.с.99).

19 серпня 2014 року ОСОБА_3 у відсутність належної довіреності на вчинення відповідних дій, з метою забезпечення майбутнього договору купівлі-продажу житлового будинку № 121 по вул. Бахмутській у м. Костянтинівка Донецької області, в присутності свідків отримав від ОСОБА_2 4000,00 грн., про що ОСОБА_3 видав відповідну розписку (а.с.6).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції послався на те, що договір купівлі-продажу спірного житлового будинку є неукладеним, оскільки доказів про письмове досягнення згоди щодо усіх істотних умов договору, зокрема, щодо ціни, позивачем не надано та про наявність таких доказів не зазначено. Так, не існує письмової довіреності, за якою відповідач ОСОБА_4 уповноважила ОСОБА_3 продати належний їй будинок № 121 по вул. Бахмутській у м. Костянтинівка Донецької області за ціною 4000,00 грн. Оскільки договір купівлі - продажу від 19 серпня 2014 року спірного обєкту нерухомості є неукладеним, то підстави для визнання за позивачем права власності на спірний обєкт нерухомості відсутні. Тим більше, що з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна №80837708 від 21лютого 2017 року вбачається, що в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна міститься запис про арешт нерухомого майна, а саме будинку за адресою: Донецька обл., м. Костянтинівка, вул. Бахмутська, 121, реєстраційний номер обтяження -10861103, зареєстрований 22 лютого 2011 року за №10861103 реєстратором Костянтинівською державною нотаріальною конторою на підставі постанови слідчого СВ Костянтинівського МВ ГУМВС України в Донецькій області про накладення арешту на майно 38-2010-03-338, 20.02.2011 (а.с.103-104). Наявність арешту на спірному обєкті нерухомості унеможливлює проведення його відчуження та зміну власника майна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Ухвалене у справі судове рішення відповідає вимогам матеріального та процесуального права з наступного.

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази надаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).

Договір купівлі-продажу, зокрема, житлового будинку (квартири), укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації (ст.657 ЦК України).

Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення (ст. 658 ЦК України).

Виходячи зі змісту ст. ст.. 655,657, 220 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи та які повинен довести саме позивач (ч. 1 ст. 60 ЦПК України), є: кому належить право власності на будинок, чи був продавець уповноважений на здійснення договору купівлі - продажу. Якщо продавець не власник товару, то чи має право власник вимагати його повернення, чи сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, і це підтверджується письмовими доказами, чи відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції послався на те, що договір купівлі-продажу спірного житлового будинку є неукладеним, оскільки доказів про письмове досягнення згоди щодо усіх істотних умов договору, зокрема, щодо ціни, позивачем не надано та про наявність таких доказів не зазначено. Так, не існує письмової довіреності, за якою відповідач ОСОБА_4 уповноважила ОСОБА_3 продати належний їй будинок № 121 по вул. Бахмутська у м. Костянтинівка Донецької області за ціною 4000,00 грн.

Такі висновки суду є законними та обґрунтованими з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України у разі, якщо недійсність правочину встановлена законом, такий правочин є нікчемним. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Згідно зі ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна зі сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Отже, закон надає суду право визнавати дійсним договір, який через недодержання сторонами вимог закону про його нотаріальне посвідчення є нікчемним.

Апеляційним судом встановлено, що 19 серпня 2014 року ОСОБА_3 у відсутність належної довіреності на вчинення відповідних дій, з метою забезпечення майбутнього договору купівлі-продажу житлового будинку № 121 по вул. Бахмутській у м. Костянтинівка Донецької області, в присутності свідків отримав від ОСОБА_2 4000,00 грн., про що ОСОБА_3 видав відповідну розписку (а.с.6).

На підставі ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу квартири підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Відповідно до ч. 1 ст. 210 та ч. 3 ст. 640 ЦК України такий договір є укладеним з моменту його державної реєстрації. Отже до моменту його державної реєстрації договір купівлі-продажу квартири юридично не є укладеним.

Разом з тим, як зазначалося вище, ч. 2 ст. 220 ЦК України надає суду право визнавати дійсним нікчемний договір, а не договір, який не є укладеним. Саме на це звертав увагу Пленум Верховного Суду України у п. 13 постанови "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 6 листопада 2009 року N 9.

У зв'язку з цим, не будучи укладеним, договір не може бути визнаний судом дійсним на підставі ст. 220 ЦК України.

Вирішуючи спір по суті та ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив саме з цих підстав.

Суд першої інстанції також правомірно відмовив у задоволенні позову стосовно вимог про набуття права власності на спірний будинок.

Апеляційна скарга, щодо рішення суду у цій частині також не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

За загальним правилом право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 334 ЦК).

Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним (ч. 3 ст. 334 ЦК).

Нотаріальне посвідчення правочинів, що вчиняються у письмовій формі, є обов'язковим лише у випадках, передбачених законом (ч. 1 ст. 209 ЦК).

Згідно з ч. 4 ст. 334 ЦК (в редакції Закону від 11 лютого 2010 р. N 1878-VI "Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та інших законодавчих актів України"; далі - Закон N 1878-VI) права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дати такої реєстрації відповідно до закону.

У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним (ст. 220 ЦК). Такого висновку дійшов і ВСУ, висловивши у постанові від 30.01.2013 у справі N 6-162цс12 свою правову позицію, яка відповідно до положень статті 360 7 ЦПК є обов'язковою для всіх судів України.

Відповідно до роз'яснень, наданих Верховним Судом України в постанові Пленуму від 6 листопада 2009 р. N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" (далі - постанова Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 р. N 9), вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін (п. 13). Крім того, пункт 5 ППВССУ від 07.02.2014 N 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" роз'яснює, що якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК).

Відмовляючи у задоволенні позову, щодо стягнення моральної шкоди в розмірі 5000,00 грн., суд першої інстанції виходив з того, що факт заподіяння моральної шкоди не доведений: не доведена протиправність дій відповідача, наявність негативних наслідків, причинного звязку між шкодою та протиправним діянням заподіювача шкоди, а також вина відповідача в її заподіянні.

Такий висновок суду є законним та обґрунтованим.

Відповідно до частини 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно перевірив обставини справи, дав їм належну оцінку та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для скасування рішення суду в межах доводів апеляційної скарги не має, доводи апеляційної скарги необґрунтовані і не спростовують висновків суду, тому відповідно до частини 1 ст. 308 ЦПК України апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 21 лютого 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Л.О. Груіцька

Судді: А.В.Гапонов

ОСОБА_5