Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
19 січня 2017 року Шевченківський районний суд м.Запоріжжя у складі головуючого судді Галущенко Ю.А.,при секретарі Шаповаловій С.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства Оборони України про стягнення моральної шкоди,-
В С Т А Н О В И В:
В серпні 2016 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом,в якому зазначає,що 29.10.1977 р.він був призваний на військову службу до Збройних Сил СРСР Ільчевським районним військовим комісаріатом.
Під час проходження військової служби отримав захворювання, внаслідок чого,був звільнений із строкової військової служби у 1978.
У зв*язку з захворюванням,пов*язаним з проходженням військової служби,позивач в 2013 році отримав І групу інвалідності,були порушені нормальні життєві зв*язки позивача та можливість реалізації ним звичок і бажань, внаслідок захворювання у позивача постійно виникають складнощі, оскільки розвинулися проблеми із зором, фізичні навантаження супроводжуються болем та спазмами,ампутація кінцівок призвела до того, що позивач змушений постійно перебувати в постільному режимі. Крім того, він втратив роботу, яка була основним засобом існування його родини.
Посилаючись на ці обставини, з підстав визначених ст. 23, 1167 ЦК України, ст. 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»,позивач просить суд стягнути з МО України як центрального органу виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України,відшкодування моральної шкоди у розмірі 100 000 гр.
В судовому засіданні позивач позов підтримав та пояснив, що він проходив військову службу в лавах Радянської армії, де у 1978 році отримав захворювання та був звільнений із строкової служби. У Збройних силах України не служив. З цього часу стан його здоров*я постійно погіршувався. В 2013 році він отримав І групу інвалідності, через що зазнав моральної шкоди.
Представник позивача адвокат Валько С.В. позов підтримав з підстав визначених в ньому, вважає, що позов підлягає задоволенню та позивач має право на відшкодування соральної шкоди з боку держави, оскільки отримав захворювання під час проходження служби.
Представники відповідача за довіреністю ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в процесі розгляду справи позов не визнали. Пояснили, що відповідач проходив службу у складі Збройних сил СРСР,був звільнений у 1978 році. Позивачем до матеріалів справи долучені докази, які підтверджують наявність у нього певних захворювань загального характеру, а І група інвалідності позивачу була встановлена в 2013 році Нікопольським МСЕК, який не має повноважень щодо встановлення причинного зв*язку захворювань із проходженням військової служби. Докази щодо вини МО України в заподіянні моральної шкоди позивачу, ним не надані.
Всебічно вивчивши обставини справи, заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши надані письмові докази у сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин, виходячи з наступного.
Ст. 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ч.5 ст.17 Конституції України Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Згідно зі ст. 40 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України «Про Збройні сили України», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та іншими законами.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди провадиться у встановленому законом порядку.
Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовшці. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової-або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом (ст. 1 вказаного закону).
Військовослужбовці, звільнені з військової служби внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, члени сімей військовослужбовців приймаються на обстеження і лікування до військово-медичних закладів охорони здоров`я в порядку, встановленому Міністерством оборони України, іншими утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами.
Пенсійне забезпечення військовослужбовців після звільнення їх з військової служби провадиться відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (ст.. 15 вказаного закону).
Тобто, військовослужбовці та особи, на яких поширюється дія законів «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.
З матеріалів справи судом встановлено, що 29.10.1977 р. ОСОБА_1 був призваний на військову службу Ільчевським районним військовим комісаріатом.
З наданої копії військового квитка видно, що позивач 03.04.1978 року був звільнений із строкової військової служби з лав Радянської армії.
Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» прийнятий 20.12.1991 року, після звільнення позивача у 1978 році зі складу Збройних Сил СРСР, та в силу ст. 58 Конституції України не має зворотної дії в часі.
З наданих позивачем виписних епікризів (а.с.14-20) убачається, що) з 19.12.2005р., відповідач знаходиться на постійному лікуванні та хворіє цукровим діабетом 1 типу, важка форма, лабільний перебіг, стадія субкомпенсації. Діабетно-гіпертонічна енцефалопатія з дисмнестичними порушеннями,діабестична полінейропатія та агіопатія нижніх кінцівок, нефропатія (протеінурична стадія ХНН ост. препролиферативна рециноцатія, гіпертонічна хвороба П ст. гіпертензивне серце СН І з Астено-невротичним синдромом. Початкова катаракта обох очей.
В наслідок захворювання на сахарний діабет у ОСОБА_4 розвинувся облітеруючий атеросклероз судин нижніх кінцівок; оклюзія стегнової артерії ліворуч, гангрена лівої стопи.
12.10.2011 року позивачу було ампутовано ліву нижню кінцівку на рівні н/3 стегна.
Від так, захворювання позивача мають загальних характер.
Відповідно до виписки з акту огляду МСЕК АВ № 0035481 від 29.03.2013 р., ОСОБА_1 встановлена І група інвалідності з причини захворювання,пов*язаного з проходженням військової служби,безстроково, водночас, яке захворювання пов*язане із проходженням військової служби, призвело до отримання інвалідності, судом не встановлено.
Відповідно до наказу Про затвердження Положення
про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України № 402 від 14.08.2008 року, Центральна військово-лікарська комісія є органом медичного забезпечення має повноваження на прийняття рішення та є керівним органом із військово-лікарської експертизи в Збройних Силах України, наділена повноваженням для встановлення причинного зв*язку захворювань,у військовослужбовців.
Надана позивачем Довідка АВ № 0035481 від 29.03.2013 р., про встановлення ОСОБА_1 інвалідності на яку посилається позивач, видана Нікопольського МСЕК, який не наділений повноваженням на встановлення причинного зв*язку захворювань,у військовослужбовців.
З матеріалів справи видно, що з 2005 року спостерігається загострення стану здоров*я ОСОБА_1 , що призвело до страждань.
Статтею 23 ЦК України установлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї та близьких родичів.
Зокрема, згідно з ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Згідно з роз`ясненнями, які містяться у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями), встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. Тому суди повинні забезпечити своєчасне, у повній відповідності із законом, вирішення справ, пов`язаних з відшкодуванням такої шкоди.
У п. 3 зазначеної постанови вказано, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
З урахуванням приписів ст.1167 ЦК України,відшкодування моральної шкоди як спосіб захисту цивільних прав має низку особливостей,може бути здійснено незалежно від вини особи, що заподіяла її, у таких випадках:
1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;
2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;
3) якщо шкоди завдано фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування чи посадової або службової особи цих органів при здійсненні ними своїх повноважень, а також унаслідок прийняття вказаними органами нормативно-правового акта, що було визнано незаконним і скасовано.
Аналізуючи наведене суд встановив,що обставини ,на які посилається позивач в обґрунтування позову,не знайшли своє підтвердження , доказів бездіяльності або дії які спричинили заподіяння моральної шкоди позивачу Міністерством оборони України, позивачем не надано.
Враховуючи вищевикладене, суд не вбачає підстав для задоволення позову.
Відповідно до ст.88 ЦПК України, у разі залишення позову без задоволення, позивача звільненого від оплати судових витрат, судові витрати, компенсуються за рахунок держави.
На підставі ст. 17 Конституції України,ст.40 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»,ст.17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» ,ст. 10 Закону України «Про оборону»,ст.3 Закону України «Про Збройні сили України»,ст.16,23,1167 ЦК України,ст.3,10,60,88,212-216,218,294 ЦПК України,суд-
В И Р І Ш И В:
В задоволені позову ОСОБА_1 до Міністерства Оборони України про стягнення моральної шкоди відмовити.
Судові витрати віднести на рахунок держави.
Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Запорізької області через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня проголошення рішення, а особами, які беруть участь у справі, але не були присутні в залі судового засідання під час проголошення рішення, - в той же строк з дня отримання копії рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Ю.А.Галущенко