Справа № 2-520/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 січня 2017 року Солом'янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді Кізюн Л.І.

при секретарі: Горбач О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Легбанк» про захист прав споживачів, стягнення коштів за договором банківського вкладу, -

в с т а н о в и в :

Позивач в березні 2015 року звернулася до суду з позовом до відповідача Публічного акціонерного товариства «Легбанк» про захист прав споживачів, стягнення коштів за договором банківського вкладу, в якому з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог (а.с.а.с. 28-29) просила стягнути з відповідача грошові кошти в розмірі 222 514,90 грн., з яких: залишки суми договору банківського вкладу «Класичний» № 0713-ДС-14 від 15 липня 2014 року - 134 025,00 грн.; заборгованість по процентам по цьому договору в період з 15 липня 2014 року по 11 березня 2015 року - 15 811,88 грн.; 3% річних від суми боргу по цьому договору за весь час прострочення в період з 15 липня 2014 року по 11 березня 2015 року - 6 541,07 грн.; встановлений індекс інфляції за весь час прострочення по цьому договору в період з 15 липня 2014 року по 11 березня 2015 року - 66 136,95 грн.

Заочним рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 09 червня 2015 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Легбанк» про захист прав споживачів, стягнення коштів за договором банківського вкладу, - відмовлено (а.с.а.с. 42-43).

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва від 16 вересня 2015 року, - заочне рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 09 червня 2015 року залишено без змін (а.с.а.с. 69-72).

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 травня 2016 року, - заочне рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 09 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 16 вересня 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд (а.с.а.с.108-110).

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач посилається на те, що 15 липня 2014 року між нею та ПАТ «Легбанк» було укладено чотири договори банківського вкладу:

- № 0712-ДС-14 «Класичний» строком до 23 жовтня 2014 року із щомісячною виплатою процентів у розмірі 7,25 % річних на суму 14000 доларів США;

- № 0713-ДС-14 «Класичний» строком до 23 жовтня 2014 року із щомісячною виплатою процентів у розмірі 7,25 % річних на суму 15500 доларів США;

- № 0714-ДС-14 «Класичний» строком до 23 жовтня 2014 року із щомісячною виплатою процентів у розмірі 7,25 % річних на суму 15500 доларів США;

- № 0715-ДС-14 «Класичний» строком до 23 жовтня 2014 року із щомісячною виплатою процентів у розмірі 7,25 % річних на суму 11030 доларів 03 центи США.

Позивач свої зобов'язання за цими договорами виконала в повному обсязі та внесла на рахунок ПАТ «Легбанк» зазначені грошові кошти.

Також 16 липня 2014 року нею було укладено договори відступлення права вимоги:

- з ОСОБА_3, відповідно до якого позивач відступила, а ОСОБА_3 набув право вимоги, належне позивачу у відповідності із договором банківського вкладу № 0712-ДС-14 «Класичний» від 15 липня 2014 року, укладеного між позивачем та відповідачем;

- з ОСОБА_4, відповідно до якого позивач відступила, а ОСОБА_4 набула право вимоги, належне позивачу у відповідності із договором банківського вкладу № 0714-ДС-14 «Класичний» від 15 липня 2014 року, укладеного між позивачем та відповідачем;

- з ОСОБА_5, відповідно до якого позивач відступила, а ОСОБА_5 набула право вимоги, належне позивачу у відповідності із договором банківського вкладу № 0715-ДС-14 «Класичний» від 15 липня 2014 року, укладеного між відповідачем та позивачем.

Того ж дня, як зазначає позивач, між нею та відповідачем було укладено договори про зміну сторони в договорах банківського вкладу з фізичною особою, відповідно до договорів про відступлення права вимоги. яким банк надав згоду і повідомлений про зміну первісного вкладника новим вкладником.

Таким чином, після здійснення укладення вище зазначених договорів, позивач залишилася вкладником по Договору банківського вкладу № 0713-ДС-14 «Класичний» строком до 23 жовтня 2014 року із щомісячною виплатою процентів в розмірі 7,25 процентів річних.

Позивач вказує, що банк свої зобов'язання не виконує - грошові кошти та відсотки за договором банківського вкладу № 0713-ДС-14 «Класичний» від 15 липня 2014 року, внесені на його рахунок не повертає, посилаючись на відсутність коштів та фінансово-економічну ситуацію в країні, що змусило позивача звернутися до суду за захистом своїх прав.

Представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, посилаючись на підстави та обставини, викладені в позовній заяві, просив розглядати справу за його відсутності, про що надав відповідну заяву, яка міститься в матеріалах справи.

Відповідач у судове засідання не з'явився, хоча належним чином повідомлявся про день, час і місце розгляду справи, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надійшло, тому суд вважає за можливе проводити розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.

Суд, врахувавши думку представника позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 15 липня 2014 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Легбанк» було укладено договір банківського вкладу (депозиту) № 0713-ДС-14 «Класичний» строком до 23 жовтня 2014 року із щомісячною виплатою процентів у розмірі 7,25 % річних на суму 15 500 доларів США (а.с.9).

Позивач ОСОБА_1 внесла зазначену грошову суму на депозитний рахунок, що підтверджується меморіальним ордером (а.с. 10), наявність грошових коштів на рахунку підтверджується випискою з особового рахунку на ім'я позивача (а.с. 11).

Як зазначає позивач, банк свої зобов'язання за договором не виконує, грошові кошти та відсотки за договором банківського вкладу № 0713-ДС-14 «Класичний» від 15 липня 2014 року, внесені на рахунок, не повертає.

З матеріалів справи вбачається, що 19 листопада 2014 року ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_6 звернулася до відповідача із заявою про включення її до реєстру кредиторів та повернення депозиту (а.с. 36), оскільки термін його розміщення закінчився, але кошти повернуті не були.

Відповідно до постанови правління Національного банку України від 26 лютого 2015 року № 135 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Легбанк», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 27 лютого 2015 року № 41 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Легбанк» (а.с. 63).

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання, виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона, що прийняла від другої сторони ( вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка, якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Відповідно до вимог ст. 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу у розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладнику.

Відповідно до ч. 1 ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією; (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансування тероризму, передбачених законом.

Тобто, випадки обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, можуть бути передбачені в спеціальному законі.

Порядок та умови виплати коштів за договорами банківського рахунку, у випадку виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, визначені Законом України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон № 4452-VI).

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону № 4452-VI у редакції, чинній на час вирішення спору, Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами. Виконання зобов'язань Фонду перед вкладниками здійснюється у спосіб, визначений цим Законом.

Частиною другою цієї статті встановлено, що вкладник набуває право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами після прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Згідно зі ст. 29 вказаного Закону Фонд набуває право кредитора банку на всю суму, що підлягає відшкодуванню вкладникам такого банку відповідно до цього Закону на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, а також на суму нарахованого, але не сплаченого регулярного збору до Фонду. Фонд також набуває прав кредитора на суму сплачених Фондом витрат, пов'язаних з процедурою виведення неплатоспроможного банку з ринку, а також на суму цільової позики, наданої банку протягом дії тимчасової адміністрації.

За змістом п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону № 4452-VI під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

Відповідно до п. 1 ч. 6 ст. 36 Закону № 4452-VI обмеження, встановлене п. 1 ч. 5 цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку, зокрема, щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, в національній валюті України. Вклади в іноземній валюті перераховуються в національну валюту України за офіційним курсом гривні, встановленим Національним банком України до іноземних валют на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації відповідно до цієї статті.

З метою забезпечення виконання зобов'язань банку, передбачених п. 1 ч. 6 цієї статті, Фонд має право надати банку цільову позику. Виплати за такими зобов'язаннями за рахунок цільової позики Фонду мають розпочатися не пізніше першого місяця з дати запровадження у неплатоспроможному банку тимчасової адміністрації, а для системно важливих банків - не пізніше двох місяців.

Виходячи із того, що між сторонами укладено договір банківського вкладу, положень наведених норм Закону, зобов'язальним по виплаті коштів позивачу є банк, а не Фонд. У разі недостатності у банку коштів для виконання зобов'язань, йому Фондом надається цільова позика.

Отже, виходячи із підстав і предмета позову, позивач у будь-яких матеріально-правових відносинах з Фондом не перебуває.

Згідно з функціями Фонду, визначеними ст. 4 Закону № 4452-VI, на нього покладено обов'язок здійснювати заходи щодо організації виплат відшкодувань за вкладами у разі прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії і ліквідацію банку, а не проведення ним безпосередньо таких виплат.

Тобто Фонд лише гарантує виплату вкладнику коштів у граничному розмірі, передбаченому ст. 26 Закону, в т. ч. за рахунок коштів самого фонду, які надаються банку у вигляді цільової позики на ці потреби.

Запровадження тимчасової адміністрації і ліквідація банку не позбавляє особу можливості реалізації права на судовий захист, Фонд набуває лише право кредитора банку на відшкодовані вкладникам кошти та надану банку цільову позику, а за взятими на себе зобов'язаннями відповідає банк.

При відсутності у Законі заборони на подання позову і його вирішення в суді відмова в задоволенні вимог до банку, в якому запроваджена тимчасова адміністрація, до внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб запису про ліквідацію банку як юридичної особи, є порушенням права особи на судовий захист.

Порядок виплати коштів, встановлений Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», судовим рішенням, у разі задоволення позову, не змінюється, воно підлягає виконанню з дотриманням положень цього Закону. Таке рішення не зобов'язує Фонд проводити виплати і задовольняти вимоги кредиторів, здійснення яких заборонене ст. 36 цього Закону, або ж порушувати встановлену ним черговість виплат.

На користь цього свідчить і те, що відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» запровадження тимчасової адміністрації банку-боржника зумовлює обов'язкове зупинення виконавчого провадження, а прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника його закінчення, після чого виконавчий документ надсилається до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (п. 3-1 ч. 1, ч. 5 ст. 49 цього Закону).

Згідно з правовим висновком Верховного Суду України запровадження тимчасової адміністрації у банку унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом № 4452-VI.

Між тим, цим Законом питання стягнення коштів при запровадженні тимчасової адміністрації на підставі рішень судів не регулюється.

Дійсно ст. 36 цього Закону встановлено, що під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку.

Системний аналіз норм вказаного Закону свідчить про те, що нездійснення задоволення вимог вкладників, крім зазначених у п. 1 ч. 6 ст. 36 Закону, стосується заборони проведення виплат Фондом, уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на вимогу вкладника, тобто у випадку, коли така подається останнім безпосередньо до уповноваженої особи Фонду, який набуває повноваження органів управління банку, а уповноважена особа має право діяти від імені банку без довіреності (ст. 36, 37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

Як зазначено, порядок виконання судових рішень про примусове стягнення коштів з банку, в якому запроваджена тимчасова адміністрація, визначено відповідними нормами Закону України «Про виконавче провадження», якими встановлено зупинення виконавчого провадження при запровадженні тимчасової адміністрації, а при прийнятті рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, - його закінчення із надсиланням виконавчого документа до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Статтею 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що банк відповідає за своїми зобов'язаннями всім своїм майном відповідно до законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

При цьому, саме сторони повинні довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог чи заперечень (ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України)

Таким чином, оцінюючи зібрані докази по справі в їх сукупності, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному зв`язку, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки ті обставини, які викладені позивачем в обґрунтування своїх вимог, знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи належними і допустимим доказами, які не спростовані відповідачем.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, в порядку розподілу судових витрат, з відповідача належить стягнути в дохід держави судовий збір за вимоги майнового характеру в розмірі 3 654,00 грн.

Керуючись ст.ст. 526, 610, 1058, 1061 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 57, 60, 88, 209, 212-215, 294 ЦПК України, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Легбанк» про захист прав споживачів, стягнення коштів за договором банківського вкладу - задовольнити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Легбанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договором банківського вкладу «Класичний» № 0713-ДС-14 від 15 липня 2014 року в розмірі 222 514 (двісті двадцять дві тисячі п'ятсот чотирнадцять) гривень 90 коп.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Легбанк» в дохід держави 3 654 (три тисячі шістсот п'ятдесят чотири) грн. 00 коп. судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду м. Києва через районний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Л.І. Кізюн