РІШЕННЯ

ІМЕНЕМУКРАЇНИ

22 березня 2017 року Сватівський районний суд

Луганської області

У складі головуючого судді Половинки В.О.

при секретарі Фурсової Н.В.

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши в відкритому судовому засіданні зала суду міста Сватове цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звернення стягнення,

ВСТАНОВИВ:

10 жовтня 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому просив у рахунок погашення частини заборгованості ОСОБА_2 в розмірі 240000 грн. за договором іпотеки від 29 жовтня 2013 року, звернути стягнення на предмет іпотеки квартиру за адресою: АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_2 шляхом продажу з прилюдних торгів в межах процедури виконавчого провадження, за початковою ціною, що встановлюється на підставі експертної оцінки.

В своїй заяві від 23.11.2016 позивач просив вважати його позовні вимоги викладеними в такій редакції:

«Стягнути з ОСОБА_2 на його користь частину боргу за договором іпотеки від 29 жовтня 2013 року у розмірі 50000 грн.

У рахунок погашення частини заборгованості ОСОБА_2 в розмірі 400000 грн. за договором іпотеки від 29 жовтня 2013 року звернути стягнення на предмет іпотеки квартиру за адресою: АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_2, шляхом продажу з прилюдних торгів в межах процедури виконавчого провадження, за початковою ціною 290000 грн., або ціною, що встановлюється на підставі експертної оцінки.

Розгляд справи провести в його відсутність.

Долучити до матеріалів справи копію договору іпотеки, на який він посилався в позовній заяві, та копії витягів з реєстрів, що підтверджують державну реєстрацію іпотеки та обтяження майна за договором. Оригінали цих документів він при необхідності може надати суду на його вимогу, згідно ч.2 ст. 64 ЦПК України».

Позивач в судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Ухвалу суду про обовязкову його участь в судове засідання від 09 лютого 2017 року позивач не виконав. В своєму клопотанні позивач пояснив, що не має коштів для особистої явки до суду.

Відповідач ОСОБА_2 була належним чином повідомлена про час і місце судового розгляду справи шляхом публікації оголошення в газеті «Урядовий курєр» в судове засідання не зявилася, відомості про її належне повідомлення є в матеріалах справи, не повідомила суд про причини своєї неявки до суду. Враховуючи, що від відповідача не надійшло повідомлення про причини неявки, від неї не надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд ухвалив про заочний розгляд справи.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для

розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на такі встановлені у судовому засіданні обставини та відповідні їм докази.

Як вбачається з позовної заяви між позивачем та ОСОБА_2 29 жовтня 2013 року був укладений договір іпотеки, згідно якого ОСОБА_2 отримала грошову суму, яка підлягає поверненню строком до 29 листопада 2013 року у розмірі, еквівалентному 18773,46 доларів США. На забезпечення повернення боргу був укладений договір іпотеки від 29 жовтня 2013 року, згідно якого ОСОБА_2 передала позивачу в іпотеку квартиру за адресою: АДРЕСА_2.

На підтвердження своїх вимог позивачем були надані тільки копія договору іпотеки та витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження, витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки.(а.с. 19-22).

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як вбачається зі змісту ст.ст. 10,60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 58. ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.2 ст. 64 ЦПК України письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу.

Позивач надав суду лише копію документу, яка належним чином не завірена. Суд пропонував надати оригінал або завірену копію ( ухвали суду від 13.12.2016, 09.02.2017 року). Відповідач на пропозицію не відповів, хоча в своєму клопотанні зазначав, що «при необхідності може їх надати суду на його вимогу».

Оскільки справа розглядалася без участі позивача та відповідача, то і клопотання щодо вимоги надати оригінал документу були відсутні. Суд же за своєю ініціативою, виходячи зі змісту ч.2 ст. 64 ЦПК України, не міг витребувати оригінал документу. Відтак, суд вважає, що копія договору, яка належним чином не завірена, не може бути належним доказом у цій справі. Це значить, що рішення суду не може ґрунтуватися лише на копії документу, яка належним чином не завірена.

Посилання позивача на те, що, «якщо суд вважає за необхідне за своєю ініціативою дослідити оригінали документів, то просить в порядку ст. 132 ЦПК України доручити Рубіжанському міському суду Луганської області оглянути оригінали документів та засвідчити їх копії» не може бути прийняте до уваги, оскільки статтею 132 ЦПК України передбачено збирання доказів, а не доручення іншому суду дослідження доказів та завірення їх копій, що є прерогативою виключно того суду, який розглядає справу.

Не дивлячись на те, що суд неодноразово відкладав розгляд справи, надаючи позивачу можливість надати відповідні докази, які б підтверджували його вимоги, також визнав

обовязковою його участь для дачі особистих пояснень в судовому засіданні, позивач вимоги суду не виконав.

Тому суд прийшов до висновку, що за відстуності належних і допустимих доказів ствердження позивача має характер припущення, на яких не може грунтуватися рішення суду, тому у позові має бути відмовлено повністю.

Вказана позиція суду також ґрунтується і на висновках Верховного Суду України, відображених у Постанові від 13.01.2010 року у справі №6-25561 св 08, якою було відмовлено особі в задоволенні позову у зв'язку із недоведеністю підстав, на які така особа посилалась.

Таким чином, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав для задоволення позову, на підставі поданих сторонами доказів, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову в повному обсязі.

За заявою позивача ухвалою суду від 09 листопада 2016 року позивачу ОСОБА_1 відстрочена оплата судового збору до ухвалення судового рішення у справі №426/12080/16-ц. Розмір судового збору відповідно до Закону України «Про судовий збір» складає: за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, що становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати, що в даному випадку складає 4800 грн.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з позивача на користь держави.

На підставі наведеного, та керуючись ст.ст. 10, 11, 58-61, 79, 88, 212-216, 224-233 ЦК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звернення стягнення відмовити за недоведеністю.

Стягнути з ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 4800 ( чотири тисячі вісімсот) грн. на користь держави.

Копію заочного рішення направити відповідачу рекомендованим листом з повідомленням не пізніше трьох днів з дня його проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення може бути оскаржено позивачем в Апеляційний суд Луганської області через Сватівський районний суд Луганської області шляхом подачі апеляційної скарги в термін 10 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Сватівського

районного суду: ОСОБА_3