У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2017 року м. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Ступак О.В., розглянувши касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 17 листопада 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним,

в с т а н о в и в :

У вересні 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом, який під час розгляду справи уточнив, обґрунтовуючи тим, що між банком та ОСОБА_2 06 лютого 2007 року укладено кредитний договір № ZPBDGK00000098, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 18 880 дол. США строком до 05 лютого 2027 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1 % на місяць, в строки та в порядку, що встановлені кредитним договором. Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється щомісячними платежами, у випадку порушення зобов'язання відсотки за користування кредитом сплачуються у розмірі 2 %. У зв'язку з порушенням ОСОБА_2 зобов'язань за кредитним договором станом на 06 серпня 2015 року у нього виникла заборгованість у сумі 15 323, 57 дол. США, яка складається із заборгованості за кредитом - 13 647, 77 дол. США, заборгованості за процентами за користування кредитом - 1 181, 92 дол. США; заборгованості із комісії за користування кредитом - 256 дол. США та із заборгованості зі сплати пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором у сумі 5 128 грн 70 коп., яку просив стягнути з відповідача на свою користь.

У жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору від 06 лютого 2007 року № ZPBDGK00000098 недійсним, обґрунтовуючи його тим, що умови кредитного договору є несправедливими, оскільки наслідком його укладення є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу кредитних послуг. Зазначає, що несправедливими є умови щодо надання кредиту у доларах США, вказуючи на тягар курсової різниці, яка виникла внаслідок коливання курсу іноземної валюти. Також вважає, що банком не виконано умов Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки йому як споживачу не надано інформації про умови кредитування, а також про орієнтовну сукупну вартість кредиту, про можливість різкого та значного подорожчання кредиту через зміну курсу долара США до гривні.

Рішенням Приазовського районного суду Запорізької області від 12 лютого 2016 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором від 06 лютого 2007 року № ZPBDGK00000098, а саме: заборгованість за тілом кредиту у сумі 13 647, 77 дол. США; заборгованість за процентами за користування кредитом - 1 181, 92 дол. США;заборгованість із комісії за користування кредитом - 256 дол. США, а всього на загальну суму 15 085, 69 дол. США, що за курсом НБУ становить у гривневому еквіваленті 325 247 грн 47 коп., та пеню за несвоєчасність виконання зобов'язань за кредитним договором у сумі 5 128 грн 70 коп., а всього на загальну суму 330 376 грн 17 коп. Вирішено питання щодо судових витрат.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання кредитного договору недійсним відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 17 листопада 2016 року, залишено без змін оскаржуване в частині рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 12 лютого 2016 року про відмову у задоволенні зустрічного позову про визнання кредитного договору недійсним.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати ухвалу апеляційного суду, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим касаційна скарга підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до пункту 5 частини 4 статті 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Статтею 335 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

У відкритті касаційного провадження у справі в частині оскарження відмови у задоволенні зустрічного позову про визнання кредитного договору недійсним слід відмовити, оскільки із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваної ухвали вбачається, що скарга є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначеної ухвалиапеляційного суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» ( в редакції, чинній станомна час укладення кредитного договору) договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати детальнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Згідно з п. 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

Суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, а також, врахувавши обставини справи, правильно виходив із того, що спірний кредитний договір підписано сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Також під час укладання кредитного договору ОСОБА_2 був ознайомлений з його умовами, додаткових вимог щодо умов оспорюваного правочину не заявляв та в подальшому виконував його умови. Крім того, у п. п. 1.1, 3.2 договору споживчого кредиту, підписаного заявником, міститься інформація стосовно умов кредитування, визначена загальна вартість кредиту, враховуючи визначений розмір місячного платежу та строк договору.

Суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що ПАТ КБ «ПриватБанк» не порушено прав ОСОБА_2 як споживача фінансових послуг у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів».

Апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, у результаті чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам матеріального та процесуального права, підстави для її скасування відсутні.

Посилання заявника у касаційній скарзі стосовно непопередження його банком щодо можливої зміни курсу гривні до іноземної валюти не знайшли свого підтвердження, оскільки встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют проводиться щоденно Національним банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України відповідно до ст. 36 Закону України «Про Національний банк України», ч. 1 ст. 8 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», Положення «Про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів», а тому банк не впливає на зміну курсу валют і не може прогнозувати чи встановлювати офіційний курс гривні до іноземних валют. Крім того, саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг виходячи з динаміки зміни курсів валют передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

Інші доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують та зводяться до переоцінки доказів.

Касаційна скарга містить посиланнязаявника про звільнення від сплати судового збору з підстав, визначених ч. 3ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» від сплати судового збору звільняються споживачі за позовами, що пов'язані з порушенням їхніх прав.

Оскільки ОСОБА_2 звільнений від сплати судового збору згідно з ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», то підстав для вирішення питання про звільнення його судом від сплати судового збору не вбачаю.

Керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Відмовити представнику ОСОБА_2 - ОСОБА_3 у відкритті касаційного провадження у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним, за касаційною скаргою на ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 17 листопада 2016 року.

Додані до касаційної скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ О.В. Ступак