Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/2013/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2017 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді - Степаненка О.М.

за участю секретаря Чубенко К.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Кредобанк», третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_3 Фінанс» про захист прав споживача шляхом визнання кредитного договору недійсним та зобовязання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

Представник позивача за довіреністю ОСОБА_1 позовні вимоги обґрунтовує наступним, 22.11.2005 між фізичною особою ОСОБА_4 та акціонерним товариством «ОСОБА_3 (Україна)», правонаступником якого є ПАТ «Кредобанк» був укладений кредитний договір №331/2005 від 22.11.2005 про видачу споживчого кредиту в розмірі 39600 доларів США на строк до 21.10.2020.

22.11.2005 в забезпечення виконання вказаного кредитного договору між позивачем і банком був укладений договір іпотеки №331/2005-1, який посвідчено нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстровано в реєстрі за №14474.

Позивач вважає кредитний договір недійсним, виходячи із наступного:

Як на підставу його недійсності позивач вказує на відсутність права банку у 2005 році здійснювати валютні операції оскільки не мав Генеральної ліцензії на право здійснення валютних операцій, а також індивідуальної ліцензії. При цьому позивача зазначає, що банківська Ліцензія №43 від 17.04.2002 і Дозвіл №43-1 від 17.04.2002 не давали такого права, що підтверджує нечесну підприємницьку діяльність.

На недійсність договору вказує також той факт, що банк не є фінансовою установою у відповідності класифікації організаційно-правової форми господарювання, так як код 230 це не фінансова установа, що підтверджується положеннями Наказу Державного комітету статистики України №96 від 18.04.2005 «Про затвердження класифікацій інституційних секторів економіки України», зокрема до приватних не фінансових корпорацій за переліком відносяться субєкти господарювання в тому числі і під кодом 230.

Також позивач як обґрунтування недійсності правочину зазначає про те, що відповідно до меморіального валютного ордеру №226635 від 22.11.2005 з внутрішнього рахунку банка № 150 на позичковий рахунок позивача №150 перераховано суму грошових коштів у розмірі 199980 грн. в якості кредитних, що в свою чергу є підтвердженням надання кредитних коштів саме в національній валюті, а не в доларах США.

Крім того банком при укладанні договору не мав право укладати його в іноземній валюті, так як визначення зобовязань або їх еквіваленту в іноземній валюті можливо лише у зовнішньоекономічних договорах, так як формування вільних цін на території України здійснюється виключно у національній грошовій одиниці, а зазначення в кредитному договорі зобовязання у доларах США є обман споживача, що відповідно до абз. 6 ч.11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживача» вважається нечесною підприємницькою практикою.

Також позивачем вказано, що перед укладанням договору відповідачем не було надано повної та детальної письмової інформації про усі умови кредитування.

Таким чином позивач вважає, що договір є недійсним, просить його скасувати та зобовязати банк повернути ОСОБА_4 кошти, сплачені в доларах США, зобовязати банк прийняти від позичальника позичені в кредит кошти в сумі 199980 грн., які були перераховані на позичковий рахунок для їх цільового використання.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задоволити з підстав, визначених у позові, також пояснила, що позивач отримав від банку кредитні кошти у національній валюті України, а не доларах США, при цьому банком було порушено процедуру зарахування кредитних коштів. Зауважила, що відповідач не має належної ліцензії на здійснення валютних операцій.

Відповідач в суд не зявився, був належним чином повідомлений про час і місце розгляду позовної заяви, надав суду письмові заперечення від 07.03.2017, в яких позовні вимоги не визнав та зазначив, що ніякі вимоги чинного законодавства під час укладання кредитного договору порушені не були. Доводи, викладені в позові є безпідставними, а тому вважає позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Представник третьої особи ТОВ «ОСОБА_3 Фінанс» в судове засідання не зявився, надав письмові заперечення, просив відмовити у задоволенні позову.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача за довіреністю ОСОБА_1, оцінивши наявні у справі докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

21.11.2005 між ОСОБА_2 (надалі - Позичальник) та Акціонерним товариством «ОСОБА_3 (Україна)», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «КРЕДОБАНК» (надалі - ОСОБА_3) укладено Кредитний договір №331/2005 (надалі - Кредитний договір), за умовами якого Позичальнику надано грошові кошти у розмірі 39 600,00 доларів США на строк до 21.10.2020.

Пунктом 2.2 Кредитного договору Сторонами погоджено, що кредит видається на наступні цілі: часткова оплата квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

За змістом кредитного договору ним передбачено порядок та спосіб виконання сторонами своїх зобовязань, строк дії договору та строк виконання зобовязань сторін, як то:

Відповідно до п. 2.4. Кредитного договору кредит видається на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності та цільового використання.

Відповідно до п. 3.2. Кредитного договору за надання кредиту Позичальник сплачує Банку комісію в розмірі 1% від суми кредиту за видачу кредиту, комісія сплачується в гривнях по курсу НБУ на день видачі кредиту та комісію за розгляд кредитної заявки в розмірі 100,00 грн. Щомісячна комісія за управління кредитом складає 60,00 грн.

Пунктами 3.2. Кредитного договору встановлено, що за користування кредитом Позичальник сплачує Банку 14,5% річних. Проценти за користування кредитом нараховуються на суму заборгованості по кредиту за методом «факт/360» (фактична кількість днів у місяці, але умовно в році 360 днів), за ставкою, визначеною в п. 3.2. цього Договору з моменту видачі кредиту до терміну, вказаного у п. 2.1. цього Договору. Позичальник сплачує проценти щомісяця, але не пізніше останнього робочого дня місяця, за який нараховані проценти.

Згідно з п. 4.1. Кредитного договору Позичальник зобов'язаний повернути Банку кредит в повному обсязі в порядку та в терміни, передбачені цим Договором та/або додатками до нього. Повернення суми кредиту здійснюється щомісячно, рівними частинами по 220,00 дол. США, не пізніше останнього робочого дня поточного місяця, якщо інше не передбачено цим Договором та/або додатками до нього. Останній платіж дорівнює залишку заборгованості по кредиту.

Пунктом 4.7. Кредитного договору сторонами погоджено черговість погашення заборгованості за цим Договором, а умовами пункту 4.8. Кредитного договору - право Позичальника та умови дострокового повернення кредиту.

Окрім цього, відповідно до п.5.1. Кредитного договору за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань за цим Договором Позичальник, крім відшкодування збитків, сплачує пеню в розмірі подвійної процентної ставки, вказаної в п. 3.2 цього Договору, але не менше однієї гривні за кожен день прострочення.

Відповідно до п.9.5. Кредитного договору, шляхом підписання цього Договору Позичальник підтверджує, що ознайомився з діючими тарифами Банку.

Суд не погоджується із доводами представника ОСОБА_4 на неправомірність видачі кредиту в іноземній валюті, виходячи з наступного, так відповідно до п. 2.6. Кредитного договору кредит видається Позичальнику в безготівковій формі, шляхом зарахування на рахунок Позичальника з подальшою конвертацією у гривню і зарахуванням на поточний рахунок Позичальника та проплатою на поточний рахунок Продавця.

ПАТ «Кредобанк» свої зобов'язання за кредитним договором виконав, видавши (перерахувавши) ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 39 600,00 доларів США, що підтверджується випискою по рахунку 150 (USD), який був відкритий в Черкаській філії ПАТ "Кредобанк".

Конвертацію кредитних коштів в гривню Позичальник здійснив самостійно і поповнив даними коштами в сумі 200,1970,00 грн. свій поточний рахунок №150 (UAN), який був відкритий в Черкаській філії ПАТ "Кредобанк" з подальшим перерахуванням коштів на поточний рахунок Продавця, що підтверджується квитанцією №226756 та випискою по рахунку.

Як було зазначено вище, відповідно до Заяви на отримання кредиту від 21.11.2005 ОСОБА_2 самостійно вказав на бажання отримати кредит в іноземній валюті. Дані умови були погоджені сторонами при підписанні 22.11.2005 Кредитного договору №331/2005 з сумою кредиту 39 600,00 доларів США.

Підписанням Кредитного договору №331/2005 від 22.11.2005 Сторони досягли домовленості згідно з положеннями статей 207, 640 ЦК України та уклали кредитний договір, в якому передбачили умови його виконання.

Крім того, представником позивача за довіреністю ОСОБА_1 не заперечувався факт, що позивач ОСОБА_4 погашав кредит певний період, що вбачається із прохальної частини позову, де предстник просить зобовязати відповідача повернути сплачені ОСОБА_4 кошти в іноземній валюті, а тому на підставі ч.1 ст.61 ЦПК не підлягають доказуванню.

Суд також встановив, що між сторонами вбачається спір, що виник із договірних правовідносин, зокрема з приводу порядку укладання правочинів, що регулюється нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК), Закону України від 12.05.1991р. №1023-ХІІ «Про захист прав споживачів» (далі Закон №1023-ХІІ).

Відповідно до положень ст.3 ЦК цивільні правовідносини регулюються на засадах свободи договору, справедливості, добросовісності та розумності. Зі змісту ст.6 ЦК випливає, що питання, які не врегульовані між сторонами умовами укладеного договору, регулюються положеннями закону.

Відповідно до положень ст.ст.526, 629 ЦК умови договору є обовязковими для сторін, а зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до таких умов.

За загальним правилом, передбаченим ст.204 ЦК правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Вимоги до правочинів закріплені у ст.203 ЦК. Зазначена стаття кореспондується із положеннями ч.1 ст.215 ЦК, відповідно до якої підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Залежно від підстав недійсності правочину, закон передбачає настання різних наслідків.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах диспозитивності, відповідно до чого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст.11 ЦПК). Таким чином, з огляду на презумпцію правомірності правочинів та диспозитивності цивільного судочинства, розглядаючи вимоги про визнання договору недійсним суд обмежений підставами, які зазначені в позовній заяві.

Підставою звернення до суду позивач визначив невідповідність кредитного договору №331/2005 від 22.11.2005 вимогам Закону №1023-ХІІ.

Враховуючи, що позивач вимагає визнати договір недійним повністю, то підставою позовних вимог є невідповідність такого договору вимогам, передбаченим законом, який діяв на момент його укладення.

Згідно ст.1054 ЦК до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Згідно ст.5 Закону №1023-ХІІ держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров'я і життєдіяльності. Держава створює умови для здобуття споживачами потрібних знань з питань реалізації їх прав.

Відповідно до ч.1 ст.11 Закону №1023-ХІІ договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Права споживача у разі придбання ним продукції в кредит передбачені ст.11 Закону №1023-ХІІ. Цією ж нормою закону встановлені і ряд вимог до договорів споживчого кредиту, якими передбачено, що договір має укладатись у письмовій формі, в ньому зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством.

Даючи оцінку доводам представника позивача щодо невідповідності умов кредитного договору положенням Закону №1023-ХІІ, як підставу для визнання його недійсним, суд зауважує, що особливістю договірних відносин є наявність домовленості між їх учасниками, внаслідок якої сторони, реалізуючи свою волю, погоджують певний порядок та умови регулювання їх відносин, внаслідок чого такі умови стають для них обовязковими. Підписуючи кредитний договір від 22.11.2005 ОСОБА_4 погодився із запропонованими банком умовами кредитування.

Пунктом 9.5 кредитного договору передбачено, що на дату його укладання позичальник ознайомлений з усіма тарифами банку. Позивач був ознайомлений та погоджується з усіма умовами до договору, які визначені розділами 1-9, отримав оригінал договору з усіма додатками в день його підписання.

Зазначені обставини свідчать про те, що банком на момент укладання кредитного договору належним чином забезпечено інформування позичальника про усі істотні умови надання кредитної послуги.

Стороною позивача не заперечувався факт підписання кредитного договору, а відтак у суду відсутні підстави вважати, що позивач не був обізнаним з умовами кредитування та не погоджувався з їх змістом.

Оцінка змісту кредитного договору свідчить, що умови кредитування є цілком зрозумілі та доступні для належного сприйняття звичайним споживачем, а ОСОБА_4, підписуючи договір, погодився з ними.

Тож зазначене свідчить, що ОСОБА_4 на момент укладання кредитного договору не був обмежений в отриманні будь-якої інформації щодо всіх умов кредитування, їх змісту та наслідків, повязаних з неналежних їх виконанням.

Про неоспорюваний характер умов кредитного договору свідчить і та обставина, що ОСОБА_4, як позичальник, заявив вимогу про визнання договору недійсним лише після спливу 10 років з моменту його укладання. Відтак доводи представника позивача щодо того, що кредитний договір укладений позивачем під впливом обману з боку банку суд вважає необґрунтованими.

Також є необґрунтованими доводи представника позивача щодо порушення банком порядку видачі валютних кредитів. В цьому контексті суд зауважує, що на момент його підписання законом не заборонялося надання споживчих кредитів у валюті. Крім того, згідно зі статтею 2 Закону України від 07.12.2000 №2121-III «Про банки і банківську діяльність» кошти це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків з розміщення, залучення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет) операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України (далі - НБУ). Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету.

17.04.2002 Національним банком України видано АТ «ОСОБА_3 Україна» видано Банківську ліцензію №43 на право здійснювати банківські операції, визначені ч.1 та п.п. 5-11 ч.2 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську дяльність».

Крім цього, 17.04.2002 Національним банком України АТ «ОСОБА_3 Україна» надано Дозвіл №43-1 н право здійснення операцій, визначених п.п. 1-4 ч.2 та ч.4 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Крім того, НБУ на виконання положень статті 11 Декрету прийнято Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління НБУ від 14.10.2004 №483 (далі Положення).

Згідно з пунктом 1.5 цього Положення, затвердженого постановою Правління НБУ від 14.10.2004 №483, у разі, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією, на здійснення якої НБУ надана банківська ліцензія та письмовий дозвіл, є уповноважений банк, то використання іноземної валюти як засобу платежу на території України за цією операцією дозволяється без індивідуальної ліцензії НБУ. Отже, надання банком кредиту в іноземній валюті на підставі банківської ліцензії і письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями, що видаються НБУ, є правомірним, а така кредитна операція індивідуальної ліцензії не потребує.

Також необґрунтованими є доводи сторони позивача щодо порушення банком встановленої законом заборони надання споживчих кредитів в іноземній валюті. Закон України від 22.09.2011 №3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який встановив зазначену заборону набрав чинності з 16.10.2011. Пунктом 2 Прикінцевих положень зазначеного Закону передбачено, що його дія не поширюється на кредитні договори, укладені до набрання ним чинності, а відтак зазначені обмеження не застосовуються до укладеного між сторонами кредитного договору.

Щодо зауважень позивача про належність особи, яка підписувала кредитний договір від імені кредитодавця, то суд звертає увагу на наступне: укладений між сторонами 22.11.2005 кредитний договір підписаний керівником Черкаської філії АТ «ОСОБА_3 (Україна)».

Відповідно до ст.95 ЦК філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення. Відомості про філії та представництва юридичної особи включаються до єдиного державного реєстру. Таким чином, оспарюваний договір підписаний уповноваженою особою.

Що стосується доводів позивача про те, що фактичне перерахування на його позичковий рахунок кредитний грошей в сумі 199980 грн., що в свою чергу є підтвердженням надання кредитних коштів саме в національній валюті, то з цих підстав суд зауважує, що ці обставини стосуються порядку виконання сторонами договору своїх зобовязань і не мають значення для визначення його дійсності. Судом під час розгляду цивільної справи здійснювалась перевірка відповідності правочину вимогам закону на момент його укладання, тобто до того, як сторони розпочали виконувати взяті на себе на підставі договору зобовязання.

Отже, з огляду на зміст позовних вимог та підстави позову, з урахуванням встановлених судом обставин, доводи позивачки про недійсність кредитного договору від 22.11.2005 є необґрунтованими, що є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ст.88 ЦПК, враховуючи, що позивач звільнений від сплати судових витрат за розгляд позову, то такі витрати необхідно віднести на рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 3, 10, 11, 12, 57, 60, 61, 79, 86, 88, 146, 169, 209, 212, 213, 215, 220, 223, 294-296 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Кредобанк», третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_3 Фінанс» про захист прав споживача шляхом визнання кредитного договору №331/2005 від 22.11.2005 недійсним та зобовязання вчинити певні дії відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Черкаської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий: ОСОБА_6