АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції - Фаркош Ю.А.
№ 22-ц/796/2990/2017 Доповідач - Борисова О.В.
справа № 757/5845/16-ц
м. Київ Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
23 березня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:
головуючого судді: Борисової О.В.
суддів: Ратнікової В.М., Панченка М.М.
при секретарі: Куркіній І.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 грудня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з питань праці, Державної установи «Національний науково-дослідний інститут промислової безпеки та охорони праці», третя особа: ОСОБА_2 про визнання наказу протиправним та його скасування, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-
В С Т А Н О В И Л А:
У лютому 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів в якому просив суд:
визнати протиправним та скасувати наказ про звільнення № 4-к від 11.01.2016 року;
поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді директора Державної установи «Національний науково-дослідний інститут промислової безпеки та охорони праці»;
стягнути з Державної установи «Національний науково-дослідний інститут промислової безпеки та охорони праці» середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14.01.2016 року до дня поновлення на роботі.
В обгрунтування своїх вимог посилався на те, що з 26.01.2012 року він працював на посаді директора Державної установи «Національний науково-дослідний інститут промислової безпеки та охорони праці» на підставі контракту №1 від 26.01.2012 року. Наказом від 11.01.2016 року його було звільнено із займаної посади за одноразове грубе порушення законодавства, в результаті чого для установи настали значні негативні наслідки та припинено дії контракту. Посилаючись на те, що оскаржуваний наказ відповідачем Державною службою України з питань праці винесений з порушенням норм трудового законодавства та його прав, просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 23.12.2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням позивач подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Вказує, що причини звільнення ОСОБА_1, які наведені в наказі №4-к від 11.01.2016 року не відповідають дійсним обставинам справи. Так, в оскаржуваному наказі зазначається, що причиною звільнення є одноразове грубе порушення законодавства в результаті чого для установи настали значні негативні наслідки. Проте, факт вчинення ОСОБА_1 порушення законодавства є недоведеним, а також відсутні ознаки саме грубого порушення, оскільки, відповідно до підпункту б) пункту 5.3 Контракту № 5 від 03.12.2014 року ознаками негативних наслідків для установи є наявність понесених збитків, накладення штрафів і т.п. Однак, жодних збитків Інститутом понесено не було, а також не були накладені штрафи.

Посилається на те, що при звільненні керівника за одноразове грубе порушення трудових обов'язків мають бути додержані вимоги ст.148 КЗпП України. Проте, як видно з наявних в матеріалах справи документів, Державна фінансова інспекція України ще листом від 22.06.2015 року №04-14/862 повідомила Державну службу України з питань праці про виявлення порушення посадовими особами Державної установи «Національний науково-дослідний інститут промислової безпеки та охорони праці», які були вчинені в період 2011-2014 років та додатково повідомила, що відповідно до вимог п. 47 Порядку № 550 Державною фінансовою інспекцією України про результати ревізії поінформовано Міністерство енергетики та вугільної промисловості України, Міністерство соціальної політики України та Державну службу гірничого нагляду та промислової безпеки України.

За таких обставин, проступок керівника був відомий Державній службі гірничого нагляду та промислової безпеки України ще на момент проведення перевірки та оформленні її результатів 24.04.2015 року, а його правонаступнику - Державній службі України з питань праці з 22.06.2015 року, то відповідно до ст.148 КЗпП України дисциплінарне стягнення не може бути накладеним, оскільки строки його застосування є пропущеними.

Крім того, в матеріалах справи відсутні докази які б підтверджували, що Державною службою України з питань праці в розумінні ст.149 КЗпП України, у позивача були витребувані письмові пояснення щодо грубого порушення керівником трудових обов'язків, в результаті чого для підприємства настали значні негативні наслідки (понесено збитки, виплачено штрафи і т.п.). За таких обставин, наказ Державної служби України з питань праці від 11.01.2016 року № 4-к є таким, що не відповідає вимогам чинного трудового законодавства України, а тому позивач вважає, що його звільнення з підстав вказаних вище є незаконним.

Позивач та його представник в судовому засіданні апеляційного суду підтримали апеляційну скаргу з підстав викладених у ній та просили її задовольнити.

Представники відповідачів та представник третьої особи в судовому засіданні апеляційного суду заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просили її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 з 26.01.2012 року працював на посаді директора Державної установи «Національний науково-дослідний інститут промислової безпеки та охорони праці» на підставі контракту № 1 від 26.01.2012 року.

Наказом № 363-к Державної служби гірничого нагляду та промислової безпеки України від 03.12.2014 року, контракт № 1 від 26.01.2012 року укладений з ОСОБА_1 було розірвано на підставі п. 5.6 цього контракту (переукладення на новий строк) та призначено на посаду директора Державної установи «Національний науково-дослідний інститут промислової безпеки та охорони праці» відповідно до укладеного з ним контракту № 5 від 03.12.2014 року.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 10.09.2014 року № 442 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» утворено Державну службу України з питань праці, реорганізувавши шляхом злиття Державної інспекції з питань праці та Державної служби гірничого нагляду та промислової безпеки України і поклавши на Службу, що утворюється, функції з реалізації державної політики, які виконували органи, що припиняються.

Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 року № 96 «Про затвердження Положення про Державну службу України з питань праці», розпорядженням Кабінету Міністрів України від 08.04.2015 року № 347-р «Про віднесення цілісних майнових комплексів державних підприємств та установ до сфери управління Державної служби з питань праці» Державна установа «Національний науково-дослідний інститут промислової безпеки та охорони праці» є державною науково-дослідною установою, що заснована на державній власності, утримується за рахунок асигнувань державного бюджету та належить до сфери управління Державної служби України з питань праці.

Наказом № 3 від 27.04.2015 року Державної служби України з питань праці «Про затвердження переліку цілісних майнових комплексів державних підприємств та установ, що належить до сфери управління Держпраці» відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.04.2015 року №347-р «Про віднесення цілісних майнових комплексів державних підприємств та установ до сфери управління Державної служби з охорони праці», Державну установу «Національний науково-дослідний інститут промислової безпеки та охорони праці» віднесено до сфери управління Державної служби з питань праці.

Листом Державної фінансової інспекції України від 08.10.2015 року № 04-14/1388 інформовано Міністра соціальної політики Розенка П. Г. про результати ревізії фінансово-господарської діяльності Державної установи «Національний науково-дослідний інститут промислової безпеки та охорони праці», керівником якої був позивач, за період з 01.01.2011 року по 31.12.2014 року, за результатом якої встановлено порушення фінансової дисципліни на загальну суму 2258,3 тис. грн., у тому числі таких, що призвели до матеріальної шкоди (збитків), на суму 2082,7 тис. грн.

Вказані результати ревізії зафіксовані в Акті від 20.03.2015 року № 04-22/1 ревізії фінансово-господарської діяльності Державної установи «Національний науково-дослідний інститут промислової безпеки та охорони праці» за період з 01.01.2011 року по 31.12.2014 року.

Водночас у вказаному листі зазначено, що з метою усунення виявлених порушень, і попередження їх надалі Інституту листами від 24.04.2015 року № 04-14/548 та від 04.08.2015 року № 04-14/1102 надіслано обов'язкові вимоги щодо відшкодування збитків та усунення виявлених порушень, проте станом на 01.10.2015 року директор Інституту не вжив заходів щодо відшкодування заподіяної Інституту матеріальної шкоди (збитків) на загальну суму 1572,7 тис. грн.

Як вбачається з матеріалів справи Державна служба України з питань праці листом від 13.11.2015 року № 4426/0/1-06/6/ДО-15 повідомила Державну фінансову інспекцію України про те, що після надходження до Державної служби України з питань праці відповідних погоджень, контракт з директором Державної установи «Національний науково-дослідний інститут промислової безпеки та охорони праці» ОСОБА_1 буде розірвано.

Наказом Державної служби України з питань праці від 11.01.2016 року №4-к ОСОБА_1 звільнено з посади директора Державної установи «Національний науково-дослідний інститут промислової безпеки та охорони праці» відповідно до п.1 ст.41 КЗпП України, за одноразове грубе порушення законодавства, в результаті чого для установи настали значні негативні наслідки, та припинено дію контракту № 5 від 03.12.2014 року на підставі підпункту б) пункту 5.3 зазначеного контракту.

Як вбачається зі змісту оспорюваного наказу № 4-к від 11.01.2016 року підставами для звільнення позивача з роботи слугували: лист Київської міської державної адміністрації від 04.12.2015 року № 001-4306; лист Національної академії наук від 24.12.2015 року № 10/2192-9; лист Державної фінансової інспекції України від 08.10.2015 року № 04-14/1388.

Відповідно до підпункту б) пункту 5.3 контракту керівник може бути звільнений з посади, а контракт розірвано з ініціативи Дергірпромнагляду України до закінчення терміну його дії у разі одноразового грубого порушення керівником законодавства чи обов'язків, передбачених контрактом, в результаті чого для підприємства настали значні негативні наслідки (понесено збитки, виплачено штрафи, і.т.п.)

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_1 під час перебування на посаді директора Державної установи «Національний науково-дослідний інститут промислової безпеки та охорони праці» було допущено одноразове грубе порушення трудових обов'язків, а тому його звільнення з посади на підставі п.1 ч.1 ст.41 КЗпП України є законним, а наказ про звільнення позивача з перелічених вище підстав прийнятий на підставі, в межах повноважень та у спосіб передбачені законодавством України.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої виходячи з наступного.

Згідно з п.1 ч.1 ст.41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадках одноразового грубого порушення трудових обов'язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації всіх форм власності, його заступниками, а також службовими особами органів доходів і зборів, яким присвоєно спеціальні звання, і службовими особами центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами.

Відповідно до роз'яснень викладених в п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 року у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40, п.1 ч.1 ст.41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені ст.ст.147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалося вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Частиною 2 ст.147 КЗпП України передбачено, що звільнення - це дисциплінарне стягнення, яке може бути застосоване до працівника за порушення трудової дисципліни.

За порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано стягнення у строки та в порядку встановленими ст.ст. 148, 149 КЗпП України.

Згідно з ст.148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

З матеріалів справи вбачається, що лист Державної фінансової інспекції України від 08.10.2015 року № 04-14/1388, який став підставою звільнення позивача з посади, з резолюцією Міністра соціальної політики та заступника міністра отримано Державною службою України з питань праці 21.10.2015 року вх. № 540/0/3-ДП-15.

З вказаного слідує, що про порушення трудових обов'язків керівником Державної установи «Національний науково-дослідний інститут промислової безпеки та охорони праці» ОСОБА_1 Державній службі України з питань праці стало відомо 21.10.2015 року, а тому відповідач Державна служба України з питань праці повинен був вирішити питання про застосування до позивача дисциплінарного стягнення протягом одного місяця, тобто до 21.11.2015 року. Проте, наказ про звільнення позивача був виданий 11.01.2016 року, тобто, поза межами місячного строку передбаченого положеннями ч.1 ст.148 КЗпП України.

Заперечуючи проти позову представник відповідача Державної служби України з питань праці зазначав, що ними було в межах встановленого місячного строку прийнято рішення про звільнення ОСОБА_1, проте таке звільнення позивача потребувало дотримання процедури погодження звільнення, у зв'язку з чим відповідачем було надіслано листи про погодження звільнення директора Державної установи «Національний науково-дослідний інститут промислової безпеки та охорони праці» ОСОБА_1 до Голови Київської міської державної адміністрації та до Президента Національної академії наук України. Оскільки Київська міська державна адміністрація листом від 04.12.2015 року № 001-4306 погодила звільнення позивача з посади директора Державної установи «Національний науково-дослідний інститут промислової безпеки та охорони праці», а Національна академія наук України листом від 24.12.2015 року № 10/2192-9, то і наказ про звільнення позивача № 4-к було видано 11.01.2016 року.

Разом з тим, відповідно до положень ч.1 ст.147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана та звільнення. В даному випадку до позивача застосовано такий захід стягнення як звільнення. Під звільненням, як дисциплінарним стягненням, слід розуміти врегульовану нормами трудового права процедуру припинення трудових відносин між роботодавцем та працівником, яка має бути виражена в документальній формі та з дотриманням правил і порядку її застосування.

Тобто, прийняття відповідачем Державною службою України з питань праці рішення про наступне розірвання контракту не є фактичним звільненням позивача, оскільки розірвання трудових відносин (рішення про звільнення) оформлюється шляхом видання саме наказу про звільнення.

При цьому нормами чинного трудового законодавства не передбачено продовження місячного строку для застосування дисциплінарного стягнення встановленого ч.1 ст.148 КЗпП України з підстав дотримання процедури погодження звільнення.

Таким чином колегія суддів вважає, що позивач був звільнений з роботи з порушенням вимог ст.148 КЗпП України.

Крім того, згідно з ст.4 Конвенції №158 Міжнародної організації праці «Про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця», спрямованої на захист прав працівника, - трудові відносини з працівником не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, зв'язаних зі здібностями або поведінкою працівника.

Як вбачається з ст.7 міжнародної Конвенції №158 трудові відносини з працівником не припиняються через його поведінку до тих пір, поки йому не нададуть можливість захищатися в зв'язку з висунутими проти нього обвинуваченнями.

Стаття 9 зазначеної Конвенції покладає на роботодавця тягар доказування законності підстав звільнення працівника.

Згідно з ч.1 ст.149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Однак в порушення вищезазначених норм Державна служба України з питань праці не витребувала від позивача пояснень з приводу виявлених порушень.

Доводи Державної служби України з питань праці про те, що позивачем на момент звільнення було надано пояснення, що вбачається з листа від 28.10.2015 року № 402/414 за підписом ОСОБА_1, які повністю розкривають відношення позивача до встановленого порушення, а отже не потребують будь-якого додаткового уточнення його позиції з цього питання, колегія суддів відхиляє виходячи з наступного.

Так, лист Державної установи «Національний науково-дослідний інститут промислової безпеки та охорони праці» від 28.10.2015 року № 402/414 за підписом ОСОБА_1 не може вважатися поясненнями в розумінні ст.149 КЗпП України, оскільки метою таких пояснень є з'ясування обставин, за яких працівником вчинено проступок, за який до нього може бути застосовано один з таких заходів стягнення як догана або звільнення. В той же час, лист від 28.10.2015 року № 402/414 являє собою пояснення керівника установи стосовно ревізії, яка була проведена Державною фіскальною службою у Державній установі «Національний науково-дослідний інститут промислової безпеки та охорони праці» та яка стосуються діяльності Державної установи «Національний науково-дослідний інститут промислової безпеки та охорони праці», а не лише ОСОБА_1

Посилання представника відповідача на висновок, який викладений в постанові Верховного Суду України від 22.02.2017 року у справі № 6-86цс17 колегія суддів вважає помилковим, оскільки предметом спору по справі № 6-86цс17 було визнання недійсним звільнення позивача за п.8 ст.36 КЗпП України, в той час, як предметом розгляду даної справи є оспорювання підстав та порядку звільнення позивача ОСОБА_1 за п.1 ст.41 КЗпП України.

Беручи до уваги вищевикладене, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що при звільненні позивача відповідачем Державною службою України з питань праці не було дотримано вимоги ст.149 КЗпП України.

Таким чином, звільнення ОСОБА_1 із займаної посади не може бути визнано законним, оскільки відповідачем Державною службою України з питань праці не додержані передбачені ст.ст.148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарного стягнення до позивача.

Суд першої інстанції в порушення вимог ст.ст. 212-214 ЦПК України не перевірив та не дав належної оцінки доводам позивача про те, що його звільнення проведено із порушенням правил та порядку передбачених ст.ст.148, 149 КЗпП України, у зв'язку з чим дійшов передчасного висновку, що відповідачем Державною службою України з питань праці при звільнення ОСОБА_1 не було допущено порушень вимог трудового законодавства.

Колегія суддів вважає, що звільнення позивача здійснено з порушенням установленого законом порядку, а тому оспорюваний наказ є незаконним.

Отже, звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

Відповідно до ч.1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Таким чином колегія суддів дійшла висновку, що позивач звільнений з роботи незаконно, а тому він підлягає поновленню на роботі.

При цьому позовні вимоги позивача про скасування наказу про звільнення задоволенню не підлягають, оскільки скасування наказу віднесено законом до компетенції органу, яким він прийнятий, тобто в даному випадку до повноважень відповідача Державної служби України з питань праці.

Відповідно до вимог ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більше як за один рік. Однак, якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року№100 (далі - Порядок). Зокрема, відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до п.5 розділу IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п.8 Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

З довідки про середню заробітну плату (дохід) позивача виданої Державною установою «Національний науково-дослідний інститут промислової безпеки та охорони праці» від 22.01.2016 року за № 32-д вбачається, що заробітна плата позивача за два місяці, що передували дню звільнення, тобто за листопад та грудень 2015 року становить 15857,03 грн. (8070,93 грн. +7807,10 грн.).

Загальна кількість відпрацьованих днів за листопад та грудень 2015 року становить 44 дні.

Отже, середньоденна заробітна плата позивача становить 360,87 грн. (15857,03 грн: 44 дні).

Позивач в позовній заяві просив стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14.01.2016 року по день поновлення на роботі.

На підставі листа Міністерства соціальної політики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік» від 20.07.2015 року № 10846/0/14-15/13, листа Міністерства соціальної політики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік» від 20.07.2015 року № 10846/0/14-15/13 та листа Міністерства соціальної політики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік» від 05.08.2016 року №11535/0/14-16/13 кількість робочих днів за визначений період часу (14.01.2016 року - 23.03.2017 року ) складає 300 днів.

Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу, який підлягає сплаті позивачу, становить 108261 грн. (360,87 грн. х 300 днів).

Пунктом 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Разом з цим, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Таким чином, в резолютивній частині рішення окрім визначеної судом суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, слід вказувати про виплату цієї суми з обов'язковим утриманням з неї податків та інших обов'язкових платежів.

Відповідно до ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, тощо.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції з ухвалення нового рішення про визнання наказу Державної служби України з питань праці від 11.01.2016 року № 4-к про звільнення ОСОБА_1 незаконним, поновлення позивача на посаді директора Державної установи «Національний науково-дослідний інститут промислової безпеки та охорони праці» з 12.01.2016 року, стягнення з Державної установи «Національний науково-дослідний інститут промислової безпеки та охорони праці» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 108261 грн. з утриманням податків та інших обов'язкових платежів.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Відповідно до ч.5 ст.88 ЦПК України колегія суддів вважає необхідним стягнути судовий збір в дохід держави з Державної установи «Національний науково-дослідний інститут промислової безпеки та охорони праці» в сумі 1082,61 грн. та з Державної служби України з питань праці в розмірі 1157,52 грн.

Рішення в частині поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць допустити до негайного виконання.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 367 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 грудня 2016 року - скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

Позов ОСОБА_1 до Державної служби України з питань праці, Державної установи «Національний науково-дослідний інститут промислової безпеки та охорони праці», третя особа: ОСОБА_2 про визнання наказу протиправним та його скасування, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задовольнити частково.

Визнати наказ Державної служби України з питань праці від 11 січня 2016 року № 4-к про звільнення ОСОБА_1 з посади директора Державної установи «Національний науково-дослідний інститут промислової безпеки та охорони праці» 12 січня 2016 року, відповідно до п.1 ст.41 Кодексу законів про працю України, за одноразове грубе порушення законодавства, в результаті чого для установи настали значні негативні наслідки, та припинення дії контракту № 5 від 03 грудня 2014 року на підставі підпункту б) пункту 5.3 зазначеного контракту незаконним.

Поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді директора Державної установи «Національний науково-дослідний інститут промислової безпеки та охорони праці» з 12 січня 2016 року.

Стягнути з Державної установи «Національний науково-дослідний інститут промислової безпеки та охорони праці» (, місцезнаходження: 04060, м. Київ, вул. Вавілових, 13) на користь ОСОБА_1 (РНПОКПП: НОМЕР_1) середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 108261 грн. з утриманням податків і інших обов'язкових платежів.

Стягнути з Державної установи «Національний науково-дослідний інститут промислової безпеки та охорони праці» (, місцезнаходження: 04060, м. Київ, вул. Вавілових, 13) в дохід держави судовий збір в сумі 1082 грн. 61 коп.

Стягнути з Державної служби України з питань праці (, місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Десятинна, 14) в дохід держави судовий збір в розмірі 1157 грн. 52 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: