Категорія 27Доповідач Шемета Т. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючої судді: Шемети Т. М.,

суддів: Зайцева А. Ю., Панасюка О. С.,

за участі: секретаря судового засідання Куленко О. В.,

позивача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3

hозглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 Апеляційного суду Вінницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22 лютого 2017 року,

В с т а н о в и л а:

29.12.2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, який мотивувала тим, що протягом 2015 року ОСОБА_4 позичив у неї кошти на загальну суму 19184 грн., однак станом на день звернення до суду не віддав.

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 22.02.2017 року в задоволенні позову відмовлено через недоведеність того, що між сторонами виникли відносини з приводу позики коштів.

З таким рішенням не погодилась позивач, подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким її позовні вимоги задовольнити. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що внук повинен провернути їй грошові кошти, які вона йому давала на його прохання, бо ці кошти є для неї значними і вона потребує проведення вартісних операцій.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 подану апеляційну скаргу підтримали. Відповідач в судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином.

Колегія суддів перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Суд, відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що за договором позики позичальник зобовязаний повернути отримане в строк та в порядку, встановленому договором (ст. 1049 ЦК України), однак позивачем не надано доказів передачі грошей відповідачеві у позику, відсутні будь-які письмові докази цього.

Такий висновок суду є вірним і ґрунтується на нормах матеріального права, постановлений з дотриманням норм процесуального права.

Правовідносини що виникли між сторонами, регулюються нормами параграфу 1 Глави 71 Цивільного Кодексу України.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За змістом частин 1, 2 статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобовязанням її повернення), так і дати її отримання.

В справі що розглядається на підтвердження укладення договору позики позивач ОСОБА_2 надала свої власні записи (а.с.7), які, як вона твердить, вона вела для себе, даючи час від часу відповідачеві грошові кошти.

Отже, матеріали справи не містять будь-якого письмового підтвердження отримання відповідачем грошових коштів про які йдеться та обовязку повернути їх позивачці, а з документ наданий ОСОБА_2Т.( а.с.7), не є доказом отримання ОСОБА_4 в борг (тобто із зобов'язанням повернення) коштів на загальну суму 19 184, 00 грн., а тому висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову є вірним.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що оскаржуване рішення суду відповідає вимогам матеріального і процесуального закону, викладене в апеляційній скарзі не спростовує висновків суду першої інстанції та не дає підстав для його скасування.

На підставі викладеного та керуючись ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, на ухвалу може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуюча підпис ОСОБА_5

Судді: підпис ОСОБА_6

підпис ОСОБА_7

Згідно з оригіналом

Головуюча суддя Т. М. Шемета