Судді Апеляційного суду Львівської області Савуляка Р.В. стосовно рішення Сихівського районного суду м. Львова від 09 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка діє в інтересах ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_8, ДП житлово-комунальний комплекс "Сихів", ЗАТ ПБО "Львівміськбуд" про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням, виселення, вселення та визнання ордеру недійсним,
Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 09 грудня 2016 року позов задоволено.

Визнано недійсними ордер НОМЕР_3 від 17 вересня 2012 року, виданий ОСОБА_7, ОСОБА_6 та ОСОБА_8 на кімнату № 53 у будинку АДРЕСА_1 та ордер НОМЕР_1 від 17 вересня 2012 року, виданий ОСОБА_10, ОСОБА_2, ОСОБА_11, ОСОБА_3 на кімнату № 29 будинку АДРЕСА_1.

Зобов'язано ОСОБА_7, ОСОБА_12, ОСОБА_8 не чинити ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5 перешкод у користуванні кімнатою № 53 у будинку АДРЕСА_1, виселивши відповідачів з кімнати № 53 у будинку АДРЕСА_1 у кімнату № 29 будинку АДРЕСА_1.

Вселено ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5 у кімнату № 53 у будинку АДРЕСА_1.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області від 16 березня 2017 року відхилено апеляційні скарги ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ДП ЖКК "Сихів" ЗАТ ПБО "Львівміськбуд" , рішення Сихівського районного суду м. Львова від 09 грудня 2016 року - залишено без змін.

Стосовно названого рішення на підставі ст. 19 ЦПК України висловлюю таку думку.

Задовольняючи позов суд першої інстанції дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 в передбаченому законом порядку не втратив право на користування кімнатою №53 у будинку АДРЕСА_1, а відтак, оспорюваними ордерами порушено його житлові права.

Крім того, при проведенні переселення сімей ОСОБА_1 та ОСОБА_8 та видання оспорюваних ордерів НОМЕР_2 від 17 вересня 2012 року, були порушені майнові права неповнолітніх на той час ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_3, оскільки допущено зменшення та обмеження їх житлових прав, переселення дітей у меншу кімнату проведено без згоди органів опіки та піклування.

З таким висновком суду погодитись не можу із наступних підстав.

Відповідно до ст.129 ЖК України та п.10 Розділу ІІ Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради міністрів Української РСР від 03 червня 1986 року (в редакції чинній на час виникнення правовідносин), єдиною підставою для вселення в гуртожиток є спеціальний ордер, який видається адміністрацією підприємства, установи, організації на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку.

Згідно з п.19 Розділу ІІІ Примірного положення про гуртожитки мешканцям гуртожитків забороняється, зокрема, самовільно переселятися з одного приміщення в інше. Переселення в разі необхідності громадян з одного жилого приміщення в інше в даному гуртожитку проводиться за рішенням адміністрації адміністрації підприємства, установи, організації та профспілкового комітету з видачею ордера.

Відповідно до ст.59 ЖК України ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним в судовому порядку у випадках подання громадянами відомостей, які не відповідають дійсності, про потребу поліпшення житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень.

Вимогу про визнання ордеру недійсним може бути заявлено протягом трьох років з дня його видачі.

Статтею 117 ЖК України передбачені наслідки визнання ордеру недійсним, такі як виселення без надання іншого жилого приміщення, надання жилого приміщення, яке особа раніше займала та виселення з наданням іншого жилого приміщення.

Судом установлено, що на підставі ордеру НОМЕР_4 від 14 вересня 2001 року виданого ЗАТ ПБО «Львівміськбуд» ОСОБА_1 та членам його сім»ї у сімейному гуртожитку було надано кімнату №53 у будинку АДРЕСА_1.

На підставі рішення ЗАТ ПБО «Львівміськбуд», протокол №76 від 29 грудня 2009 року, проведено обмін жилої площі між сім'ями ОСОБА_1 та ОСОБА_8 згідно з поданими заявами й, відповідно, на ім'я ОСОБА_7 видано ордер НОМЕР_3 на право вселення із сім'єю в кількості трьох осіб до кімнати гуртожитку №53 у будинку АДРЕСА_1, а ОСОБА_1 видано ордер НОМЕР_1 на право вселення із сім'єю в складі п'яти осіб, а саме: ОСОБА_1, ОСОБА_10, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_3 (т.1 а.с.89-90).

При тому, як убачається з пояснення ОСОБА_10, яке міститься в матеріалах справи (т.1 а.с.80-82), саме ОСОБА_1 звернувся до адміністрації гуртожитку з проханням провести обмін наданої йому та членам його сім»ї кімнати №53 у вказаному гуртожитку на кімнату з меншою площею у зв'язку з неможливістю сплачувати комунальні послуги. На такий обмін погодився ОСОБА_7, який користувався кімнатою №29 у цьому гуртожитку. Однак, ураховуючи негативну та агресивну поведінку ОСОБА_1, який на той час не працював, зловживав спиртними напоями, бив та вигнав дружину ОСОБА_14 разом з дітьми з кімнати №53, поселивши туди сторонніх осіб - остання змогла потрапити туди лише у квітні 2012 році, за втручанням міліції та ЖЕКУ, після того як ОСОБА_1 31 січня 2012 року був арештований за вчинення злочину передбаченого ч.1 ст.115 КК України.

Переселення сімей з видачами відповідних нових ордерів НОМЕР_2 від 17 вересня 2012 року відбулося після того, як сім'я ОСОБА_7 зробила капітальний ремонт у кімнаті №53 (яка не використовувалася ОСОБА_1 за призначенням з 2009 року), натомість ОСОБА_10 з трьома неповнолітніми дітьми: ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_3 одразу перейшли у цілком придатну для проживання кімнату №29 вищезазначеного гуртожитку.

Враховуючи те, що згідно протоколу №76 від 29 грудня 2009 року ОСОБА_1 видано ордер НОМЕР_1 на право вселення із сім'єю в складі п'яти осіб, а саме: ОСОБА_1, ОСОБА_10, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_15, а станом на вересень 2012 року (на час видання ордеру НОМЕР_1 від 17 вересня 2012 року) він (ОСОБА_1 перебував у місцях позбавлення волі, його право на користування кімнатою АДРЕСА_1 залишається.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про порушення житлових прав ОСОБА_1 на користування кімнатою №53 у будинку АДРЕСА_1 не ґрунтується на матеріалах справи.

Задовольняючи вимоги позивачів щодо визнання недійсним ордера НОМЕР_3 від 17 вересня 2012 року, виданий ОСОБА_7, ОСОБА_6 та ОСОБА_8 на кімнату № 53 у будинку АДРЕСА_1 та ордера НОМЕР_1 від 17 вересня 2012 року, виданий ОСОБА_10, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_3 на кімнату № 29 будинку АДРЕСА_1, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що вимогу про визнання ордера недійсним згідно вимог ст.59 ЖК України може бути заявлено протягом трьох років з дня його видачі.

З вимогою про визнання недійсним ордерів НОМЕР_2 від 17 вересня 2012 року позивачі звернулися 20 січня 2016 року, що також є підставою для відмови у позові.

Суд першої інстанції невірно трактує поняття майна неповнолітніх дітей, так як гуртожиток належить підприємствам і з мешканцями не укладався договір найму житлового приміщення. Переселення сімей з однієї кімнати в іншу являється право підприємства, обмін може здійснюватися лише між наймачами, а мешканці гуртожитку не є наймачами.

У даному випадку, переселення сім'ї ОСОБА_3 у вересні 2012 року з одного житлового приміщення в інше, не порушує прав та інтересів ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_3, так як діти забезпечується житлом, а не майновими правами, тому згоди органів опіки і піклування на переселення не потрібно.

Тому вважаю, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, що є підставою для його скасування та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка діє в інтересах ОСОБА_5.

Суддя Апеляційного суду

Львівської області Савуляк Р.В.