Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №348/1607/16-ц

30 березня 2017 року м. Надвірна

Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області

в складі головуючої - судді Флоряк Д.В.

секретаря Буратчук О.В.,

з уч.представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Надвірна справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання, визнання права спільної сумісної власності та визнання частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_4 звернулася в суд з позовом, який в ході судового розгляду уточнено і збільшено, до ОСОБА_5 та ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання права спільної сумісної власності, визнання права власності на 1/2 частку у праві власності та визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Вимоги мотивує тим, що вона в липні 2008 року познайомилась з ОСОБА_6, а з 16 жовтня 2008 року почала спільно проживати з ним в його будинку по АДРЕСА_1. За час проживання з ОСОБА_6 вони вели з ним спільне господарство, мали спільний бюджет, утримували один одного. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть. Факт проживання однією сім'єю її з ОСОБА_6 без шлюбу підтверджується наявними в неї документами - довіреністю від 22.11.2008 року, виданою на ім'я ОСОБА_6 на право експлуатації, розпорядження транспортним засобом - автобусом-Д марки Mercedes-Benz 408 D, 1999 року випуску, договором про користування електричною енергією від 11.02.2014 року, полісами обов'язкового страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів від 26.11.2008 року та 23.12.2009 року, якими забезпечений засобом автобус-Д марки Mercedes-Benz 408 D 1999 року випуску, договором про надання телекомунікаційних послуг від 01.12.2013 року, повідомленням про надання субсидії від 16.02.2016 року, пенсійною карткою Банку «Фінанси і Кредит» відкритою на ім'я ОСОБА_6, податковою декларацією платника єдиного податку ФОП ОСОБА_6 за 2014 рік, квитанціями Приватбанку за 2013 рік про сплату єдиного податку, квитанціями «Брокбізнесбанку» за 2010-2013 рік про сплату єдиного податку, квитанціями Ощадбанку про сплату єдиного податку за 2015-2016 роки, фотографіями, зробленими в приміщенні будинку по АДРЕСА_1 За час спільного проживання її однією сім'єю без шлюбу з ОСОБА_6 вони спільно набули в користування по довіреності від 22.11.2008 року автобус-Д марки Mercedes-Benz 408 D 1999 року випуску. Окрім того, домоволодіння по вул. Винниченка, 14, в с. Заріччя за час їх спільного проживання суттєво збільшилося у вартості. Просить суд встановити факт спільного проживання її однією сім'єю без перебування у шлюбі з ОСОБА_6 в період з 16.10.2008 року по ІНФОРМАЦІЯ_1, визнати домоволодіння по АДРЕСА_1 об'єктом права спільної сумісної власності, визнати за нею право власності на ? частину вказаного домоволодіння та на ? частину транспортного засобу - автобуса-Д марки Mercedes-Benz 408 D 1999 року випуску, номерний знак НОМЕР_1, а також визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 13.09.2016 року державним нотаріусом на ім'я ОСОБА_2 на ? частину домоволодіння по вул. Винниченка, 14 в с.Заріччя Надвірнянського району та на ? частину транспортного засобу - автобуса-Д марки Mercedes-Benz 408 D 1999 року випуску, номерний знак НОМЕР_1, зареєстрованого на ОСОБА_6

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_1 заявлені позовні вимоги у збільшеному та уточненому виді підтримав в повному обсязі з підстав, наведених в позовній заяві, просить позов задоволити по всіх пунктах позовних вимог, однак з відмовляється від позовних вимог в частині визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13.09.2016 року на ? частину транспортного засобу - автобуса-Д марки Mercedes-Benz 408 D 1999 року випуску, номерний знак НОМЕР_1, зареєстрованого на ОСОБА_6

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнала, так як вважає, що він є безпідставний, окрім того стороною позивача жодним чином не доведено, що саме за рахунок коштів позивачки збільшилася вартість майна, на яке вона претендує. ОСОБА_6 в 2012 році посвідчив заповіт, яким все своє майно заповів своїй дочці ОСОБА_2, жодним чином не враховуючи при цьому інтереси ОСОБА_4, так як не вважав, що вона є його дружиною в розумінні цього значення., а тільки підтримував з нею близькі стосутки. Позивачка не проживала постійно з покійним ОСОБА_6, а перебувала там періодично, з чого мала непоганий зиск. Надані нею квитанції та документи не підтверджують, що сплачені рахунки по будь-яких платежах, як комунальних, податкових чи інших, були здійснені за рахунок спільних коштів. Просить в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не з'явився з невідомих суду причин, про день та час слухання справи повідомлений завчасно і належним чином, про що свідчить поштова розписка та оголошення в засобах масової інформації (г-та «Галичина» №12(5262) від 16.02.2016 року), про причини неявки чи слухання справи в його відсутність заяви суду не подавав.

Суд, вислухавши представника позивача, представника відповідача, свідків, дослідивши докази, представлені сторонами на виконання вимог ст.60 ЦПК України і які вони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення позовних вимог та з'ясувавши фактичні обставини справи, приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно з положеннями п.1 ч.5 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Відповідно до положень частин 1,2 ст.21 Сімейного кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актівцивільного стану. Проживання однією сім'єю жінкита чоловіка без реєстрації шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов"язків подружжя.

Згідно із ч.1 ст.36 Сімейного кодексу України шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

Частиною 2 статті 3 СК України визначено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки і тому, виходячи з вищевикладеного, кожна людина має право на сімейне життя, при цьому, укладення шлюбу між чоловіком та жінкою не є обов'язковою умовою для створення їх сім'ї. Сім'я може бути створена на будь-яких підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Як на підставу для задоволення свої позовних вимог позивач ОСОБА_4 посилається на ст.ст. 69, 74 СК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В судовому засіданні встановлено, що позивачка ОСОБА_4 в липні 2008 року познайомилася з ОСОБА_6, який був зареєстрований та проживав в АДРЕСА_1, однак того, що вони з жовтня того ж року почали проживати однією сім'єю в с.Заріччя, вести спільне господарство, мати спільний сімейний бюджет, в судовому засіданні не здобуто.

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в с.Заріччя Надвірнянського району, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 09.03.2016 року.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 посилається на те, що його довірителька проживала з ОСОБА_6 з 16 жовтня 2008 року в його будинку по АДРЕСА_1 і до смерті останнього, та здійснила його похорон та всі традиційні ритуали, пов'язані з цим.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснила, що проживає в АДРЕСА_2. Вона ствердила, що бачила ОСОБА_4 в господларстві ОСОБА_6, яка проживала там 7 років, працювала біля будинку, допомагала будувати літню кухню, стайню, однак за чиї кошти - їй не відомо.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснив, що він є двоюрідним братом ОСОБА_4 і йому відомо, що вона проживала в АДРЕСА_2 з ОСОБА_6 приблизно 8 років, як сім'я. Йому зі слів останньої було відомо, що вона вкладала свої гроші в будову літньої кухні, що в будинку спільно з ОСОБА_6 робили ремонт. Він вважав, що позивачка і померлий ОСОБА_6 проживали як сім'я.

Проте показання вказаних свідків не містять жодних конкретних фактів щодо ведення сторонами спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї в період квітня 2012 по жовтень 2014 року.

Також жодного письмового доказу на підтвердження обставин ведення сторонами спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї в період з жовтня 2008 по березень 2016 року суду не надано.

Суд не приймає до уваги копії товарних чеків від 06.03.2016 року на придбання продуктів харчування та товарів для похорону, оскільки оригіналів цих документів позивачем не надано, при цьому з наявних копій не вбачається, ким саме ці товари були придбані.

Представник відповідача в судовому засіданні ствердила, що похоронами ОСОБА_2 займалися його діти, які спеціально для цього приїхали із-за кордону. Даний факт представник позивача в суді не спростував.

За приписами частини першої статті 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у свої вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Для застосування передбачених зазначеною статтею правил збільшення вартості майна повинно відбутися якраз внаслідок затрат подружжя, незалежно від інших факторів і наявним повинно бути істотне збільшення вартості майна як об'єкту, його якісних характеристик.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об'єкту в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення. При цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також і визначена на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкту.

Надані суду стороною позивача копії договорів на виконання робіт від 14.05.2009 року, від 24.05.2014 року та відповідно копії актів приймання виконаних робіт за червень 2009 року та червень 2014 року, визначають лише вартість та вид будівельних робіт у спірному домоволодінні, і не містить висновків щодо предмету доказування, а саме істотного поліпшення, а тому ці документи в силу ст. 58-59 ЦПК України не є належними та допустимими доказами по справі.

З жодними клопотаннями про призначення судової експертизи на предмет встановлення істотного збільшення вартості спірного майна сторони не зверталися, а суд позбавлений права дане питання вирішувати за власною ініціативою.

В судовому засіданні також встановлено, що в листопаді 2008 року ОСОБА_6 придбано автобус-Д марки Mercedes-Benz 408 D, 1999 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3, який ним використовувався для здійснення перевезень. Однак жодних даних про те, що даний транспортний засіб було придбано за спільні кошти, позивачка суду не надала, а сам факт наявності довіреності від 22.11.2008 року на ім'я ОСОБА_6 від імені ОСОБА_9 не є тим доказом, який підтверджує факт спільно набутого майна.

Крім цього, ще за життя ОСОБА_6 розпорядився всім належним йому майном, склавши заповіт, відповідно до якого заповів все своє майно своїй дочці ОСОБА_2 (а.с.150). Вказаний заповіт був посвідчений Зарічанській сількьій раді Надвірнянського районц 19.04.2012 року та зареєстрований в реєстрі під № 21.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ст. 1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Судом оглянуто спадкову справу №153/2016, з якої вбачається, що 13.09.2016 року державним нотаріусом Надвірнянської районної державної нотаріальної контори Шушкевич С.М. посвідчено свідоцтво про право на спадщину за заповітом, згідно якого спадкоємцем майна померлого ОСОБА_6 згідно заповіту є його донька ОСОБА_2. Спадщина, на яку видано свідоцтво, складається із домоволодіння АДРЕСА_1 (а.с.167).

В п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", зазначено, що при застосуванні ст.74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно врахувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Перебування осіб в зареєстрованому шлюбі створює презумпцію права спільної сумісної власності на майно набуте в шлюбі.

Між тим, на з'ясування цього питання орієнтував Верховний Суд України у справі № 6-135цс13, зазначивши, зокрема, що майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо:

1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету);

2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, необхідно установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Надані на підтвердження факту спільного проживання ОСОБА_4 з ОСОБА_6 довіреність від 22.11.2008 року на ім'я ОСОБА_6 на право експлуатації, розпорядження транспортним засобом автобус-Д марки Mercedes-Benz 408 D 1999 року випуску, договір про користування електричною енергією від 11.02.2014 року, поліс обов'язкового страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів від 26.11.2008 року, 23.12.2009 року, договір про надання телекомунікаційних послуг від 01.12.2013 року, повідомлення про надання субсидії від 16.02.2016 року, пенсійну картку Банку «Фінанси і Кредит» відкритою на ім'я ОСОБА_6, податкову декларацією платника єдиного податку ФОП ОСОБА_6 за 2014 рік, квитанції Приватбанку за 2013 рік про сплату єдиного податку, квитанції «Брокбізнесбанку» за 2010-2013 рік про сплату єдиного податку, квитанції Ощадбанку про сплату єдиного податку за 2015-2016 роки, фотографії зроблені в приміщенні будинку по АДРЕСА_1, не є належним доказом проживання однією сторін сім'єю в спірний період.

Інших доказів, які б підтверджували факт проживання позивача однією сім'єю з відповідачем, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету, позивач не подала.

Суд враховує правову позицію Верховного Суду України за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення із мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, яка є обов'язковою і викладена у постанові від № 6-97цс11 від 20.02.2012, щодо застосування правової норми у сімейних правовідносинах, відповідно до якої для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбане спірне майно.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних ді ісприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст.11 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд приходить до висновку, що позов є безпідставним та недоведеним, тому в задоволенні слід відмовити.

На підставі наведеного, керуючись ст.3, ч.ч.1,2 ст. 21, ч.1 ст.25, ч.1 ст.36, 74 Сімейного кодексу України, ст.ст.3, 10, 11, 12, 15, 57 - 60, 208, 209, 212, 215, 294, 296 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання, визнання права спільної сумісної власності та визнання частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Івано-Франківської області протягом 10 днів з дня його проголошення через Надвірнянський районний суд.

Суддя Флоряк Д.В.

Повний текст рішення виготовлено 31.03.2017 року.