АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД М. КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/4145/17 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Волошина В.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2017 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Слюсар Т.А., Панченко М.М.

при секретарі Крічфалуши С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Сівер Україна» на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 27 січня 2017 року по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Сівер Україна» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, за участю третій осіб: Благодійного фонду «Християнський», Прогресивної соціалістичної партії Україна про визнання недійсним договору купівлі-продажу.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

У грудні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Сівер Україна» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, за участю третіх осіб: Благодійного фонду «Християнський», Прогресивної соціалістичної партії Україна про визнання недійсним договору купівлі-продажу.

Одночасно із позовною заявою, позивач звернувся до суду з заявою про забезпечення позову, згідно якої просив вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту та заборони ОСОБА_4 чи будь-яким іншим особам будь-яким способом відчужувати або здавати в оренду нежилі приміщення загальною площею 564,50 кв.м, які складаються з приміщення № 102 цокольного поверху, приміщення № 97, № 98 першого поверху, що складає 50/100 частин від нежилих приміщень площею 1134,70 кв.м., які розташовані за адресою АДРЕСА_1.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 27 січня 2017 року в задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Сівер Україна» про забезпечення позову відмовлено.

Не погоджуючись з постановленою ухвалою суду першої інстанції позивач подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі порушує питання про скасування ухвали суду першої інстанції та постановлення нової ухвали про задоволення заяви та вжиття заходів накладення арешту та заборони ОСОБА_4 чи будь-яким іншим особам будь-яким способом відчужувати або здавати в оренду нежилі приміщення загальною площею 564,50 кв.м, які складаються з приміщення № 102 цокольного поверху, приміщення № 97, № 98 першого поверху, що складає 50/100 частин від нежилих приміщень площею 1134,70 кв.м., які розташовані за адресою АДРЕСА_1, мотивуючи тим, що ухвала суду першої інстанції постановлення з порушенням норм процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що висновок суду першої інстанції про те, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що відповідач вживає заходи, спрямовані на відчуження спірного приміщення носить формальний характер. Зміст позовної заяви свідчить про те, що у позивача є всі підстави вважати можливим ускладнення виконання рішення суду, оскільки фактично уже відбувся незаконний продаж спірного майна і саме цей правочин є предметом розгляду. Відповідно припущення, що новий власник спірних приміщень (відповідач ОСОБА_4.) може здійснити його продаж чи передати в користування третім особам на час розгляду справи є ймовірним та такими, що заслуговують на увагу.

Сторони в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи судом повідомлені у встановленому законом порядку. У відповідності до вимог статті 74, 305 ЦПК України неявка сторінабо інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні заяви про забезпечення позову ТОВ «Сівер Україна», суд першої інстанції виходив із того, що заявником не подано доказів на підтвердження того, що відповідачем вживаються заходи, спрямовані на відчуження спірних приміщень.

З таким висновком суду першої інстанції повністю погодитися не можна.

Відповідно до вимог статті 151, 152 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити передбачені цим Кодексом заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи після відкриття провадження у ній (за винятком випадку, передбаченого ч. 4 ст. 151 ЦПК), якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 152 ЦПК позов майнового характеру дозволяється забезпечувати шляхом накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 152 ЦПКпозов забезпечується забороною вчиняти певні дії.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Із матеріалів справи вбачається, що матеріально-правова вимога позивача до відповідачів щодо якої він просить ухвалити рішення зводиться до визнання недійсним договору купівлі-продажу нежилих приміщень загальною площею 564,50 кв.м, які складаються з приміщення № 102 цокольного поверху, приміщення № 97, № 98 першого поверху, що складає 50/100 частин від нежилих приміщень площею 1134,70 кв.м., які розташовані за адресою АДРЕСА_1, укладеного 27 вересня 2004 року між ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_4.

У поданій заяві про забезпечення позову представник позивача просив накласти арешт на нерухоме майно - нежиле приміщення загальною площею 564,50 кв.м, які складаються з приміщення № 102 цокольного поверху, приміщення № 97, № 98 першого поверху, що складає 50/100 частин від нежилих приміщень площею 1134,70 кв.м., які розташовані за адресою АДРЕСА_1, а також заборонити ОСОБА_4 чи будь-яким іншим особам будь-яким способом відчужувати або здавати в оренду спірне нежиле приміщення.

Постановляючи ухвалу про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову суд першої інстанції виходив з мотивів необґрунтованості позивачем необхідності виду забезпечення позову, не надання належних та допустимих доказів, які б підтверджували те, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Разом з тим, судом першої інстанції не враховані положення статті 151 ЦПК України, за змістом яких забезпечення позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача проти несумлінних дій відповідача, що гарантує реальне виконання позитивно прийнятого рішення. Підставою для забезпечення позову є обґрунтоване припущення заявника, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

При цьому, загроза утруднення або неможливості виконання рішення суду наявна тоді, коли у сторони спору до його вирішення є можливість розпорядитися об′єктом прав, що став предметом спору.

У даній справі матеріально-правовий спір (предмет спору) стосується визнання недійсним договору купівлі-продажу нежилих приміщень загальною площею 564,50 кв.м, які складаються з приміщення № 102 цокольного поверху, приміщення № 97, № 98 першого поверху, що складає 50/100 частин від нежилих приміщень площею 1134,70 кв.м., які розташовані за адресою АДРЕСА_1, укладеного 27 вересня 2004 року між ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_4.

Із направлених до суду апеляційної інстанції виділених матеріалів вбачається, що до позовної заяви позивачем долучена інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 71797303 від 31 грудня 2016 року на підтвердження тієї обставини, що право власності на спірні нежилі приміщення зареєстровано за відповідачем ОСОБА_4.

Юридично закріплене право власності надає можливість власнику самостійно вирішувати юридичну і фактичну долю майна шляхом його відчуження іншим особам, зміни його стану чи призначення тощо (наприклад, продати, подарувати, передати за заповітом майно).

Саме з метою забезпечення знаходження майна у володінні відповідача на час судового розгляду позову про право на це майно суд за клопотанням позивача може вжити заходи забезпечення позову (статті 151, 152 ЦПК).

Даним обставинам та письмовому доказу суд першої інстанції не дав оцінку та не навів мотивів, з яких їх відхиляє.

Крім того, із поданого клопотання представника позивача вбачається, що ним заявлені два види забезпечення позову, як накладення арешту так і заборона вчиняти певні дії.

У відповідності до вимог статей 152, 153 ЦПК України залежно від обставин справи суд може застосувати кілька видів забезпечення позову та забезпечити позов повністю або частково.

Разом з тим, суд першої інстанції не дав оцінку та не навів мотивів щодо кожного виду забезпечення позову.

Таким чином, судом першої інстанції не досліджено усіх передбачених нормою процесуального права юридичних (доказових) фактів, наявність яких впливає на остаточний результат вирішення питання про забезпечення позову.

За таких обставин, ухвала суду підлягає скасуванню з передачею питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 311, 314, 315, 317,319 ЦПК України, колегія суддів ,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Сівер Україна» задовольнити частково.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 27 січня 2017 року скасувати і передати питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: