Провадження №2/523/626/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" січня 2017 р. Суворовський районний суд м. Одеси, в складі:

головуючого судді Бузовського В.В.,

при секретарі - Петровської О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсними договору довічного утримання, заповітів, стягнення моральної шкоди, визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, -

встановив:

Позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом та після збільшення розміру позовних вимог (а.с. 252, Том І) просила визнати недійсними: заповіт від 19.11.1993р., заповіт від 01.03.1994р., заповіт від 09.06.2000р., та договір довічного утримання від 13.05.2004р., визначити їй додатковий строк достатній для подання заяви про прийняття спадщини, стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 20 000,00 грн., стягнути понесені судові витрати. В обґрунтування вимог посилалася на те, що вона є племінницею померлої ОСОБА_3, яка померла 14.12.2007 року. В 2005 році вона дізналася про те, що ОСОБА_3, уклала договір довічного утримання за яким набувачем майна належного ОСОБА_3, на праві власності, а саме буд. № 57-а по вул. Коровицького в м. Одесі є ОСОБА_2. Після звернення із позовом до суду дізналася, що ОСОБА_3, також залишала заповіти: від 19.11.1993р., за яким все своє майно заповідала ОСОБА_4; від 01.03.1994р., за яким все своє майно заповідала ОСОБА_2; та від 09.06.2000р., за яким майно, а саме буд. № 57-а по вул. Коровицького в м. Одесі також заповідала ОСОБА_2. Вважаючи, що ОСОБА_2, скористався тяжким станом ОСОБА_3, яка на час складання заповітів та договору довічного утримання не розуміла значення своїх дій та не могла ними керувати. Саме за цих підстав просила визнати заповіти та договір довічного утримання недійсними. До нотаріальної контори вона звернулася 24.01.2014 року із заявою про прийняття спадщини, у видачі свідоцтва було відмовлено, оскільки нею пропущено строк для подання заяви про прийняття спадщини. Моральну шкоду обґрунтовує смертю тітки та шахрайськими діями ОСОБА_2, щодо заволодіння майном належним хворій ОСОБА_3, яке повинно належати їй, оскільки вона його будувала і підтримувала в належному стані.

Відповідач та його представник вимоги позову не визнали, представник позивача в частині визнання заповітів недійсними пояснив, що позивачкою не надано жодного належного доказу для підтвердження того, що ОСОБА_3, станом на 19.11.1993р., 01.03.1994р., та 09.06.2000р., (дати складання заповітів) не розуміла значення своїх дій те не могла ними керувати. В частині визнання недійсним договору довічного утримання пояснив, що приймати до уваги проведену КУ «Одеський обласний медичний центр психічного здоровя» експертизу не можливо, вважає експертизу проведеною упереджено та такою що суперечить матеріалам справи, оскільки позивачка ОСОБА_1, є працівником зазначеної установи понад 30 років, а так само і половина свідків з боку позивачки є працівниками цього ж медичного закладу, отже є сумніви в обєктивності та неупередженості у складеному експертами висновку. Крім того, зазначив, що ОСОБА_3, ще з 1993 року мала намір передати належний їй будинок саме ОСОБА_2, що підтверджують два заповіти від 1994 року та від 2000 року, отже волевиявлення яке виникло понад 20 років тому, було підтверджено укладанням договору довічного утримання саме із ОСОБА_2, що не могло бути несподіванкою або викликати будь які сумніви в здатності ОСОБА_5, розуміти значення своїх дій та керувати ними. Також зазначив, що ОСОБА_1, двічі відмовилася від проведення експертизи щодо заповітів від 1993 року, 1994 року та 2000 року в будь якій іншій медичній установі і наполягала на проведені експертизи виключно в КУ «Одеський обласний медичний центр психічного здоровя».

Крім того, під час розгляду справи відповідач та його представник заявили клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності щодо визнання договору довічного утримання недійсним та зазначили, що позивачка двічі в позові від 17.10.2013р., та в позові із збільшеним розміром позовних вимог від 25.11.2014р., а так само і при наданні пояснень в судових засіданнях 10.08.2016р., та 07.09.2016р., зазначила, що з 2005 року знає про договір довічного утримання та знала, що власником будинку є ОСОБА_2, разом із ти із позовом звернулася тільки 17.10.2013 року, будь яких поважних причин пропуску строку встановленого законом не зазначила. В частині витрат на будівництво, ремонт та утримання будинку зазначили, що такі пояснення правового значення для вирішення спору по суті не мають і ОСОБА_1, з цих підстав до суду із позовом не зверталася.

Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

Так встановлено, що ОСОБА_3, на праві власності належав будинок № 57-а по вул. Коровицького в м. Одесі. За життя ОСОБА_3, тричі складала заповіти за якими в 1993 році все своє майно заповідала ОСОБА_4 (а.с. 218, Том І); від 01.03.1994р., за яким все своє майно заповідала ОСОБА_2 (а.с. 137. Том І); та від 09.06.2000р., за яким майно, а саме буд. № 57-а по вул. Коровицького в м. Одесі також заповідала ОСОБА_2 (а.с. 135, Том І). Крім того, 13.05.2004 року між ОСОБА_3, та ОСОБА_2, було укладено договір довічного утримання (а.с. 141, Том І), який зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» 06.07.2004 року. ОСОБА_3, померла 14.12.2007 року.

Під час розгляду справи, судом встановлено та підтверджено письмовими доказами та показаннями свідків, що покійна ОСОБА_3, ніколи не хворіла на стійку психічну хворобу, ніколи не проходила лікування в психіатричних закладах на обліку в психіатричному диспансері або за місцем проживання не перебувала.

В силу ст. 225 ЦК України, на яку посилається позивачка як на підставу своїх вимог встановлено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Отже в частині визнання недійсними заповітів та договору довічного утримання не встановлено, що ОСОБА_3, не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Оскільки всі свідки зазначають, що покійна ОСОБА_3, завжди розуміла із ким та про що розмовляє, ніколи не плутала прізвище та імя особи з якою спілкується, була сваврлива та після того як почала співати в церковному хорі стала більш замкнутою, одягалася як черниця. Крім того, свідок з боку позивачки ОСОБА_6, яка працювала лікарем КУ «Одеський обласний медичний центр психічного здоровя» (на той час Одеська обласна психіатрична лікарня №1) пояснила, що ОСОБА_3, працювала санітаркою в цьому лікувальному закладі, її поведінка завжди була адекватною, будь якої потреби у перевірці стану її здоровя не викликала.

За таких підстав суд приходить до висновку про те, що ОСОБА_3, під час складання заповітів в 1993 році, 1994 році та 2000 році та укладання договору довічного утримання в повному обсязі розуміла значення своїх дій та могла керувати ними, а тому позов в частині визнання заповітів та договору довічного утримання недійсними задоволенню не підлягає.

Суд не приймає до уваги Акт № 417 комплексної посмертної судової психолого-психіатричної експертизи від 31.07.2014р., (а.с. 190), оскільки зазначений висновок суперечить матеріалам справи, складений до допиту свідків, які повністю спростували висновок експертизи, крім того, суд звертає увагу на те, що ОСОБА_1, двічі відмовилася від проведення повторної експертизи щодо визначення стану померлої ОСОБА_3, під час укладання договору довічного утримання та під час складання заповітів в іншій медичній установі, що в силу ст. 146 ЦПК України (що неодноразово було розяснено позивачці та її представнику) є підставою для відмови у встановлені того факту на якому наполягала ОСОБА_1

В частині стягнення моральної шкоди, позов також задоволенню не підлягає, оскільки ОСОБА_1, та її представником не доведено протиправну поведінку ОСОБА_2, причинний звязок між протиправною поведінкою та завданою шкодою, розмір шкоди. Доказування зазначених обставин у сукупності є обовязком позивача.

Також не підлягає задоволенню вимога про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, оскільки ОСОБА_1, звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини і така заява була прийнята, і саме на підставі заяви ОСОБА_1, було відкрито спадкову справу (а.с. 110-138, Том І). Разом із тим, ОСОБА_1, звернулася із заявою про прийняття спадщини тільки через сім років після смерті ОСОБА_3, та взагалі не зазначила поважність причин пропуску строку встановленого законом на подання заяви про прийняття спадщини.

Крім того, суд звертає увагу на те, що ОСОБА_1, про наявність договору довічного утримання та те, що ОСОБА_2, є власником будинку дізналася ще в 2005 році, але до суду звернулася тільки 17.10.2013 року, будь яких поважних причин пропуску строку позовної давності ОСОБА_1, не доведено та судом не встановлено.

Суд звертає увагу на те, що позивачем пропущено строк для захисту права за ст. 257 ЦК України, оскільки зазначеною нормою права визначено, що право на позов виникає з дня коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Підстав для поновлення строку позивачкою не доведено та судом не встановлено.

Отже пропуск строку позовної давності є самостійною підставою для відмови в позові. Разом з тим, суд не застосовує наслідки спливу позовної давності (відмова в позові), оскільки при розгляді справи встановлено, що у позивача немає субєктивного права, про захист якого він просить та воно не порушувалося, а тому суд відмовляє в позові ОСОБА_1, за безпідставністю матеріально-правової вимоги.

Надані до суду квитанції-замовлення на доставку будівельних матеріалів суд до уваги не приймає, оскільки вони правового значення для розгляду справи, з підстав зазначених позивачкою, правового значення не мають.

З іншими вимогами або з інших підстав ОСОБА_1, до суду не зверталася.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 58, 60, 61, 64, 88, 146, 212 215 ЦПК України суд, -

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсними договору довічного утримання, заповітів, стягнення моральної шкоди, визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10-ти днів з дня проголошення рішення.

Суддя: