Справа № 591/5088/15-ц
Провадження № 2/591/10/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 січня 2017 року

Зарічний районний суд м. Суми в складі:

головуючого судді Грищенко О.В., секретаря Чмуневич М.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», треті особи ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договорів недійсними, застосування наслідків недійсності правочину, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, який уточнив у судовому засіданні та мотивує тим, що 25.03.2008 р. уклав з ВАТ «Сведбанк» договір № 1801/0308/71-050 про надання споживчого кредиту, відповідно до якого ВАТ „Сведбанк надав позивачу кредитні кошти в сумі 35 000, 00 доларів США із сплатою 11,9 % річних за користування кредитними коштами протягом, строком з 25 березня 2008 року по 24 березня 2038 року включно, з подальшою конвертацією суми отриманого кредиту у національну валюту України та внесення коштів вже у національній валюті на придбання квартири, зі сплатою комісії. Зазначені кредитні кошти були витрачені позивачем на споживчі цілі на придбання у власність квартири за № 39 в буд. № 9 по вул. Августовській в м. Суми згідно договору купівлі-продажу квартири від 25 березня 2008 року. В забезпечення зобовязань за цим кредитним договором були укладені договори поруки від 25.03.2008 р. №1801/0308/71-050-Р-1 та № №1801/0308/71-050-Р- 2 між ОСОБА_2 та ВАТ «Сведбанк», а також між позивачем та ВАТ „Сведбанк було укладено договір іпотеки № 1801/0308/71-050-Z-1, посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу ОСОБА_4, згідно з яким в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме: трикімнатна квартира АДРЕСА_1. 25 травня 2012 року між ПАТ „Сведбанк та ПАТ „Дельта Банк був укладений договір купівлі-продажу права вимоги за кредитними договорами. В свою чергу 15 червня 2014 року між ПАТ „Дельта Банк та ПАТ „Альфа Банк був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором. Згідно зазначених угод (договорів) відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором № 1801/0308/71-050 від 25 березня 2008 року на користь ПАТ „Альфа Банк. Отже, саме ПАТ „Альфа Банк став правонаступником за зазначеним кредитним договором. Із кредитного договору слідує, що включені до нього положення, відповідно до ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживача», є несправедливими, оскільки містять несправедливі для споживача умови, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршання становища споживача.

Просив визнати недійсним кредитний договір № 1801/0308/71-050 від 25 березня 2008 року, укладений між ОСОБА_1 та ВАТ «Сведбанк», договір поруки № 1801/0308/71-050-Р-1 від 25 березня 2008 року, укладений між ОСОБА_2 та ВАТ «Сведбанк», договір поруки № 1801/0308/71-050-Р-2 від 25 березня 2008 року, укладений між ОСОБА_3 та ВАТ «Сведбанк», іпотечний договір № 1801/0308/71-050-Z-1 від 25 березня 2008 року, укладений між ОСОБА_1 та ВАТ «Сведбанк», посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу ОСОБА_4, про передачу в іпотеку квартири, розташованої за адресою АДРЕСА_2. Просив також застосувати наслідки недійсності правочину шляхом зарахування в рахунок погашення тіла кредиту сплачених ОСОБА_1 платежів за кредитним договором № 1801/0308/71-050 від 25 березня 2008 року за період з 25.03.2008 р. по 21.01.2016 р. в загальному розмірі 27 680,00 доларів США та зобовязати ПАТ «Альфа-Банк» здійснити перерахунок остаточної суми заборгованості ОСОБА_1 по тілу кредиту.

У судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав, представник відповідача та треті особи в судове засідання не зявилися.

Вивчивши матеріали справи та надані сторонами докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Встановлено, що 25.03.2008 р. між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 укладено договір № 1801/0308/71-050 про надання споживчого кредиту, відповідно до якого ВАТ „Сведбанк надав позивачу кредитні кошти в сумі 35 000, 00 доларів США із сплатою 11,9 % річних за користування кредитними коштами протягом, строком з 25 березня 2008 року по 24 березня 2038 року включно, з подальшою конвертацією суми отриманого кредиту у національну валюту України та внесення коштів вже у національній валюті на придбання квартири, зі сплатою комісії (а.с.23 т.1).

Кредитні кошти були витрачені позивачем на споживчі цілі на придбання у власність квартири за № 39 в буд. № 9 по вул. Августовській в м. Суми згідно договору купівлі-продажу квартири від 25 березня 2008 року (а.с.27).

В забезпечення зобовязань за цим кредитним договором були укладені договори поруки від 25.03.2008 р. №1801/0308/71-050-Р-1 та № №1801/0308/71-050-Р- 2 між ОСОБА_2 та ВАТ «Сведбанк», а також між позивачем та ВАТ „Сведбанк було укладено договір іпотеки № 1801/0308/71-050-Z-1, посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу ОСОБА_4, згідно з яким в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме: трикімнатна квартира АДРЕСА_1 (а.с.28-30).

25 травня 2012 року між ПАТ „Сведбанк та ПАТ „Дельта Банк був укладений договір купівлі-продажу права вимоги за кредитними договорами. В свою чергу 15 червня 2014 року між ПАТ „Дельта Банк та ПАТ „Альфа Банк був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором. Згідно зазначених угод (договорів) відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором № 1801/0308/71-050 від 25 березня 2008 року на користь ПАТ „Альфа Банк.

Позивачем здійснювалися платежі за кредитним договором, що підтверджується оригіналами квитанцій (а.с.185-250 т. 1, 1-25 т.2).

Як вбачається з висновку експерта від 02.11.2016 року № 1968 (п.6 висновків), загальна сума сплачених позичальником платежів за кредитним договором складає 27 680,00 дол. США (а.с.71 т.2).

У вказаному експертному висновку зазначається, що реальна процентна ставка та абсолютне значення подорожчання кредиту на момент укладення кредитного договору не визначені. В ході дослідження встановлено, що реальна процентна ставка на момент укладення кредитного договору складає 12,89% та є вищою від зазначеної в договорі ( 11,90%), та абсолютне значення подорожчання кредиту складає 63 643 дол. США (321 398,44 грн.). При виконанні розрахунку в національній валюті, з урахуванням курсу НБУ за період з 25.03.2008 р. по 21.01.2016 р. та при застосуванні в наступних періодах офіційного курсу долара США станом на 12.01.2016 р. реальна процентна ставка на момент укладення кредитного договору складає 30.25%, абсолютне значення подорожчання кредиту 1 098 468,38 грн. (п.1 висновків а.с.71).

У висновку експерта(п.4 висновків) зазначено також, що оформлення ОСОБА_5 інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту (у вигляді реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту) на момент укладення кредитного договору в повній мірі не узгоджується з «Правилами надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затвердженими Постановою Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 р. та Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ст.ст. 1054, 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі.

Відповідно до пункту 1.4. Договору кредиту, кредитні кошти призначені для придбання позивачем у власність трикімнатної квартири за № 39 в буд. № 9 по вул. Августовській в м. Суми, тобто використані на споживчі цілі.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року, дія Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Оскільки з умов кредитного договору вбачається, що кошти були наданні в споживчих цілях - надано споживчий кредит (п. 1.4. Договору), то оспорюваний кредитний договір є договором споживчого кредиту.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Згідно ч. 4 в кредитному договорі повинно зазначатися - сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

Згідно п. 3.4 розділу 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного ОСОБА_5 України № 168 від 10 травня 2007 року (далі - Правила), ОСОБА_5 зобов'язані в кредитному договорі зазначити: вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов'язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб'єктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо); про відкриття банківського рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту або надання кредиту за рахунком (овердрафт), умови відкриття, ведення та закриття такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв'язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням; правило, за яким змінюється процентна ставка за кредитом, якщо договором про надання кредиту передбачається можливість зміни процентної ставки за кредитом залежно від зміни облікової ставки Національного банку або в інших випадках.

З п. 3.2. Розділу 3 Правил вбачається, що кредитний договір має містити графік платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користуванням кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до Правил.

Інформація за кожним видом платежу має зазначатися в окремій колонці таблиці (тобто, у разі розширення переліку платежів, перелік колонок має бути відповідно доповнений). Розрахунок реальної процентної ставки рекомендується здійснювати з використанням функції ЧИСТВНДОХ програмного продукту Microsoft Excel за даними, зазначеними в колонках 1, 2 таблиці. В такому разі чиста сума кредиту (ЧСК) вноситься в таблицю зі знаком мінус. Розрахунок абсолютного значення подорожчання кредиту здійснюється шляхом підсумовування даних, зазначених за рядком "Усього" у колонках 4, 5 (у розрізі колонок 5.1, 5.2, 5.3 і т.д.) та 6 (у розрізі колонок 6.1, 6.2, 6.3 і т.д.) таблиці з урахуванням даних першого рядка таблиці, тобто з урахуванням усіх платежів, здійснених за рахунок власних коштів споживача для виконання умов отримання кредиту".

У графіку платежів також має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом.

З Кредитного договору № 1801 / 0308 / 71 - 050 від 25 березня 2008 року вбачається, що у ньому не має відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту, не має умов, які п.п. 3.2, 3.4 Розділу 3 Правил, визнані обов'язковими. Також банком не надавався окремий письмовий документ з детальним розписом загальної вартості кредиту для споживача. Відсутня повна орієнтовна вартість кредиту, розрахунок - поверховий та не зрозумілий для споживача. Детальний розпис загальної вартості кредиту також відсутній.

Пункт 1.5. про склад сукупної (загальної) вартості кредиту та пункт 10.13 Кредитного договору про інформування позивача носять загальний, неконкретизований характер.

Таким чином, в порушення п. 2 ч. 1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідач не надав позивачеві, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, чим було порушено вимоги закону.

Відповідачем не надано суду доказів, які б спростовували вказані факти.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Частиною 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Частиною 1 ст. 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів, укладених із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Відповідно до положень ч.1 ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів» права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції, принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач, будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію, та ціну продукції визначено неналежним чином. В зв'язку із цим, підлягає до задоволення позовна вимога про визнання порушеним права позивача як споживача фінансових послуг.

Відповідно до п. 3.6 Правил, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Із кредитного договору вбачається, що включені до нього положення, відповідно до ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживача», є несправедливими, оскільки містять несправедливі для споживача умови.

Так, згідно п. 1.5. Кредитного договору, вартість витрат, повязаних з укладенням іпотечного договору, а також змін і доповнень до нього включається до складу сукупної загальної вартості кредиту, хоча ці витрати повязані з укладенням іпотечного договору і не можуть включатися до вартості кредиту.

Пунктом 3.11. Кредитного договору передбачено, що Позичальник сплачує банку комісію у розмірі 1% від розміру кредиту за якусь перевірку документів, хоча банк не має права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь.

Також, необґрунтованим і несправедливим є передбачене в п. 3.7. Кредитного договору застереження про необхідність завчасного за 10 днів повідомлення банку про намір дострокового погашення кредиту і залежність реалізації цього права від такого повідомлення.

Крім того, пунктами 3.8., 6.1.2, 6.1.2.1., 9.3. Кредитного договору передбачено право банку в односторонньому порядку самовільно змінювати будь-які умови договору, в тому числі процентну ставку, строки повернення кредиту, тощо на власний розсуд банку, що є

несправедливими і суперечливими положеннями. Навіть заперечення позичальника проти односторонньої зміни умов договору розглядається банком як обставина настання строку виконання всіх зобовязань позичальника по договору (п. 6.1.2.2.). Ризик прийняття несприятливих нормативно-правових актів банком знову покладається на позичальника і передбачає право банку змінювати будь-які умови договору в односторонньому порядку (п. 9.1. абз. 2).

ОСОБА_5 також передбачив в Кредитному договорі окремі несправедливі положення щодо права в односторонньому порядку і фактично безпідставно на власний розсуд вимагати дострокового виконання позичальником всіх зобовязань (пункти 3.9., 6.1.2.2., 5.1.4., 5.1.5., 6.1.4.).

Несправедливими для позичальника є положення Кредитного договору, якими прямо порушуються права позичальника: без попередньої письмової згоди ОСОБА_5 не укладати правочинів щодо розпорядження належним позичальнику будь-яким рухомим та/або нерухомим майном, у т.ч. частиною такого майна (п. 5.1.10 Кредитного договору); всі спори по цьому договору підлягають вирішенню в господарському суді (п. 10.4. Кредитного договору), хоча позичальник є споживачем - фізичною особою.

Явний дисбаланс в договірних правах та обовязках банку і позичальника міститься в п. 10.11. Договору, яким передбачено подовжений строк позовної давності за будь-якими вимогами саме ОСОБА_5, а не позичальника; п. 8., пятьма підпунктами якого передбачена відповідальність лише для Позичальника, і не передбачено відповідальності для ОСОБА_5.

Графік погашення кредиту з чіткою вказівкою, які суми та на які рахунки мають зараховуватися, відсутній, що є також несправедливим по відношенню до споживача, оскільки дає право банку проводити зарахування на рахунки на погляд банку.

Пунктом 1.5. Кредитного договору передбачено сплату комісій, при цьому в кредитному договорі не міститься, окрім п. 3.11., розміру таких комісій та розпису, на які саме обґрунтовані потреби чи за які послуги споживач має сплачувати зазначені додаткові платежі.

Отже, із встановлених обставин та наявних доказів, можна зробити висновок, що умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршання становища споживача.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, додаткових умов при достроковому його погашенні, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Враховуючи вимоги закону, при встановлених обставинах, є всі підстави для задоволення позовних вимог позивача та визнання кредитного договору недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину, щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Отже, виходячи з положень ст.ст. 203, 215, 230, 548 ЦК України, в момент підписання кредитного договору між сторонами, позивач був введений в оману відповідачем щодо істотних умов договору, ціни та відсоткової ставки.

Таким чином, підлягають визнанню недійсними договори, укладені на забезпечення недійсного кредитного договору, а саме: укладений 25 березня 2008 року між ВАТ „Сведбанк та третьою особою ОСОБА_2 договір поруки № 1801/0308/71-050-Р-1, укладений 25 березня 2008 року між ВАТ „Сведбанк та третьою особою ОСОБА_3 договір поруки № 1801/0308/71-050-Р-2, укладений 25 березня 2008 року між позивачем та ВАТ „Сведбанк договір іпотеки № 1801/0308/71-050-Z-1, посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу ОСОБА_4, згідно з яким в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартира АДРЕСА_1, оскільки ці договори є похідними від головного договору.

З моменту укладення договору з 25 березня 2008 року позивачем було сплачено ОСОБА_5 суму в розмірі 27 680,00 дол. США (202 377,41 грн.) на виконання зобовязань за кредитом.

Оскільки кредитний договір визнається недійсним, він є недійсним з моменту його вчинення та не породжує правових наслідків, передбачених таким договором.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Таким чином, суми коштів, сплачені позивачем в рахунок погашення відсотків за користування кредитом та інші додаткові платежі, сплачені позивачем за кредитним договором, підлягають зарахуванню в суму тіла кредиту, повернуту позивачем до ОСОБА_5.

Отже, слід зарахувати суму, сплачену позивачем ОСОБА_5 в рахунок погашення відсотків за користування кредитом в розмірі 27 680,00 дол. США в суму кредиту, повернуту позивачем ОСОБА_5.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України "Про захист прав споживачів", споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав.

На підставі ст. 88 ЦПК України, Закону України «Про судовий збір» судові витрати в сумі 2446 грн. 00 коп. підлягають стягненню з відповідача на користь держави.

Керуючись ст. 215, ч. 1 ст. 216, ст.203, ст. 1054, 1055 ЦК України, ст.ст.11, 18 Закону «Про захист прав споживачів», ст.ст.10, 11, 57-60, 88, 209, 212, 214-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати недійсним кредитний договір № 1801/0308/71-050 від 25 березня 2008 року, укладений між ОСОБА_1 та Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк».

Визнати недійсним договір поруки № 1801/0308/71-050-Р-1 від 25 березня 2008 року, укладений між ОСОБА_2 та Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк».

Визнати недійсним договір поруки № 1801/0308/71-050-Р-2 від 25 березня 2008 року, укладений між ОСОБА_3 та Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк».

Визнати недійсним іпотечний договір № 1801/0308/71-050-Z-1 від 25 березня 2008 року, укладений між ОСОБА_1 та Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк», посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу ОСОБА_4, про передачу в іпотеку квартири, розташованої за адресою АДРЕСА_2.

Застосувати наслідки недійсності правочину шляхом зарахування в рахунок погашення тіла кредиту сплачених ОСОБА_1 платежів за кредитним договором № 1801/0308/71-050 від 25 березня 2008 року за період з 25.03.2008 р. по 21.01.2016 р. в загальному розмірі 27 680,00 доларів США та зобовязати Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» здійснити перерахунок остаточної суми заборгованості ОСОБА_1 по тілу кредиту.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» на користь держави 2446 гривень 00 коп. на відшкодування судових витрат.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана особою яка була присутня при оголошенні рішення суду протягом 10 днів з дня його оголошення а особою яка не брала участі в розгляді справи протягом 10 днів з дня отримання копії рішення до судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області через Зарічний районний суд м. Суми. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги якщо скаргу не було подано.

Суддя