Провадження № 2/761/1520/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2017 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого: судді Притули Н.Г.

при секретарі: Лук'янчук А.О.

за участю позивачів: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

представника позивачів: ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування в частині та визнання права власності на частину земельної ділянки, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_4 (далі - Відповідач 1), ОСОБА_5 (далі - Відповідач 2) про визнання недійсним договору дарування в частині та визнання права власності на частину земельної ділянки.

В своїх вимогах позивач просить: визнати недійсним договір дарування земельної ділянки від 15.09.2015 року в частині 5/100 частин земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М., зареєстрований в реєстрі за №2136, відповідно до якого ОСОБА_4 подарував ОСОБА_5 земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1; визнати право власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на 5/100 земельної ділянки площею 0,1 га, кадастровий номер НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1; стягнути солідарно з відповідачів на користь позивачів судові витрати, витрати пов'язані з оплатою правової допомоги по 5 000, 00 грн. на користь кожного, що в загальному розмірі складає 10 000, 00 грн.

Свої вимоги позивачі обґрунтовують тим, що 28.11.2011 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 придбали у Відповідача-1 5/100 часток житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, про що уклали договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Крижановською В.П. Договором купівлі-продажу передбачено, що вищевказаний житловий будинок знаходиться на ділянці площею 0,1 га, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1, яка належить Відповідачу-1 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, виданого Головним управлінням земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації 12.09.2003 року, акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №01-7-00163. Разом з тим, оскільки дана земельна ділянка перебувала під іпотекою Акціонерного комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» сторони домовились, що право власності на земельну ділянку буде оформлено окремим договором в майбутньому.

Наприкінці 2015 році позивач випадково дізнався, що Відповідач-1 15.09.2015 року за договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М., серія та номер 2136 подарував зазначену земельну ділянку своєму сину ОСОБА_5. Таким чином, Відповідач-1 в порушення ст. 120 Земельного кодексу України, ст. 377 ЦК України та умов договору дарування неправомірно здійснив відчуження земельної ділянки, чим порушив право власності позивачів на 5/100 земельної ділянки.

В судовому засіданні позивачі та їх представник підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити.

Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про судове засідання повідомлялися належним чином, представників у судове засідання не направили, про причини неявки суд не повідомили, заперечень чи письмових пояснень по суті позовних вимог до суду не направили.

А тому суд на підставі положень ст.169 ЦПК України продовжив розгляд справи у відсутність відповідачів.

Суд вислухавши пояснення позивачів та їх представника, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності надані в судовому засіданні докази, вважає що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

За правилами ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь справі.

Статттею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Судом встановлено, що 28.11.2011 року між ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу 5/100 (п'ять сотих) часток житлового будинку по АДРЕСА_1, що набуваються покупцями у спільну часткову власність у рівних частках, тобто по 5/200 часток кожному, посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Крижановською В.П.

Відповідно до договору купівлі-продажу, вищевказаний житловий будинок знаходиться на земельній ділянці, площею 0,1000 га, кадастровий номер НОМЕР_1, яка належала Відповідачу 1 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, виданого головним управлінням земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації 12.09.2003р., акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №01-7-00163.

На момент укладення цього договору земельна ділянка, на якій розташований житловий будинок, частка якого відчужується, перебувала в іпотеці в Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» на підставі Іпотечного договору, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, 18.06.2007р., за реєстр. №2146 Ковальчуком С.П. На вказану земельну ділянку приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П., 18.06.2007 року за реєстр. №2147 накладено заборону відчуження нерухомого майна.

Своїм листом № 201.6-04/272 від 25.11.2011 року ПАТ «Укрсоцбанк» надало свою згоду на відчуження нерухомого майна, що є предметом цього договору.

У зв'язку з тим, що на момент укладання Договору купівлі-продажу на земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок, частка якого відчужується, накладено заборону відчуження нерухомого майна, за домовленістю сторін в договорі зазначено, що право власності на земельну ділянку буде оформлено окремим договором в майбутньому.

Відповідно до п.4 договору купівлі-продажу Відповідач 1 зобов'язався передати відповідну частку земельної ділянки та сприяти позивачам у здійсненні усіх необхідних дій для належної реєстрації та оформлення відповідних прав позивачів на земельну ділянку.

Крім того, судом встановлено, що 15.09.2015 року ОСОБА_9 (Дарувальник за договором) на підставі договору дарування земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М. та зареєстрований в реєстрі за №2136 подарував своєму сину ОСОБА_5 (Обдаровуваний за договором) земельну ділянку, площею 0.1000 га, кадастровий номер якої: НОМЕР_1, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, цільове призначення земельної ділянки для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва.

Згідно п.7. договору дарування земельної ділянки визначено, що під забороною відчуження (арештом), іпотекою, податковою заставою згідно з Витягами з Державного реєстру обтяжень рухомого майна, Інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, Витягом з Реєстру прав власності на нерухоме майно. Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна у порядку доступу нотаріусів, виданих 15.09.2015 року Бондар Т.М., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, земельна ділянка не перебуває.

Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно ст.718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому.

Згідно з ч.1 ст.120 Земельного кодексу України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором.

Статтею 377 ЦК України визначено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти (крім багатоквартирних будинків).

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. Згідно цими нормами зазначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладанні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Відповідно до ч.4 ст.355 ЦК України спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Згідно ч. 1 ст.356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

За загальним правилом, закріпленим у ч. 4 ст. 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди, стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

За п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004р. №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» з 01.01.2010 року до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) (ст.377 ЦК і ст.120 ЗК в редакції Закону від 05.11.2009 року №7 1702-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення порядку набуття прав на землю»)

Вирішуючи спори про визначення розміру земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, право власності на які при їх відчуженні перейшло до набувача без визначення в договорі права на земельну ділянку, суд повинен з'ясовувати, зокрема, чому це питання не було вирішено в договорі; можливість укладення між відчужувачем і набувачем додатка до цього договору щодо права набувача на земельну ділянку; чи не свідчить реальна можливість використання всієї земельної ділянки за цільовим призначенням саме про той розмір земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, який існував до їх відчуження.

При цьому, згідно правової позиції ВСУ у справі №6-2цс15, що згідно до ст. 370-1 ЦПК України є обов'язковою для застосування всіма судами, визначено, що відсутності цивільно-правої угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об'єкт нерухомості, як і у справі, яка переглядається, слід застосовувати положення частини четвертої статті 230 ЗК України з огляду на таке.

Аналізом змісту статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Судом встановлено, що земельна ділянка, площею 0.1 га, кадастровий номер якої НОМЕР_1, розташована за адресою: АДРЕСА_1, на якій знаходиться житловий будинок, 5/100 частку якого відповідач 1 передав у власність позивачів, а останні прийняли, на підставі договору купівлі-продажу від 28.11.2011, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Крижановською В.П., на час посвідчення вказаного договору - 28.11.2011 року, перебувала в іпотеці АКБ «Укрсоцбанк» на підставі іпотечного договору від 18.06.2007 року посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. та зареєстрованого в реєстрі за №2146, відтак за умовами договору купівлі-продажу сторони погодили оформити право власності на відповідну частку земельної ділянки окремим договором в майбутньому.

Таким чином, враховуючи, що до позивачів перейшло право власності на 5/100 частин житлового будинку всупереч ст.377 ЦК України та ст.120 ЗК України, ОСОБА_4 15.09.2015 року подарував своєму сину ОСОБА_5 земельну ділянку, площею 0,1 га, кадастровий номер: НОМЕР_1, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, на підставі договору дарування земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М. та зареєстрований в реєстрі за №2136.

Згідно ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. №9 визначено: «Судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину».

Згідно п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009р. відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст.203 ЦК України, на момент вчинення правочину.

Згідно ст.203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бутті вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин який вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до ч.1 та ч.3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За встановлених обставин, суд приходить до висновку, що наявні підстави для задоволення вимог позивачів про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 від 15.09.2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М. та зареєстрований в реєстрі за №2136, в частині дарування 5/100 частини земельної ділянки, кадастровий номер НОМЕР_1, розташованої за адресою: АДРЕСА_1.

Правові наслідки недійсності правочину встановлені ст.216 ЦК України.

Згідно з вимогами частини першої цієї статті Кодексу недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до ст.217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Приписами ст.328 ЦК України встановлено - право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

На підставі ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо не право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, яким засвідчує його право власності.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст.10 ЦПК України).

За ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається: на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилаються позивачі як на підставу для задоволення своїх позовних вимог, суд прийшов висновку, що позовні вимоги позивачів підлягають задоволенню шляхом визнання недійсним договору дарування земельної ділянки від 15.09.2015 року посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М. та зареєстрованого в реєстрі за №2136, в частині дарування 5/100 частин земельної ділянки, кадастровий номер НОМЕР_1, за адресою: АДРЕСА_1, та визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права спільної часткової власності на 5/100 земельної ділянки, кадастровий номер НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1.

Щодо вимог позивачів про стягнення з відповідачів понесених витрат на правову допомогу, то суд вважає за необхідне зазначити таке.

Згідно з п.47 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення під 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013).

Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Порядок надання безоплатної правової допомоги y цивільних справах передбачений у розділі III Закону України від 02 червня 2011 року №. 3460-VI «Про безоплатну правову допомогу», положення якого забезпечуватимуться поетапно, починаючи з 01 січня 2015 року.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Згідно з п.2 ч.3 ст.79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на правову допомогу.

Відповідно до вимог ст.84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця у галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Граничний розмір таких витрат встановлений законом. Зазначені витрати, фактично понесені сторонами, підлягають розподілу між ними за правилами, встановленими ст.88 ЦПК України.

Судові витрати - це фактичні грошові витрати, які несуть особи, які беруть участь у справі, у зв'язку зі зверненням до суду та розглядом справи в суді.

Необхідно враховувати, що правова допомога надається не тільки в судовому засіданні, а й при виконанні окремих процесуальних дій поза судовим засіданням, а також для надання правової допомоги вчиняються й інші дії, необхідні для розгляду справи, а саме складаються позовні заяви, ознайомлення з матеріалами справи, надаються консультації, несуться витрати у зв'язку з відрядженнями тощо.

Згідно вимог ст.56 ЦПК України, правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Особа, зазначена в частині першій цієї статті, має право знайомитись з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії долучених до справи документів, бути присутнім у судовому засіданні. Особа, яка має право на надання правової допомоги, допускається ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі.

В постанові від 01 жовтня 2002 року по справі № 30/63 Верховний Суд України звернув увагу, що судові витрати за участь адвоката при розгляді справи підлягають сплаті лише в тому випадку, якщо вони сплачені адвокату стороною, котрій такі послуги надавались, та їх сплата підтверджується відповідними фінансовими документами.

Закон України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» у статті 1 визначає, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Представник позивачів надав суду копію Договору про надання адвокатських послуг від 30.08.2016 року, який укладено між ОСОБА_1, ОСОБА_2 та адвокатом ОСОБА_3.

Так як суду не було надано розрахунок витрат на правову допомогу та доказів понесення стороною позивачів таких витрат, тому суд не вбачає підстав для стягнення з відповідачів на користь позивачів витрат на правову допомогу.

Розподіляючи судові витрати суд керується положеннями ст. 88 ЦПК України.

Враховуючи вищевикладене, на підставі ст.ст.202, 203, 215, 216, 217, 328, 377, 392, 655, 656, ЦК України, ст.120 ЗК України, з урахуванням постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. №9, постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 р. № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» керуючись ст.ст.4, 10, 11, 57-60. 64, 88, 179, 208, 209, 212-215. 218, 223, 292, 294 Цивільною процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування в частині та визнання права власності на частину земельної ділянки - задовольнити частково.

Визнати недійсним договір дарування земельної ділянки від 15.09.2015р., кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М., зареєстрований в реєстрі за №2136 в частині дарування 5/100 (п'ять сотих) частини земельної ділянки, пропорційної частці ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у праві власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право спільної часткової власності у рівних частках на 5/100 (п'ять сотих) земельної ділянки, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, тобто по 5/200 часток кожному.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 650,60 грн.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 650,60 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 650,60 грн.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 650,60 грн.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м.Києва шляхом подачі апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м.Києва протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили в разі закінчення вищезазначених строків, або якщо його не скасовано після розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Суддя: Н.Г.Притула