У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 березня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:головуючого судді Ковальчук Н.М.,

суддів Боймиструка С.В., Гордійчук С.О.,

секретар судового засідання Пиляй І.С.,

з участю: позивача ОСОБА_1,

представника позивача адвоката ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 05 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним та визнання права власності на спадкове майно,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 05 грудня 2016 року у задоволенні вказаного позову відмовлено.

Вважаючи рішення суду незаконним, необґрунтованим, ухваленим за неповного зясування обставин справи, порушенням норм матеріального та процесуального права, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі зазначає про недостатнє зясування дійсного волевиявлення заповідача. Додає, що заповідач (його мати) була неписьменною, мала вади зору, а тому заповіт у сільській раді прочитати не змогла. Наполягає на тому, що суд акцентував увагу на суперечливих та недостовірних доказах позивача, при цьому проігнорувавши його докази щодо реального стану здоровя заповідача. Звертає увагу на порушення порядку посвідчення заповіту секретарем Великожитинської сільської ради Рівненського району Рівненської області, що тягне за собою визнання такого заповіту нікчемним або недійсним. Вказує на те, що поза судом не дано оцінки його посиланням щодо законодавчої бази, яка була чинна на час складання і посвідчення заповіту. Стверджує, що підпис на заповіті не відповідає почерку неписемної людини, якою була його мати, а також відрізняється від підпису, зробленого в книзі реєстру сільської ради цього ж дня. Акцентує увагу на тому, що спроба провести почеркознавчу експертизу виявилась невдалою, адже наданих зразків підпису ОСОБА_5 експерту було недостатньо для однозначного висновку, а вимога про витребування із Рівненської районної державної нотаріальної контори договору довічного утримання від 13.01.2010р., в якому міститься нотаріально посвідчений підпис заповідача, залишилась поза увагою суду. Вважає, що місцевий суд, відмовляючи у задоволенні позову, не врахував його обовязкової частки у спадщині після смерті матері. Як це передбачено ст. 1241 ЦК України, оскільки на час відкриття спадщини він був пенсіонером тобто непрацездатною особою. З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

У поданій на рішення суду апеляційній скарзі ОСОБА_4 вказує на його незаконність,необґрунтованість, неповне зясування фактичних обставин справи та порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що судом не було досліджено правдивості тверджень відповідача ОСОБА_4 про те, що він проживав

__________________________________________________________________________

Справа № 570/1158/15-ц Головуючий в суді І інстанції ОСОБА_6

Провадження № 22-ц 787/183/2017 Суддя-доповідач ОСОБА_7

разом із заповідачем, піклувався про неї, у звязку з чим у неї виникло бажання заповісти все майно саме йому, проте ці твердження покладені в основу рішення. Пояснює, що догляд за заповідачем здійснювала його сімя - він з дружиною та дочками - не лише вдень, а й вночі, та продовжувала піклуватись навіть після того, як у 2010 році офіційним опікуном заповідачки за договором довічного утримання стала дочка позивача. Додає, що в останні роки свого життя заповідач заявляла, що має намір розділити пай на трьох синів порівну і ніколи не згадувала про наявність заповітів. Стверджує, що судом не дано належної оцінки тим обставинам, що ОСОБА_5 була неписьменна та мала вади зору, а також тому, що підпис на заповіті не відповідає почерку неписьменної людини і відрізняється від підпису, зробленого в книзі реєстрації сільської ради в той же день, що ставить під сумнів його справжність. Наполягає на тому, що відсутність у заповіті відмітки про його зачитування вголос, яке суд порахував простою помилкою, насправді є грубим порушенням закону, нормами якого мала б керуватись посадова особа сільської ради, яка уповноважена на вчинення таких дій. Додає, що у Спадковому реєстрі відсутні відомості про наявність заповіту від імені ОСОБА_5. На даний момент відомо про два заповіти ОСОБА_5, що охоплюють розпорядження на все майно на одного спадкоємця ОСОБА_3 від 14.08.2006р. та від 11.12.2009р., відомості про які досі не внесені до Спадкового реєстру, а на першому з них не зроблені належні відмітки про його скасування новим заповітом, що є грубим порушенням закону. Заперечує висновок суду про те, що посвідчення заповіту відбулося уповноваженою на вчинення нотаріальних дій особою органу місцевого самоврядування, адже в протоколах засідань виконкому Великожитинської сільської ради відсутні рішення про призначення секретаря Павловської Т.А. та сільського голови ОСОБА_8 уповноваженими вчиняти нотаріальні дії в період 2006-2009 р.р.. Крім того, секретар сільської ради, яка посвідчувала заповіт, є депутатом сільської ради того ж скликання, що і відповідач ОСОБА_3, що в свою чергу є порушенням ст.. 9 Закону України «Про нотаріат». З наведених підстав просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_4 не підлягають до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 02 вересня 2013 року померла мати сторін ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ГЮ № 163853, виданим виконавчим комітетом Великожитинської сільської ради Рівненського району Рівненської області 23.12.2014р. (а.с.6).

За життя ОСОБА_5 склала заповіт від 14 серпня 2006 року, посвідчений секретарем Великожитинської сільської ради Рівненського району Рівненської області ОСОБА_9, за яким все своє майно заповіла на користь відповідача ОСОБА_3 (а.с. 10).

Спірні відносили між сторонами виникли з приводу права власності на частину земельної ділянки, яка залишилась після смерті ОСОБА_5.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 обґрунтовував свої вимоги тим, що оскаржуваний заповіт є нікчемним, так як складений з порушенням вимог щодо його форми і посвідчення, та особою, яка не мала на це права, а також при його посвідченні не дотримано загальних вимог, які необхідні для його чинності. Зазначав, що підпис заповідача змінено, а також ставить під сумнів посвідчення заповіту в присутності заповідача, оскільки мати мала поважний вік, була неписьменною, проживала у відповідача, тому її волевиявлення не було вільним і не відповідало її волі.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з вимогами ч.1 та ч.2 ст.1257 ЦК України, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Пунктом 4-8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009р. розяснено, що, судам відповідно до ст.115 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (ч.1 ст.219, ч.1 ст.220, ч.1 ст.224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (ч.2 ст.222, ч.2 ст.223, ч.1 ст.225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності належних та переконливих доказів на підтвердження того, що волевиявлення заповідача при складанні заповіту не було вільним, взяв до уваги, що оскаржуваний заповіт відповідає вимогам Інструкції та складений без порушення загальних правил, а тому підстав для визнання його недійсним відповідно до ст.1257 ЦК України немає.

На підтвердження даних висновків в рішення суду містяться необхідні доводи та обґрунтування, з якими погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Загальні вимоги до форми заповіту встановлені ст.1247 ЦК, а саме: письмова форма; нотаріальне посвідчення або посвідчення особами, уповноваженими на це законом (ст.ст.1251,1252 ЦК); зазначення у заповіті місця та часу його складання; підписання заповіту заповідачем.

Недійсним є заповіт: в якому волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; складений особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення.

У відповідності до вимог ст.1251 ЦК України, якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування. До заповітів, посвідчених посадовими, службовими особами застосовуються положення ст.1247 ЦК України.

Колегія суддів відхиляє посилання апеляційних скарг на те, що місцевим судом не було вжито всіх заходів щодо встановлення справжності і достовірності заповіту. Так, ухвалою Рівненського районного суду від 27 квітня 2016 року була призначена судова почеркознавча експертиза, яку, проте, виявилось неможливим провести та встановити, ким виконані підписи від імені спадкодавця в графі "підпис" на примірнику заповіту від його імені. Таким чином, судом було вжито заходів щодо встановлення достовірності підписів та надано всі можливі об'єкти для експертного дослідження підпису спадкодавця,

Судом дотримано вимоги ч.4 ст.10 ЦПК України, оскільки він всебічно сприяв здійсненню прав позивача, встановлених ЦПК України.

Колегією суддів критично оцінюються посилання апеляційних скарг на те, що волевиявлення спадкодавця не відповідало його внутрішній волі, оскільки вони не підтверджені належними та переконливими доказами і не спростовують законних висновків суду в цій частині.

Також суд бере до уваги, що вимоги до форми заповіту, передбачені нормами ст.1247 ЦК України, є загальними, а тому стосуються як випадків посвідчення заповіту нотаріусом, так і іншими особами, яким законом надані такі повноваження. Оскаржуваний заповіт, на думку колегії суддів, відповідає вимогам Інструкції, заповіт складений письмово, у встановленому порядку посвідчений уповноваженою особою органу місцевого самоврядування та зареєстрований в реєстрі, відсутні порушення загальних правил, волевиявлення заповідача під час його складання було вільним і відповідало його внутрішній волі.

В судовому засіданні апеляційного суду сторони по справі дали пояснення про те, що вони бажають роз приділити земельну ділянку, яка є об»єктом спадкування, порівну між собою.

Зазначене свідчить, що у сторін відсутній спар щодо спадкового майна.

Судом достовірно встановлено, що спірна земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства, яка складається з двох частин та за кадастровими номерами № 1 56:246:815:00:05:023:0022 площею 1,95 га та № 2 56:246:815:00:01:001:0218, площею 0,38 га належали спадкодавцю ОСОБА_5

Відповідно до п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження.

Як видно з відповіді державного нотаріуса Рівненської державної нотаріальної контори в оформленні права власності на спадкове майно ОСОБА_1 було відмовлено, оскільки відсутні оригінали правовстановлюючих документів на земельні ділянки.

У судовому засіданні апеляційного суду відповідач ОСОБА_3 пояснив, що всі оригінали документів на спірні земельні ділянки знаходяться в нього.

З огляду на те, що сторони по справі не звернулись до нотаріуса для оформлення права на спадкове майно у передбаченому законом порядку, то, на думку колегії суддів апеляційного суду, відсутні підстави для визнання права власності на обов»язкову частку у спадковому майні ОСОБА_1.

Доводи апеляційних скарг не спростовують законних висновків суду та були предметом дослідження в суді першої інстанції.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ зясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обовязку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особами, які звернулась із апеляційними скаргами, не надано.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в звязку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 05 грудня 2016 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий суддя Ковальчук Н.М.

Судді: Боймиструк С.В.

ОСОБА_10