Справа № 168/613/16-ц
Провадження № 2/168/6/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16.01.2017 року Старовижівський районний суд Волинської області в складі

головуючого - судді Хаврони О.Й.,

з участю: секретаря Островерхої Т.С.,

позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши в смт. Стара Вижівка в залі суду у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів та стягнення коштів,

в с т а н о в и в:

Позивач звернулась з позовом, в якому зазначає, що 03.05.2015 р. з її двох рахунків в «Приватбанк» шахрайським способом невідомими особами було знято кошти в сумі 10 678 грн., а згодом ще 11 444, 16 грн. з кредитної картки.

За даним фактом органами поліції відкрито кримінальне провадження. Вона також звернулась до відповідача з питанням повернення грошових коштів, однак відповідач у цьому відмовляє.

При цьому, відповідач повернув їй двома платежами кошти в сумі 7690 грн. з одного рахунку, однак, сума 2988 грн. їй не повернута, що вважає доказом вини відповідача.

Крім цього, не повернуто їй кошти, викрадені з кредитної картки (якою вона жодного разу не користувалась) в сумі 11 374,16 грн. з метою компенсації банкові цих коштів, відповідач незаконно стягнув з її картки для виплат кошти в сумі 3478,25 грн., з кредитної картки - 6592,61 грн., з рахунку для безготівкових рахунків 909,91 грн., а всього 10980,77 грн.

Зважаючи на те, що вона невідкладно повідомила відповідача про цю ситуацію, вважає, що відповідно до вимог Постанови НБУ № 705 від 05.11.2014 р. «Про здійснення операцій з використання електронних платіжних засобів», ст.1073 ЦК України, ст.37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» відповідач повинен відновити залишок коштів на її рахунку до того стану, у якому він був до виконання операції, що нею не проводилась.

На підставі викладеного просить стягнути з відповідача 29 348,21 грн., а саме:

пеню - 6923,28 грн.;

кошти, які безпідставно стягнуті з картки (для виплат) № 5168 7420 5086 4471, в сумі 3478,25 грн.;

кошти, що викрадені з (кредитної) картки № 4149 4378 1169 2498, в сумі 11 444,16 грн.;

кошти, стягнуті з картки як відсотки за користування кредитом - 6592,61 грн.;

кошти, що безпідставно стягнуті як відсотки за користування кредитом з рахунку для безготівкових рахунків 909,91 грн.

У ході розгляду позивач уточнила вимоги (а.с.92), просить стягнути з відповідача 9379,26 грн., а саме:

2988 грн. не повернутих їй (з суми 10678,26 грн.), що були не санкціоновано зняті;

3478,25 грн. - кошти, зняті з картки (для виплат) № 5168 7420 5086 4471 на погашення по кредиту;

909,91 грн. - кошти, що безпідставно зняті з рахунку для безготівкових рахунків як відсотки за користування кредитом;

1672,32 грн. і 330,78 грн. пеня.

У судовому засіданні позивач позов підтримала, дала пояснення аналогічні наведеним, додала, що вказані рахунки відкриті нею як фізичною особою, а не як фізичною особою підприємцем. Повідомила також, що не повідомляла нікому номеру рахунків, лише розмістила оголошення в мережі Інтернет, де вказала номер мобільного телефону. На даний номер їй телефонували 3 травня 2015 р., у зв'язку з тим, що зв'язок постійно переривався, то вона кілька разів сама зателефонувала на цей номер телефону, після чого телефон перестав працювати. З моменту, коли дізналась про крадіжку коштів, невідкладно звернулась до банку, всю наявну в неї інформацію повідомила працівникам банку. Однак на неодноразові звернення відповідач не відновлює залишок коштів на її рахунках.

У судовому засіданні представник позивача пояснив, що заборони повідомляти номер мобільного телефону не існує, тому не можна вважати, що позивачка сама сприяла розповсюдженню інформації, що призвело до вчинення щодо неї шахрайських дій, банк частково повернув кошти, чим визнав факт вчинення шахрайських дій щодо позивачки.

У судовому засіданні представник відповідача позову не визнала повністю, підтвердила, що договір на обслуговування рахунків був укладений з позивачкою як з фізичною особою, а не фізичною особою підприємцем. Також пояснила, що в ході проведеного службою безпеки банку розслідування встановлено, що операції зі зняття коштів здійснені з використанням паролів, які надходили на фінансовий номер позивачки. Ввівши цей пароль в банкоматі, особа може отримати кошти чи перерахувати і для цього не потрібно використання картки. Оскільки позивачка звернулась до банку, Банк зміг повернути частину коштів 7690 грн. це ті кошти, які не були зняті в подальшому як готівка. Також зазначила, що позивач не заперечила проти отримання кредитної картки, тому вважається, що договір кредиту укладений. Крім того, оскільки ці кошти зняті з її кредитної картки і не повернуті, то на них нараховуються проценти за користування кредитом.

Тому вважає, що відповідач не несе відповідальності за крадіжку коштів з рахунків позивачки, просить відмовити в позові.

Також в подальшому представник відповідача подала заперечення на уточнену позовну заяву, зокрема вважає, що позивачка надала неправильний розрахунок уточнених позовних вимог (а.с.97). Відповідач також вважає, що позивачка своїми діями сприяла розголошенню конфіденційної інформації, а саме: розмістила оголошення в мережі Інтернет, в якому вказала свій номер телефону (який одночасно є її фінансовим номером).

У подальшому представник відповідача, будучи належно повідомленим про час судового розгляду у судове засідання не зявився, поважних причин неявки не надав.

Суд, заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково з таких підстав.

У ході судового розгляду встановлено, що між сторонами укладався договір про банківське обслуговування, позивачу видано два електронних платіжних засоби - картки, а також відкрито рахунок для безготівкових розрахунків. Крім того, позивач отримала кредитну картку.

3 травня 2015 року невстановленими особами з кредитної картки позивачки № 5168 7420 5086 4471 шляхом здійснення експрес - платежів по телефону 3700 було здійснено несанкціоновані транзакції на суму 4804 грн. та 5804 грн., а з картки № 4149 4378 1169 2498 на суму 11 444,16 грн.

Позивачка невідкладно після того, коли дізналась про зняття коштів, звернулась до відповідача із заявою про повернення їй коштів. При зверненні позивачки до відповідача останній фактично підтвердив здійснення зазначених операцій.

Працівниками банку проведено розслідування, за результатами якого зроблено висновок, що крадіжка коштів стала можливою через послугу експрес переказ внаслідок розголошення позивачкою інформації та з використанням перевипущеної сім-карти мобільного оператора (а.с.65).

Банк вважає, що позивачкою порушено умови і правила надання банківських послуг, а саме допущено несумлінне зберігання і використання нею інформації, та рекомендував звернутися із відповідною заявою до правоохоронних органів.

За фактом вчинення шахрайських дій розпочато досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України. Встановлено, що місцем вчинення (злочину) є Донецька область, звідки здійснювалися телефонні дзвінки невстановленою особою з абонентського номера НОМЕР_1.

Частину коштів позивачки відповідач повернув, однак не в повному обсязі.

Так, позивачу повернуто кошти в сумі 7690 грн., не повернуто 2918 грн. (а.с.97).

Крім того, оскільки кошти з кредитного рахунку позивачки знято і їх не вдалось повернути, то відповідач вважає, що позивачка отримала кредит в сумі 11 000 грн., і тому з картки позивачки № 5168 7420 5086 4471 відповідач стягнув 3478,25 грн. на погашення кредиту, а з рахунку № 6802 стягнув 909,91 грн. як проценти за користування кредитом.

Ст. 1073 ЦК України встановлено, що в разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Згідно із пунктом 37.2 статті 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов'язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними.

Відповідно до пунктів 6.7, 6.8 Положення № 223 банк у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного предявлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 р. у справі № 6-71цс15.

Відповідно до ст. 60 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Покликання відповідача на ту обставину, що позивач порушила Умови та Правила надання банківських послуг, оскільки своїми діями сприяла незаконному використанню інформації, яка дала змогу ініціювати третій особі провести дану платіжну операцію не заслуговують на увагу, оскільки позивач не втрачала та не сприяла незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Доводи відповідача про те, що позивач вказала номер свого мобільного телефону в оголошенні в Інтернеті і тим сприяла розголошенню конфіденційної інформації не заслуговують на увагу, оскільки немає заборони особі повідомляти іншим особам номер свого мобільного телефону.

З пояснень представника відповідача встановлено, що перекази коштів, і переказ з подальшим зняттям коштів здійснені з того самого ж банкомату. Для здійснення такої операції не потрібно картки, а достатньо мати код, який надходить в виді СМС повідомлення на мобільний телефон.

Доводи про те, що сім-карта мобільного телефону позивачки не могла бути заблокована без відома і згоди позивачки, не заслуговують на увагу. Позивачка заперечила факт втрати мобільного телефону, пояснивши, що її мобільний номер був заблокований з невідомих їй причин. Ці показання позивачки підтверджуються у висновку службового розслідування (а.с.65), де встановлено, що факт перевипущення сім-картки.

Крім того, судом отримано відповідь з ПрАТ «Київстар» про те, що 03.05.2016 р. було здійснено заміну СІМ-карти з телефонним номером +38068-232-61-12, на нову з таким же номером в зв'язку з її втратою, при цьому стара картка була заблокована, а нова активована. Відбулась заміна на підставі звернення особи в центр обслуговування клієнтів в м.Києві. заміна сім-картки в цьому випадку не потребувала предявлення документа, що посвідчує особу, а здійснюється на підставі інформації, наданої особою по абонентському номеру (а.с.126).

Таким чином, доводи позивачки щодо блокування її номера мобільного телефону не з її вини підтверджені.

Позивачка, дізнавшись про незаконне списання коштів, відразу звернулась до ПАТ КБ «ПриватБанк», повідомила про даний факт. Банк вжив заходів для частково відновлення попереднього стану її рахунків, чим визнав факт несанкціонованого списання коштів з рахунку позивачки.

Будь-яких дій, які були б незаконними зі сторони позивача, відповідач не вказав та відповідно належними та допустимими доказами не підтвердив.

Отже, суд виходить з того, що банк не вжив усіх передбачених законами заходів безпеки, не зарахував на рахунок користувача списані з її карток кошти, в той час як позивач своєчасно повідомила відповідача про несанкціоновані операції. Відповідач не довів, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяла розголошенню конфіденційної інформації, яка дала змогу ініціювати платіжні операції.

Відповідач не виконав зобов'язань щодо повернення позивачу коштів з її рахунків, чим порушив права позивача, які підлягають поновленню в обраний позивачем спосіб.

Зокрема слід стягнути з відповідача кошти, які всупереч вимогам ст.1073 ЦК України ним не повернуті на рахунок позивачки. Підлягають також задоволенню вимоги про стягнення пені на користь позивачки, скільки це відповідає вимогам ст. 37 Закону України «Про платіжні системи і переказ коштів в Україні».

Щодо суми коштів, яку слід стягнути з відповідача на користь позивача слід зазначити таке. Відповідач стверджує, що позивач надала неправильний розрахунок позову (а.с.97), позивачка і її представник погодились із запереченням відповідача в цій частині.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що сторони з розрахунком, наданим відповідачем, погодились (хоча відповідач і заперечує проти позовних вимог), тому суд бере до уваги саме цей розрахунок (а.с.97), таким чином з відповідача на користь позивача слід стягнути:

2918 грн. викрадених з рахунку позивачки і не повернених відповідачем;

1225,56 грн. пеню, нараховану на суму неналежного переказу 2918 грн.;

413,71 грн. пеню, нараховану на суму неналежного переказу 10608 грн.;

323, 90 грн. пеню, обчислену за період з 05.08.2016 р. по 23.11.2016 р. на суму 2918 грн.,

Крім того, слід також стягнути з відповідача на користь позивачки кошти в сумі 3478,25 грн., що стягнуті відповідачем з рахунку позивачки на погашення кредиту і кошти в сумі 909,91 грн. стягнуті як відсотки за користування кредитом з рахунку для безготівкових рахунків з таких підстав.

Відповідач стверджує, що позивачці видано кредитну картку, з якої було несанкціоновано знято кошти, а оскільки це сталось з вини позивачки, то слід вважати, що позивачка користується кредитом на вказану суму, тому за користування кредитом відповідач стягнув проценти, а саме кошти в сумі 909,91 грн. і кошти на погашення кредиту - 3478,25 грн.

Відповідач виходить також з того, що фактично договір кредиту є укладеним, оскільки позивачка отрималакредитну картку за власною згодою.

Разом з тим встановлено, що особисто позивачка не отримувала в кредит ці кошти, вони були перераховані на рахунки інших осіб шляхом вчинення шахрайських дій. Тобто, жодних дій на їх отримання позивачка не вчиняла і не користувалась кредитом. Тому банк, нараховуючи проценти за користування кредитом і списуючи нараховані відсотки та кошти на погашення кредиту з рахунку позивачки, діяв безпідставно.

А тому ці кошти на підставі ст.1212 ЦК слід повернути позивачці, як безпідставно набуті кошти.

Суд також враховує, що зобов'язання повинно виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства - вiдповiдно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

В даному випадку договір кредиту хоча і був укладений, але позивачка коштів за ним не отримувала, фактично ними не користувалась, не вчиняла, дій, спрямованих на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, тому, зобовязання в даному випадку не виникло, і немає підстав для його виконання позивачкою зобовязань за таким правочином.

Таким чином з відповідача слід стягнути 9269,33 грн. (а.с.97).

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивача сплачений ним судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При подачі позову (з урахуванням уточнених позовних вимог) позивачці слід було сплатити 551,20 грн. судового збору, а вона сплатила 580 грн. Оскільки задоволено 98,83 % позову (9269,33 грн. х 100 % : 9379,26 грн.), а слід було сплатити при цьому судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп. судового збору, то з відповідача на користь позивача слід стягнути 544 грн. 75 коп. судових витрат (98,83 % х 551,20 грн. : 100 %).

Керуючись ст.1073 ЦК України, ст.37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», Постанови НБУ № 705 від 05.11.2014 р. «Про здійснення операцій з використання електронних платіжних засобів», суд

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів та стягнення коштів задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 9269 (дев'ять тисяч двісті шістдесят дев'ять) грн. 33 коп.

У решті позову відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 544 (пятсот сорок чотири) грн. 75 коп. судових витрат.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Волинської області через Старовижівський районний суд Волинської області шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя ОСОБА_3