Справа № 509/4546/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2017 року Овідіопольський районний суд Одеської області у складі :

головуючого судді Гандзій Д.М.

при секретарях Черкасові Д.Г., Задеряка Г.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в смт. Овідіополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок ДТП, -

ВСТАНОВИВ :

7 грудня 2016 року, представник позивача ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, в якому просив суд, стягнути на користь ОСОБА_1 суму відновлювального ремонту свого транспортного засобу марки «Toyota Camry» д/н НОМЕР_1 до первісного стану у розмірі 131937,53 грн., вартість матеріальних збитків у розмірі 64278,98 грн., суму коштів, витрачених на проведення автотоварознавчого дослідження у розмірі 1400 грн. та судові витрати у виді судового збору в сумі 1962,17 грн. та витрат на правову допомогу у сумі 10000 грн. - з відповідача, як заподіювача ДТП, яке сталося з його вини 05.07.2016 р. о 11:45 год. на нерегульованому перехресті а/д «Одеса-Чорноморськ-с. Сухий Лиман», Овідіопольського району Одеської області, під час якої відповідач ОСОБА_2, керуючи а/м марки «Toyota Camry» д/н НОМЕР_2 при виконанні лівого повороту в напрямку с. Сухий Лиман, не уступив дорогу а/м марки «Toyota Camry» д/н НОМЕР_1 під керуванням позивача ОСОБА_1, який рухався по вказаній дорозі у зустрічному напрямку, порушивши вимоги п. 16.13 ПДР України, допустив зіткнення з автомобілем останнього, внаслідок чого, автомобіль позивача, який належить йому на праві власності отримав механічні пошкодження, і за що відповідач був визнаний винним у скоєнні вказаної ДТП та постановою Овідіопольського р/с Одеської області від 20.07.2016 р. був притягнутий до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП з накладенням на нього штрафу в сумі 340 грн.

Представник позивача в судовому засіданні повністю підтримав свій позов та просив його задовольнити.

Відповідач, приймаючи участь в судовому засіданні, заперечуючи проти доводів представника позивача, повністю не визнав позов, вважаючи його безпідставним і необґрунтованим, вважаючи при цьому що суму матеріального збитку у розмірі 64278,98 грн. повинно сплатити позивачу ТзДВ СТ «Домінанта», в якій була застрахована його цивільно правова відповідальність згідно полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АЕ/9826084, та з мотивів, викладених у письмових запереченнях на позов, в яких виклав свою правову позиції з приводу невизнання даного позову, однак в подальшому, в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутністю суду не надав. В той же час, до суду надійшла заява від представника відповідача з проханням про відкладення слухання справи, у зв'язку з його зайнятістю в іншому судовому процесі в апеляційному суді Одеської області, однак, без надання відповідних документальних підтверджень поважності неявки представника, а тому суду, з урахуванням особисто висловленої в судовому засіданні правової позиції відповідача ОСОБА_2, який надав при цьому суду свої письмові заперечення на позов, вирішив слухати справу за відсутності останнього.

Заслухавши думку учасників процесу та дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав.

За загальним правилом - кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України).

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України.

Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона - повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи та розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі - розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи.

Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Приписами статті 61 ЦПК України передбачено - вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно із ст. 1194 ЦК України - особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Пунктом 2 частини 4 Постанови Пленуму ВСУ № 6 від 27.03.1992 р. «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» передбачено, що під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо).

Відповідно до п.п. 4-7,11,14-17 Постанови Пленуму ВССУ від 01.03.2013 р. № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» - розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166,1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов'язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п'ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду.

Відповідно до частини першої статті 1187 ЦК джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, пов'язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Оскільки зазначена норма не містить вичерпного переліку видів джерел підвищеної небезпеки (видів підвищеної небезпечної діяльності), суд, беручи до уваги особливі властивості предметів, речовин або інших об'єктів, що використовуються в процесі діяльності, має право визнати джерелом підвищеної небезпеки також й іншу діяльність. До цих особливих властивостей слід відносити створення підвищеної ймовірності завдання шкоди через неможливість повного контролю за ними з боку людей.

Цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану діяльністю, що є джерелом підвищеної небезпеки, настає у разі її цілеспрямованості (наприклад, використання транспортних засобів за їх цільовим призначенням), а також при мимовільному проявленні шкідливих властивостей об'єктів, що використовуються в цій діяльності (наприклад, у випадку завдання шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля). В інших випадках шкода відшкодовується на загальних підставах, передбачених статтею 1166 ЦК, особою, яка її завдала (наприклад, коли пасажир, відчиняючи двері автомобіля, що не рухався, спричинив тілесні ушкодження особі, яка проходила поруч). Особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб - то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України).

Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).

За вибором потерпілого вимога про відшкодування шкоди - може бути пред'явлена безпосередньо до винної особи, оскільки за змістом статті 1191 ЦК особа, яка відповідає за шкоду, завдану з вини іншої особи, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи, якщо за законом межі відповідальності останньої та особи, яка за неї відповідає, однакові.

Оскільки відповідно до статті 3 Закону № 1961-IV - обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється як з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, так і захисту майнових інтересів страхувальників, враховуючи положення статті 1194 ЦК, питання про відшкодування шкоди самою особою, відповідальність якої застрахована, вирішується залежно від висловленої нею згоди на таке відшкодування та виконання чи невиконання нею передбаченого статтею 33 Закону № 1961-IV обов'язку щодо письмового надання страховику, з яким укладено відповідний договір (у передбачених випадках Моторному (транспортному) страховому бюро України, далі - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого зразка. У разі відсутності такої згоди завдана потерпілому шкода підлягає відшкодуванню страховиком у межах передбаченого договором страхування страхового відшкодування. Наявність такої згоди у вигляді відповідної заяви цієї особи та виконання нею передбаченого статтею 33 Закону № 1961-IV обов'язку з'ясовується судом першої інстанції, у зв'язку з чим - до участі у справі може, але не обов'язково, бути залучений страховик.

У разі невиконання особою, відповідальність якої застрахована, обов'язку письмового надання страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у передбачених випадках - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка - шкода відшкодовується завдавачем шкоди. Якщо факт завдання шкоди відповідно до статті 6 Закону № 1961-IV не є страховим випадком, то потерпілий має право вимагати відшкодування шкоди на підставі загальних правил, встановлених ЦК.

Сторонами договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому, договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам внаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу. Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок ДТП - породжує деліктне зобов'язання, в якому право потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов'язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас, така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування, в якому потерпілий, так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов'язанні ним є страховик.

Якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), було використано нові вузли, деталі, комплектуючі частини, у тому числі іншої модифікації, що випускаються в обмін знятих із виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не має права вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого вартості такого майна (у разі відшкодування збитків). У разі якщо на час виконання рішення суду про відшкодування шкоди, виправлення пошкодження за одержані за рішенням суду кошти зросли ціни на майно або роботи, на придбання чи проведення яких було присуджено відшкодування, потерпілий із цих підстав може заявити додаткові вимоги до особи, відповідальної за шкоду, якщо не було його вини в тому, що виконання проводилося вже після зростання цін і тарифів. Якщо пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлено або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження. Порядок відшкодування шкоди, пов'язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано статтею 30 Закону № 1961-IV, який згідно зі статтею 8 ЦК (аналогія закону) може застосовуватись не лише страховиком, а й іншими особами, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, та відповідають за завдану шкоду. Тобто транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим, а власник транспортного засобу згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з експертизою, проведеною відповідно до вимог законодавства, витрати на ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. У разі якщо власник транспортного засобу не згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним, йому відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати з евакуації транспортного засобу з місця цієї пригоди. Якщо ж транспортний засіб визнано фізично знищеним, відшкодування шкоди виплачується у розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди та витратам з евакуації транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Згідно із ст. 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах - є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 20 січня 2016 року розглянув справу № 6 - 2808цс15, предметом якої був спір про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого - право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. У разі задоволення такого позову заподіювач шкоди - не позбавлений можливості пред'явити майнові вимоги до страхової компанії, з якою ним укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Суд встановив, що 05.07.2016 р. о 11:45 год. на нерегульованому перехресті а/д «Одеса-Чорноморськ-с. Сухий Лиман», Овідіопольського району Одеської області, відповідач ОСОБА_2, керуючи а/м марки «Toyota Camry» д/н НОМЕР_2 при виконанні лівого повороту в напрямку с. Сухий Лиман, не уступив дорогу а/м марки «Toyota Camry» д/н НОМЕР_1 під керуванням позивача ОСОБА_1, який рухався по вказаній дорозі у зустрічному напрямку, порушивши тим самим вимоги п. 16.13 ПДР України, допустивши зіткнення з автомобілем останнього, внаслідок чого, автомобіль позивача, який належить йому на праві власності отримав механічні пошкодження, і за що відповідач був визнаний винним у скоєнні вказаної ДТП та постановою Овідіопольського р/с Одеської області від 20.07.2016 р. був притягнутий до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП з накладенням на нього штрафу в сумі 340 грн. (а.с. 6-7).

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 пояснив, що його цивільно-правова відповідальність була застрахована в ТзДВ «СТ «Домінанта» згідно полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АЕ/9826084 з терміном дії з 10.06.2016 р. по 09.06.2017 р., і який був дійсний на момент ДТП 05.07.2016 р. і до якої він звернувся з відповідною заявою від 06.07.2016 р. про ДТП, і яку він просив залучити до участі у справі у якості співвідповідача, проти чого категорично заперечував представник позивача, вважаючи, що це призведе до штучного затягування розгляду справи, враховуючи, що саме відповідач згідно ст. 1191 ЦК України, як заподіювач шкоди повинен бути належним відповідачем по справі та відшкодувати вищевказані матеріальні збитки та суму відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля позивача, враховуючи, що право позивача щодо пред'явлення позову саме до винної у ДТП особи - відповідача є абсолютним з посиланням на вищевказані норми Законів і зазначену вище Правову позицію ВСУ від 20 січня 2016 року, з чим погодився суд, враховуючи при цьому інтереси, свободи і права позивача, як потерпілого від вказаної ДТП особи, а тому, на думку суду, позов законно і обґрунтовано пред'явлений представником позивача саме до відповідача, як заподіювача ДТП. Крім того, як встановив, суд, відповідач не отримав від ТзДВ «СТ «Домінанта» будь-якої відповіді з приводу свого звернення із заявою про ДТП (а.с. 61,74-76).

Згідно звіту експертного автотоварознавчого дослідження по визначенню вартості відновлювального ремонту та матеріальної шкоди, спричиненої позивачу як власнику а/м марки «Toyota Camry» д/н НОМЕР_1 - № 5741 від 19.07.2016 р., вартість якого склала 1400 грн., що підтверджується відповідною квитанцією № 177-250216/1 від 06.07.2016 р., сплаченої позивачем, і проведеного у присутності позивача ОСОБА_1, на яке експертом запрошувались телеграмами, однак з невідомих причин не з`явились, як відповідач ОСОБА_2, так і представник ТзДВ «СТ «Домінанта» - вартість відновлювального ремонту а/м марки «Toyota Camry» д/н НОМЕР_1 становить 131937,53 грн., а вартість матеріальної шкоди, спричиненої власнику вказаного а/м становить - 64278,98 грн. (а.с. 8-44).

Суд частково погоджується з доводами відповідача з приводу того, що відшкодуванню підлягають саме витрати, які складаються з суми матеріальної шкоди у розмірі 64278,98 грн., з огляду на те, що вартість матеріального збитку визначається експертом як вартісне значення витрат, які несе власник у випадку пошкодження чи разумплектування КТЗ, з урахуванням фізичного зносу та витрат, які понесе або може понести власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ, як це передбачене довідково-нормативною літературою, яка була використана експертом при вищевказаному дослідженні і відображена у експертному звіті, а стягнення відновлювального ремонту з ремонту одночасно з вартістю матеріального збитку - суперечить нормам діючого законодавства України, про що було вказано вище у Постанові Пленуму ВСУ № 6 від 27.03.1992 р. «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» та Постанові Пленуму ВССУ від 01.03.2013 р. № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», так як представник позивача у позові просить суд подвійно стягнути з відповідача суми за одні і ті ж послуги, матеріали, складники, деталі, що є неприпустимим, так як вартість відновлювального ремонту є одним із складників, які входять до спеціальної формули, наведеної експертом у своєму звіті, за якою було проведено обґрунтований розрахунок реальної вартості матеріального збитку завданого власнику пошкодженого автомобілю.

У зв'язку з чим, суд дійшов висновку, що позов в цій частині підлягає частковому задоволенню зі стягненням з відповідача суми матеріальної шкоди заподіяної позивачу внаслідок пошкодження його автомобілю марки «Toyota Camry» д/н ВН5551СА у розмірі 64278,98 грн., а відповідач, в свою чергу, як заподіювач шкоди, чия цивільно-правова відповідальність застрахована - не позбавлений можливості пред'явити майнові вимоги до страхової компанії «Домінанта», з якою ним укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, так як в даному випадку, з урахуванням зазначеного вище правового висновку ВСУ від 20.01.2016 р. № 6 - 2808цс15, відповідно до якого, право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована.

Крім цього, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на проведення експертного дослідження пошкодженого автомобілю в сумі 1400 грн., як підтверджені документально згідно із квитанцією № 177-250216/1 від 06.07.2016 р., сплачених позивачем (а.с. 8,81).

У відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК, з відповідача на користь позивача мають бути стягнуті документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору за подачу позову пропорційно задоволеної частини позову у сумі 656,78 грн.

Відповідно до ст. 84 ЦПК України витрати на правову допомогу адвоката несуть сторони. Граничний розмір компенсації витрат встановлюється Постановою КМУ № 590 від 27.04.2006 р. "Про граничні розмірі компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави" а тому - "…граничний розмір витрат, пов'язаних з правовою допомогою стороні, на користь якої ухвалено судове рішення у цивільній справі у випадку, якщо компенсація сплачується іншою стороною, не повинен перевищувати суму, що обчислюється виходячи з того, що зазначеній особі виплачується сорок відсотків розміру мінімальної заробітної плати за годину її роботи.

Таким чином, на думку суду слід відмовити у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу у розмірі 10000 грн. з посиланням на квитанцію без номеру, надання суду її оригіналу і без відповідного детального розрахунку вказаної суми відповідно до Постанови КМУ № 590 від 27.04.2006 р. "Про граничні розмірі компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави" з приводу наданих позивачу його представником юридичних послуг. Вказана сума правової допомоги у розмірі 10000 грн., на думку суду є фантастичною і занадто штучно завищеною представником позивача, з безпідставно і необґрунтовано переоціненою вартістю послуг адвоката ОСОБА_4, який оцінив свої послуги саме у 10000 грн., з огляду на надані останнім послуги із складення позову і участі представника лише у 3-х судових засіданнях, з урахуванням того, що квитанція видана від імені Юридичної консультації Малиновського району м. Одеси від 05.09.2016 р., яка не має номеру - є на думку суду неналежним і хибним доказом по справі, який судом до уваги не приймається, і ставить під сумнів отримання вказаних грошових коштів у розмірі 10000 грн. адвокатом ОСОБА_4, який оцінив свої юридичні послуги саме в таку величезну суму, яка вочевидь не відповідає дійсній вартості таких юридичних послуг, визначених вказаною Постановою КМУ (а.с. 80).

Керуючись ст.ст. 10,11,57-61,88,205,209,212-215,218 ЦПК України, ст.ст. 22,1166,1187,1188,1194 ЦК України, Постановою Пленуму ВССУ від 01.03.2013 р. № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», Постановою КМУ № 590 від 27.04.2006 р. "Про граничні розмірі компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави", суд, -

ВИРІШИВ :

1.Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок ДТП - задовольнити частково ;

2.Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН : НОМЕР_4) на користь ОСОБА_1 (ІПН : НОМЕР_5) матеріальну шкоду у розмірі - 64278,98 грн., суму витрат на проведення експертизи в розмірі 1400 грн. та суму судового збору у розмірі 656,78 грн. ;

3.В задоволенні решти позову - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі в 10 денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, з подачею її копії до апеляційної інстанції.

Суддя Гандзій Д.М.