Справа № 743/725/16-ц Провадження № 22-ц/795/23/2017 Категорія -цивільнаГоловуючий у I інстанції -Жовток Є. А. Доповідач - Скрипка А. А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2017 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіСкрипки А.А.
суддів:Тагієва С.Р., Харечко Л.К.
при секретарі:Халимон Т.Ю.
за участю:представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6; ОСОБА_7, її представників - адвоката Рябініна Д.Д., ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 11 серпня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_5 про усунення перешкод у реалізації права власності та зобов'язання демонтувати самочинно зведену прибудову,

в с т а н о в и в:

Рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 11.08.2016 року позовні вимоги ОСОБА_7 задоволено частково. Зобов'язано ОСОБА_5 демонтувати за власний рахунок незаконно зведену прибудову - лоджію до квартири АДРЕСА_5. Судом стягнуто зі ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 551 грн. 20 коп. в рахунок відшкодування понесених витрат по сплаті судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні вимог заявленого позову. Доводи апеляційної скарги зазначають, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є необгрунтованим, його ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. ОСОБА_5 вказує, що при вирішенні даного спору по суті суд першої інстанції не взяв до уваги приписи статей: 10,11, 57, 58, 59,64 ,119 ЦПК України, оскільки позивачем не представлено суду належних доказів на підтвердження тих обставин, на які вона посилається в обґрунтування вимог заявленого позову. Також доводи апеляційної скарги зазначають, що вимоги позову є нормативно необґрунтованими. Доводи апеляційної скарги вказують, що при вирішенні даного спору по суті суд першої інстанції не врахував положень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №6 "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)'', відповідно до роз'яснень якого знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано всі передбачені законодавством заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Доводи апеляційної скарги зазначають, що належним та допустимим підтвердженням вимог заявленого позову може бути судова будівельно - технічна експертиза або висновок відповідних фахівців стосовно інсоляції та наслідків будівництва, в тому числі, сирості та спричиненої шкоди майну позивача. ОСОБА_5 в доводах апеляційної скарги також вказує, що суд першої інстанції не дослідив та не перевірив жодного оригіналу документів, представлених позивачем. Також доводи апеляційної скарги зазначають, що суд першої інстанції безпідставно відмовив відповідачу у задоволенні клопотання про надання йому 10 днів для отримання висновку експертного дослідження та надання його до суду з метою спростування заяв позивача. Доводи апеляційної скарги вказують, що судом не досліджені та не перевірені оригінали документів по справі. ОСОБА_5 не погоджується з посиланням суду першої інстанції при вирішенні даного спору по суті на приписи статті 9 Закону України "Про архітектурну діяльність" та на Закон України ''Про регулювання містобудівної діяльності", оскільки вказані правові норми не підтверджують обґрунтованості висновків оскаржуваного рішення суду першої інстанції. ОСОБА_5 також зазначає про відсутність в матеріалах справи відповідних доказів вини позивача, посилаючись при цьому на те, що будівельні роботи відповідачем припинені, при цьому встановлені лише початкові елементи будівельних конструкцій запланованого балкону, а лоджії не існує у дійсності.

В судове засідання апеляційного суду відповідач ОСОБА_5, належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду даної справи, відповідно до повідомлень про вручення поштових відправлень (а.с.153,156), не з'явився. Відповідно до приписів ч.2 статті 305 ЦПК України, неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд на підставі приписів статті 308 ЦПК України приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції, - залишенню без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до п.6 ч.1 статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що квартира АДРЕСА_6, належить на праві приватної власності ОСОБА_7 (а.с.16-17). Квартира №4 у вказаному житловому будинку належить на праві власності ОСОБА_5

Як зазначено судом першої інстанції у оскаржуваному рішенні, сторони спору підтвердили, що відповідач ОСОБА_5 у березні 2016 року розпочав роботи по зведенню лоджії над вікном квартири ОСОБА_7 При цьому у вимогах заявленого позову позивач стверджувала, що відповідач без її усної та письмової згоди, всупереч її волі та в період тимчасової відсутності ОСОБА_7 в смт.Добрянка, розпочав будівництво лоджії, габарити якої виходять за габарити конструкцій житлового будинку.

Судом першої інстанції також встановлено в ході судового розгляду даної справи, що самочинна прибудова, здійснена відповідачем ОСОБА_5 на другому поверсі вищезазначеного будинку до належної йому квартири, була проведена без розробки проектної документації, що підтверджується актом обстеження багатоквартирного житлового будинку АДРЕСА_7 від 23.05.2016 року (а.с.14).

Як вбачається з акту обстеження багатоквартирного жтлового будинку АДРЕСА_7 від 23.05.2016 року (а.с.14), комісією у складі: депутата селищної ради ОСОБА_10, представника селищної ради ОСОБА_11, начальника МПК ОСОБА_12, було проведено обстеження розпочатої ОСОБА_5 прибудови лоджії на другому поверсі вказаного жилого будинку. В результаті обстеження комісією було встановлено, що зазначений багатоквартирний будинок на балансі Добрянської селищної ради не перебуває, всі квартири будинку приватизовані. Будівельні роботи ведуться відповідачем на другому поверсі вказаного будинку, і оскільки відповідно до частини 1 статті 9 Закону України ''Про архітектурну діяльність'', до будівництва належить будівництво, реконструкція, реставрація та капітальний ремонт об'єкта архітектури, реконструкція існуючих будівель і споруд в цілому або їх окремих частин, в тому числі, квартир, є видом будівництва, то роботи повинні здійснюватись відповідно до проектної документації. За даних обставин ОСОБА_5 комісією, яка складала вказаний акт обстеження від 23.05.2016 року, було рекомендовано припинити будівельні роботи лоджії та звернутись до районного відділу архітектури з питанням щодо розробки проектної документації на будівництво (реконструкцію) об'єкта.

Як вбачається із зазначеного акту обстеження багатоквартирного житлового будинку АДРЕСА_7 від 23.05.2016 року (а.с.14), зі слів ОСОБА_5, прибудову лоджії було розпочато за усною згодою сусідів. Разом з тим, в ході судового розгляду даної справи судом першої інстанції було встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що позивач ОСОБА_7 своєї згоди на прибудову лоджії відповідачем не надавала. При цьому судом в ході судового розгляду даної справи встановлено, і вказані обствини підтверджуються її матеріалами, що дах зведеної ОСОБА_5 лоджії виходить за межі даху житлового будинку; підлога лоджії, яка не завершена будівництвом, розташована безпосередньо над вікном квартири ОСОБА_7

Приймаючи до уваги фактичні обставини даної справи, які були встановлені в ході її судового розгляду судом першої інстанції, а також виходячи з правового аналізу приписів статей: 319, 382, 383 ЦК України, статті 9 Закону України ''Про архітектурну діяльність", статті 34 Закону України ''Про регулювання містобудівної діяльності'', судом першої інстанції встановлено, що будівництво спірної прибудови проводиться відповідачем без дотримання приписів чинного законодавства, яке регламентує спірні правовідносини, а також проведення відповідних будівельних робіт. За даних обставин суд першої інстанції прийшов до висновку, що зведення ОСОБА_5 зазначеної лоджії обмежує та порушує права ОСОБА_7 у користуванні належним їй майном. Відповідно до приписів статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Приймаючи до уваги приписи статті 16 ЦК України, яка регламентує захист цивільних прав та інтересів судом, суд першої інстанції зазначив у оскаржуваному рішенні, що аналіз норм матеріального права, які регламентують спірні правовідносини, дає суду підстави для висновку про те, що у разі наяності будь-яких обмежень у здійсненні права володіння та користування своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі, шляхом звернення до суду з відповідним позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

За даних обставин суд першої інстанції вважав за можливе частково задовольнити вимоги заявленого позову та зобов'язати ОСОБА_5 демонтувати за власний рахунок незаконно зведену прибудову - лоджію до квартири АДРЕСА_5.

Доводи апеляційної скарги щодо невідповідності висновків оскаржуваного рішення суду першої інстанції фактичним обставинам справи та нормам матеріального права, які регламентують спірні правовідносини, не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.

Твердження апеляційної скарги відносно того, що позивачем в ході судового розгляду даної справи не доведено належними та допустимими доказами обгрунтованість вимог заявленого позову, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, оскільки вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.

Зокрема, з даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне. В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що квартира АДРЕСА_3 належить на праві приватної власності ОСОБА_7 (а.с.16-17). Квартира №4 у вказаному житловому будинку належить на праві власності ОСОБА_5 Пункт 2 статті 10 Закону України ''Про приватизацію державного житлового фонду'' приписує, що власники квартир багатоквартирних будинків є співвласниками допоміжних приміщень у будинку, технічного обладнання і елементів зовнішнього благоустрою. Як зазначено у мотивувальній частині Рішення Конституційного Суду України від 02.03.2004 року №4-рп/2004 по справі №1-2/2004, питання щодо згоди власників квартир- співвласників допоміжних приміщень багатоквартирного будинку на надбудову поверхів, улаштування мансард і т.ін. з використанням при цьому конструктивних елементів будинку, як і на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень, має вирішуватись відповідно до законів про власність та інших законів України, передусім Цивільного кодексу України. Тож в силу ч.1 статті 358 ЦК України право власності на вказану вище будівлю сторони зобов'язані здійснювати спільно.

У справі відсутні докази, які спростовують твердження позовної заяви відносно того, що відповідач розпочав зведення спірної прибудови без дозволів і погоджень відповідних інстанцій та без узгодження з позивачем, як власником квартири, яка знаходиться під квартирою, до якої здійснено прибудову. Також у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які спростовують твердження позовної заяви про те, що квартира позивача внаслідок зведення спірної прибудови на другому поверсі будинку втратила належний товарний і естетичний вигляд, при цьому у квартирі стали погано зачинятися двері. Оскільки вказану прибудову відповідачем улаштовано без згоди позивача, то в силу вищенаведених норм матеріального права, а також приписів ч.3 статті 10, статті 60 ЦПК України саме відповідач мав довести, що улаштування спрної прибудови ніяким чином не порушує законних прав, свобод та інтересів позивача. Проте, всупереч приписам статті 60 ЦПК України, яка регламентує обов'язки доказування і подання доказів, таких доказів відповідачем суду не представлено. За даних обставин у суду були відсутні підстави стверджувати, що позивач, вимагаючи у вимогах заявленого позову демонтувати спірну прибудову, в контексті статті 13 ЦК України зловживає належним їй правом власності, або що вимоги заявленого позову іншим чином виходять за встановлені діючим законодавством межі здійснення цього права.

Приймаючи до уваги наведене, доводи апеляційної скарги відносно того, що суд першої інстанції при вирішенні даного спору по суті необгрунтовано застосував крайню міру, а саме, зобов'язав відповідача демонтувати спірну прибудову, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, ухваленого на підставі досліджених доказів по справі та норм матеріального права, які регламентують спірні правовідносини.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що позовна заява ОСОБА_7 не містить в собі належного нормативного обгрунтування, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції. Оскільки відповідно до приписів ч.1 статті 11 ЦПК України, яка регламентує диспозитивність цивільного судочинства, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що вимоги заявленого позову мали бути підтверджені висновком судової будівельно-технічної експертизи або висновком відповідних фахівців, а також те, що суд першої інстанції при розгялді данного спору необгрунтовано прийняв до уваги акт обстеження багатоквартирного житлового будинку АДРЕСА_7 від 23.05.2016 року (а.с.14), який не має юридичної сили щодо встановлення факту порушення чи вини відповідача, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстканції. Оскільки, відповідно до приписів ч.2,ч.3,ч.4 статті 212 ЦПК України, жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, з відображенням оцінки доказів у рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

В доводах апеляційної скарги ОСОБА_5 також посилається на висновок експерта №ЧК-371 від 25.08.2016 року за результатами проведення будівельно-технічного дослідження, складений судовим експертом за хронологією після ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення від 11.08.2016 року. Зокрема, доводи апеляційної скарги зазначають, що відповідно до вказаного висновку експерта №ЧК-371 від 25.08.2016 року, початкові елементи будівельних конструкцій запланованого балкону розміщені без втручання в несучі конструкції, зовнішні стіни, до яких запланована прибудова балкону (лоджії), не відносяться до несучих конструкцій, норми інсоляції допускають розміщення подібних споруд. Вказані твердження апеляційної скарги, на думку апеляційного суду, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду, оскільки вони не спростовують висновків рішення суду першої інстанції в контексті приписів статті 10 Закону України ''Про приватизацію державного житлового фонду'', ч.1 статті 358 ЦК України.

Враховуючи вищенаведене, доводи апеляційної скарги не містять в собі підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, ухваленого на основі з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

В судове засідання апеляційного суду представником відповідача було представлено робочий проект, том 1, загальні положення 23-10-16 ЗП, робочі креслення 23-10-16 АБ; реконструкція власної квартири АДРЕСА_8 Апеляційний суд вважає, що вказаний документ не може бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, оскільки за хронологією його розпочато після ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення від 11.08.2016 року. Зокрема, рішенням виконавчого комітету Добрянської селищної ради Ріпкинського району Чернігівської області від 31.10.2016 року №60, ОСОБА_5 надано дозвіл на розробку проектної документації щодо переобладнання та прибудови лоджій у квартирі АДРЕСА_4 району Чернігівської області.

Як вбачається з матеріалів справи (а.с.99-103), адвокат Рябінін Д.Д. в судовому засіданні апеляційного суду представляв інтереси позивача ОСОБА_7 на підставі договору №1218 про надання правової допомоги, укладеного 04.10.2016 року та ордеру на надання правової допомоги серії ЧН №012670. 16.03.2017 року в судовому засіданні апеляційного суду адвокатом Рябініним Д.Д. було представлено розписку про отримання ним від ОСОБА_7 винагороди (гонорару) у розмірі 2500 грн. за вказаним договором про надання правової допомоги, за участь у судових засіданнях апеляційного суду Чернігівської області по даній цивільній справі (а.с.157). При цьому адвокат Рябінін Д.Д. просив суд вирішити питання про стягнення вказаних коштів згідно статті 88 ЦПК України.

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне. Витрати на правову допомогу стягненню на користь позивача не підлягають, оскільки в матеріалах справи відсутній документ, оформлений у встановленому законом порядку, що свідчить про оплату витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги. Розписка адвоката Рябініна Д.Д. від 16.03.2017 року про отримання від ОСОБА_7 2500 грн. за участь у судових засіданнях апеляційного суду Чернігівської області, на думку апеляційного суду, не є документом, оформленим у встановленому законом порядку, що свідчить про оплату витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги. При цьому необхідно зазначити, що відповідно до статті 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, відносяться, зокрема, витрати на правову допомогу. Згідно з ч.1 статті 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Відповідно до вимог ч.1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84,88, 89 ЦПК України.

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим, граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України ''Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах'' (з наступними змінами). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Склад та розміри витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, а також документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касовий чек).

Оскільки жодного із вищезазначених документів на підтвердження витрат на правову допомогу представником позивача - адвокатом Рябініним Д.Д. суду не було представлено, витрати на правову допомогу стягненню на користь позивача не підлягають, оскільки в матеріалах справи відсутній документ, оформлений у встановленому законом порядку, що свідчить про оплату витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги.

Керуючись статтями: 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 11 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:Судді: