АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 2-2022/06 Номер провадження 22-ц/786/506/17Головуючий у 1-й інстанції Андрієнко Г.В. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Полтавської області в складі :

головуючого судді : Кузнєцової О.Ю.

суддів : Одринської Т.В., Дорош А.І.

при секретарі Діхтяр Т.В.

за участі представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 31 липня 2006 року

у справі за позовом Відкритого акціонерного товариства "Державний Ощадний банк України" до ОСОБА_4, ОСОБА_3, Приватної аграрно-промислової фірми "Відродження" про стягнення заборгованості за кредимтним договором, -

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2005 року ВАТ «Державний Ощадний банк України» звернулось до суду із вказаним позовом та, остаточно визначившись у позовних вимогах, просило стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 заборгованість по кредиту, відсоткам та пені у розмірі 172 197,30 грн., а також понесені банком судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог вказувало, що 16 грудня 2003 року між банком та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит на суму 150000 грн. строком на 36 місяців, при цьому, відповідно до договору поруки, ОСОБА_3 поручився за виконання позичальником умов кредитного договору.

Станом на 10 серпня 2005 року сума боргу складає 172 197,30 грн, яка підлягає стягненню з відповідачів.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 31 липня 2006 року позовні вимоги ВАТ «Державний Ощадний банк України» задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_4, ОСОБА_3 на користь ВАТ «Державний Ощадний банк України» заборгованість по кредиту у розмірі 172 197, 30 грн. в солідарному порядку.

Вирішено питання про судові витрати.

Відповідно до довідки Октябрського районного суду м. Полтави (а.с. 1), справа №2-549/2006 знищена на підставі Переліку судових справ, що утворюються в діяльності суду, із зазначенням строків зберігання, затвердженого наказом ДСА України №2 від 06 січня 2006 року, як така, строк зберігання якої сплинув.

Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку 10 січня 2017 року оскаржив ОСОБА_3, просив скасувати його в частині стягнення з нього боргу та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ВАТ «Державний Ощадний банк України», посилаючись на порушення місцевим судом норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_3 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні

Судове рішення ухвалене у справі повною мірою відповідає вказаним вимогам.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що 16 грудня 2003 року, відповідно до умов кредитного договору № 2205/1053 ВАТ «Державний Ощадний банк України» надав ОСОБА_4 кредит у сумі 150 000 грн. строком на 36 місяців зі сплатою 26% річних та погашенням кредиту згідно графіку.

З метою забезпечення належного виконання ОСОБА_4 зобовязань за кредитним договором з ОСОБА_3 було укладено договір поруки від 16 грудня 2003 року. Цим договором встановлено, що в разі невиконання або неналежного виконання ОСОБА_4М, взятих на себе зобовязань по кредитному договору, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 несуть солідарну відповідальність перед кредитором на всю суму боргу.

Внаслідок неналежного виконання позичальником та поручителем своїх обовязків, які встановлені кредитним договором від 16 грудня 2003 року та договору поруки від 16 грудня 2003 року, станом на 10 серпня 2005 року утворилася заборгованість у розмірі 172 197,30 грн., яка складається із основної суми боргу 136999 грн., прострочених відсотків за користування кредитом - 21 664 грн., пені за непогашення в строк основного боргу 4 051,46 грн., пені за непогашення в строк процентів 9 482,25 грн.

Заперечуючи проти законності оскаржуваного рішення місцевого суду, ОСОБА_3 не заперечує фактичних обставин справи, зокрема факт укладення кредитного договору та договору поруки, а також розмір заборгованості за ними.

Апелянт зазначає, що місцевим судом стягнута з нього заборгованість за договором поруки, що припинився, оскільки всупереч вимогам ст. 559 ЦК України кредитор протягом 6 місяців з моменту настання прострочки не звернувся із вимогою про стягнення боргу.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Як вбачається зі змісту судового рішення, ОСОБА_3 був присутнім під час розгляду справи у суді першої інстанції та був обізнаний зі змістом спірних правовідносин, а відтак мав можливість для подання доказів, заяв та заперечень.

Своїми процесуальними правами відповідач розпорядився на власний розсуд та не надавав місцевому суду своїх заперечень щодо дії договору поруки. При цьому, будь-яких поважних причин, які б перешкоджали йому повною мірою реалізувати свої права, ОСОБА_3 наведено не було.

У судовому засіданні ОСОБА_4 та ОСОБА_3 позов визнавали частково, пояснювали, що кредитні кошти були в якості фінансової допомоги внесені в Агрофірму «Відродження», де ОСОБА_3 був директором. У 2004 році був поганий урожай, а тому вони не змогли погасити кредит.

ОСОБА_3 вважав, що оскільки майно Агрофірми «Відродження» передано в паству банку, то кредитна заборгованість повинна бути погашена за рахунок даного майна.

Інших заперечень на позовні вимоги ВАТ «Державний Ощадний банк України» ОСОБА_3 не висловлював.

Згідно зі ст. 559 ч. 4 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобовязання не встановлений або встановлений моментом предявлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не предявить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

В матеріалах справи відсутні фактичні обставини, які б вказували на припинення поруки за обставин, визначених ст. 559 ч. 4 ЦК України.

Посилання апелянта на те, що сплати по кредиту припинилися 28 липня 2004 року є припущенням, оскільки таких обставин місцевим судом встановлено не було, а від так, відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України, такі доводи не беруться до уваги колегією суддів.

Окрім того, безпідставним є посилання апелянта на невідповідність рішення суду правовій позиції Верховного Суду України у справі № 6-2662цс 15 від 20 квітня 2016 року, яка, в силу положень ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для застосування.

Так, ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції відповідно до положень ч. 3 ст. 2 ЦПК України здійснював судовий розгляд відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Станом на 31 липня 2006 року Верховним Судом України не було висловлено правову позицію у справі № 6-2662цс 15. Окрім того, ст. 360-7 ЦПК України набрала чинності згідно із Законом № 1876-VI від 11.02.2010 року, тобто після ухвалення оскаржуваного рішення суду.

Інших доводів, які б спростовували висновки місцевого суду або вказували на їх помилковість, ОСОБА_3 наведено не було.

Враховуючи викладене, судова колегія дійшла висновку про те, що судом першої інстанції з'ясовано всі обставини та надано їм належну правову оцінку. Порушень норм матеріального та процесуального права, які б могли призвести до зміни чи скасування рішення місцевого суду, судовою колегією не встановлено.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ч.1 ст. 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 31 липня 2006 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: --//-- ОСОБА_1

Судді --//-- ОСОБА_5

--//-- ОСОБА_6

З ОРИГІНАЛОМ ЗГІДНО: ОСОБА_1