Номер провадження 2/754/1249/17
РІШЕННЯ

Іменем України

28 березня 2017 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді Шевчука О.П.

при секретарі - Базік А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної служби зайнятості (Центральний апарат) Міністерства соціальної політики України про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу

В С Т А Н О В И В :

До суду звернулась ОСОБА_1 з позовом про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона працювала в Державному центрі зайнятості Міністерства праці та соціальної політики з жовтня 2006 року.

04.03.2015 року Державний центр зайнятості перейменовано в Державну службу зайнятості (Центральний апарат).

З 2007 року позивач займала керівні посади у структурних підрозділах Державної служби зайнятості та з 14.04.2015 року переведена на посаду начальника Управління профорієнтації та профнавчання.

У зв'язку з затвердженням 13.06.2016 року структури та штатного розпису Державної служби зайнятості (Центрального апарату) на 2016 рік та на виконання наказу від 13.06.2016 року № 100 «Про зміни в організації праці Державної служби зайнятості (Центрального апарату)» посаду, яку займала позивач, виведено (скорочено).

Наказом Державної служби зайнятості (Центрального апарату) від 29.08 2016 року № 293 - к позивача звільнено у зв'язку з змінами в організації праці за п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Позивач вважає, що її звільнення проведено з порушенням норм чинного законодавства, а саме - позивачу запропоновало посаду, яка не відповідала рівню її кваліфікації; під час попередження про звільнення позивача не було ознайомлено з наказами ані про скорочення посад, ані про затвердження структури Державної служби зайнятості, ані про затвердження штатного розпису Державної служби зайнятості; звільнення позивача відбулося без попередньої згоди профспілкового органу з порушенням ст. 43 КЗпП; при звільненні роботодавцем не було враховано досвід позивача, здобутки, новаторські ідеї , які успішно запроваджені та відзнаки роботи позивача на рівні керівництва Державної служби зайнятості та Держави.

Посилаючись на викладене та норми чинного законодавства позивач просить суд визнати протиправним та скасувати наказ Державної служби зайнятості (Центрального апарату) від 29.08.2016 року № 293 - к про звільнення її з посади, поновити позивача на займаній посаді та стягнути з Державної служби зайнятості (Центрального апарату) середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Позивач та її представник в судовому засіданні позов підтримали з наведених у ньому підстав, просять суд заяву задовольнити.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечувала, зазначивши, що звільнення відбулося відповідно чинного законодавства.

Заслухавши пояснення позивача та представників сторін у справі, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 з 24.10.2006 року працювала в Державному центрі зайнятості Міністерства праці та соціальної політики України (а.с. 26).

Відповідно Наказу № 134- к від 14.04.2015 року позивач переведена на посаду начальника Управління профорієнтації та профнавчання (а.с. 29).

Відповідно Наказу за № 100 від 13.06.2016 року «Про зміни в організації праці Державної служби зайнятості (Центрального апарату) проведено реорганізацію Державної служби зайнятості (Центрального апарату) (а.с. 77).

Відповідно зазначеного Наказу створено комісію з питань працевлаштування працівників, які вивільняються, наказано попередити під особистий підпис із зазначенням дати ознайомлення працівників, посади яких підлягають виведенню.

29.06.2016 року ОСОБА_1 попереджено про зміни в організації праці та запропоновано у зв'язку з скороченням займаної нею посади іншу посаду - провідного фахівця з питань занятості відділу реєстрації, надання матеріального забезпечення Управління організації надання соціальних послуг Державної служби зайнятості (Центрального апарату) (а.с. 80).

Позивач з запропонованою їй посадою не погодилась, зазначивши у попередженні про зміни в організації праці, що запропонована їй посада не відповідає рівню її кваліфікації

Наказом № 293 - к від 29.08.2016 року звільнена з посади у зв'язку із змінами в організації праці відповідно п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 29,76).

Позивач не погоджується з її звільненням, посилаючись на те, що їй запропоновало посаду, яка не відповідала рівню її кваліфікації; під час попередження про звільнення позивача не було ознайомлено з наказами ані про скорочення посад, ані про затвердження структури Державної служби зайнятості, ані про затвердження штатного розпису Державної служби зайнятості; звільнення позивача відбулося без попередньої згоди профспілкового органу з порушенням ст. 43 КЗпП; при звільненні роботодавцем не було враховано досвід позивача, здобутки, новаторські ідеї , які успішно запроваджені та відзнаки роботи позивача на рівні керівництва Державної служби зайнятості та Держави.

Статтею 42 КЗпП встановлено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: сімейним - при наявності двох і більше утриманців; особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"; авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби.

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Щодо посилань позивача на підставу позовних вимог на ту обставину, що їй запропоновало посаду, яка не відповідала рівню її кваліфікації слід зазначити наступне.

Частинами 1, 2 статтеі 492 КЗпП встановлено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Аналіз зазначеної норми КЗпП надає підстави для висновку про те, що чинне законодавство про працю встановлює обов'язок роботодавця запропонувати працівнику при вивільненні іншу посаду відповідно кваліфікації та досвіду працівника, а оцінку зазначених факторів залишає на розсуд роботодавця.

Приймаючи до уваги викладене, суд вважає посилання позивача на ту обставину, що їй при звільненні запропоновало посаду, яка не відповідала рівню її кваліфікації та досвіду як на підставу задоволення позову необґрунтованою.

Не можуть бути підставами для задоволення позову також посилання позивача на те, що

під час попередження про звільнення її не було ознайомлено з наказами про скорочення посад, про затвердження структури Державної служби зайнятості, про затвердження штатного розпису Державної служби зайнятості з наступних підстав.

Порядок вивільнення працівників встановлений ст. 492 КЗпП, яка не встановлює обов'язок роботодавця надавати при звільненні працівнику для ознайомлення зазначені позивачем документи.

Не знайшли в ході розгляду справи свого підтвердження також посилання позивача як на підставу задоволення позову на те, що її звільнення відбулося без попередньої згоди профспілкового органу з порушенням ст. 43 КЗпП.

Так, відповідно ч. 1 ст. 43 КЗпП розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

З наданих відповідачем доказів вбачається, що 09.08.2016 року В.о. Голови Державної служби зайнятості (Центрального апарату) звернувся до Голови об'єднаного профкому працівників соціальної сфери України Міністерства соціальної політики України з поданням про надання згоди на розірвання трудового договору з ОСОБА_1 (а.с. 81).

18.08.2016 року Головою об'єднаного профкому надано лист про надання профкомом згоди на звільнення ОСОБА_1 (а.с. 82).

Щодо посилань позивача на те, що при звільненні роботодавцем не було враховано досвід позивача, здобутки, новаторські ідеї, які успішно запроваджені та відзнаки роботи позивача на рівні керівництва Державної служби зайнятості та Держави слід зазначити наступне.

Судом встановлено, що позивач дійсно має ряд заохочень від керівництва Центру зайнятості, Міністерства соцполітики тощо, є співавтором збірки комп'ютерних програм «Програмно - апаратного комплексу «Профорієнтаційний термінал» (а.с. 36 - 47).

З проколу засідання комісії з питань працевлаштування працівників Державної служби зайнятості (Центрального апарату) від 16 червня 2016 року вбачається, що на посаду начальника Управління профорієнтації, профнавчання та навчальних закладів розглядалась кандидатура позивача та ОСОБА_2 (а.с. 181 - 184).

При цьому комісією встановлено, що ОСОБА_2 як і позивач має вищу освіту, досвід роботи в державній службі зайнятості з 2011 року, заохочення, значний практичний досвід роботи.

Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що відповідачем при обранні кандидатури на посаду начальника Управління профорієнтації, профнавчання та навчальних закладів було враховано досвід та відзнаки позивача, її здобутки та напрацювання.

Аналізуючи викладені доводи у їх сукупності суд дійшов висновку про те, що в ході розгляду справи порушень чинного законодавства відповідачем при звільненні позивача не встановлено, а тому підстав для її поновлення на роботі не вбачається.

Оскільки суд не вбачає підстав для задоволення вимоги позивача про поновлення на роботі, підстав для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд також не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10,60,88,213-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

ОСОБА_1 в задоволенні позову до Державної служби зайнятості (Центральний апарат) Міністерства соціальної політики України про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя