Справа №476/752/16-ц 25.05.2017 25.05.2017 25.05.2017
Справа №476/752/16-ц Головуючий першої інстанції Чернякова Н.В.
Провадження №22-ц/784/1158/17 Доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
УХВАЛА

Іменем України

25 травня 2017 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Серебрякової Т.В.,

суддів: Прокопчук Л.М., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання Лептугою С.С.,

за участі: представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_4 рішення Єланецького районного суду Миколаївської області від 28 березня 2017 року, ухваленого у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики,

УСТАНОВИЛА:

У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначала, що 05 листопада 2015 року вона надала відповідачу в борг кошти в сумі 650 доларів США на строк до 11 листопада 2015 року, одержання яких відповідач підтвердила власноручно підписаною заявою.

14 грудня 2015 року відповідач ОСОБА_4 повернула їй кошти в сумі 200 доларів США.

Посилаючись на те, що в строки, які передбачені в заяві, ОСОБА_4 залишок боргу у розмірі 450 доларів США, що станом на 30 листопада 2016 року еквівалентно 11 519 грн. 69 коп., не повернула, від свого обовязку повернути кошти остання ухиляється, позивач просила позов задовольнити, стягнути на її користь з відповідача зазначену суму боргу у розмірі 450 доларів США, що еквівалентно 11 519 грн. 69 коп., та 347 грн. 22 коп. три проценти річних від простроченої суми за судовим рішенням, а також вирішити питання щодо розподілу судових витрат шляхом стягнення їх з відповідача на її користь.

Відповідач ОСОБА_4 проти задоволення позову заперечувала. Зазначала, що гроші в борг у ОСОБА_2 не брала, а заява написана під тиском позивача, яка змусила написати заяву, погрожуючи відмінити угоду купівлі-продажу квартири.

Рішенням Єланецького районного суду Миколаївської області від 28 березня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено в повному обсязі. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 450 доларів США, що еквівалентно 11 519 грн. 69 коп., - борг за договором позики, а також 345 грн. 59 коп. - три проценти річних від простроченої суми. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат у справі, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача 551 грн. 20 коп. в рахунок відшкодування сплаченого судового збору та 2 000 грн. в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 посилаючись на порушення районним судом норм матеріального і процесуального права, просила вказане рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог.

Дослідивши надані докази та перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Розглянувши спір в межах заявлених позовних вимог, суд першої інстанції правильно зясував обставини справи й дійшов вірного висновку про те, що нотаріально посвідчена заява відповідача від 05 листопада 2015 року в частині взяття в борг у позивача 650 доларів США та зобовязання повернути їх до 11 листопада 2015 року є документом, що підтверджує боргове зобов'язання відповідача, а також документом, що підтверджує факт укладання договору, так і факт передачі грошової суми. Оскільки позичальник ОСОБА_4 кошти в повному обсязі не повернула, а сума боргу на час звернення до суду складає 450 доларів США, то ця заборгованість підлягає стягненню за судовим рішенням з урахуванням вимог ч.2 ст.625 ЦК України щодо стягнення трьох процентів річних від простроченої суми.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За ст.11 ЦК України, цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

Договір, в тому числі і договір позики, є підставою виникнення цивільних прав та обовязків.

В силу ст.ст.509,525-526,598,610,611,622 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Зобовязання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості і виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Сторони по зобовязанню повинні сприяти одна одній у належному його виконанні, а у разі виникнення труднощів у однієї із сторін всіляко сприяти зменшенню збитків.

Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобовязання припиняється повністю або частково на підставах, встановлених договором або законом.

Особа, яка порушила зобовязання (не виконала його, або виконала з порушенням умов, визначених змістом зобовязання) повинна нести негативні наслідки такої поведінки, а саме, сплатити неустойку і відшкодувати збитки.

При цьому, сторона не звільняється від виконання зобовязання в натурі.

Зазначене у повній мірі стосується зобовязань, повязаних з позикою, які не виконані належним чином.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочин це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною першою ст.638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права, а також реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п.2 ч.1 ст.1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в ч.2 ст.640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (ч.1 ст.207 ЦК України).

Частиною першою ст.1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов'язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно із частиною другою ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Однак такий доказ повинен містити в собі визначені законом і сторонами істотні умови правочину.

Відповідно до правових висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, від 08 червня 2016 року у справі №6-1103цс16, досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Відповідно до положень ст.1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За змістом ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

У той же час відповідно до ч.ч.2,3 ст.212 ЦПК України жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

У постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 зазначено, що у разі предявлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобовязання. Для цього, з метою правильного застосування ст.ст.1046,1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем та відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

З матеріалів справи вбачається, що 05 листопада 2015 року ОСОБА_4 видала ОСОБА_2 письмову заяву, справжність підпису на якій посвідчена державним нотаріусом Єланецької державної нотаріальної контори Миколаївської області ОСОБА_6, за якою відповідач зобовязалася в строк до 11 листопада 2015 року повернути позивачу взяті у неї в борг гроші в сумі 650 доларів США (а.с.6).

У цій заяві вказані: сторони зобовязання (позикодавець та позичальник); грошова сума, яка передавалась і отримувалась; дата повернення обумовлених коштів й особистий підпис позичальника ОСОБА_4

Оригінал нотаріально посвідченої заяви відповідача знаходиться в матеріалах справи (а.с.6), що спростовує її доводи про те, що вона не має боргу перед позивачем.

В ході розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_2 визнала, що 200 доларів США, як частину боргу, ОСОБА_4 їй повернула, але решту боргу 450 доларів США повертати відмовилася.

Вимоги позивача про повернення боргу позичальник не виконала до тепер і не надала суду доказів, які б спростовували доводи позивача.

Отже, між сторонами по справі фактично виникли правовідносини позики, оскільки це підтверджується заявою ОСОБА_4 від 05 листопада 2015 року, а знаходження оригіналу зазначеної заяви у позивача ОСОБА_2 свідчить, згідно ст.1047 ЦК України, про невиконання зобовязання боржником у повному обсязі.

Посилання особи, яка подала апеляційну скаргу на те, що між сторонами фактично виникли правовідносини з приводу боргу, що виник із договору купівлі-продажу квартири, укладеного 05 листопада 2015 року, та який в подальшому був замінений позиковим зобовязанням, колегія суддів не приймає до уваги оскільки позивач ОСОБА_2 не є стороною угоди, на яку посилається відповідач.

Наявність інших розписок, про які зазначає відповідач, не мають правого значення для вирішення даної справи та не спростовують наявність заборгованості за договором позики, що укладений між сторонами.

Відповідно до частин 1,2 ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Втім, посилання відповідача на те, що грошові кошти в розмірі 650 доларів США вона не брала, а заява написана під тиском, районний суд вірно не прийняв до уваги, оскільки позивач цього не визнала, а письмових доказів на підтвердження такого відповідач не надала.

Відповідно до вимог ст.545 ЦК України кредитор, прийнявши виконання зобовязання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобовязання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Відповідач, як боржник, не надав оригіналу боргового документу від 05 листопада 2015 року або розписку позивача, як кредитора, про неможливість повернення боргового документа.

За таких обставин немає підстав стверджувати, що основне зобовязання, виконано в повному обсязі.

Отже, у справі яка переглядається, суд першої інстанції, установивши вказані обставини, дійшов обґрунтованого висновку про виникнення боргового зобовязання та стягнення суми боргу з врахуванням трьох процентів річних від простроченої суми, посилаючись на положення ст.625 ЦК України.

Такі ж по суті висновки містяться й у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 та у постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року у справі №6-50цс16.

Указані рішення Верховного Суду України, ухвалені в порядку перегляду судових рішень з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, а тому відповідно до ст.360 - 7 ЦПК України, є обовязковими для всіх судів України.

Що ж до тверджень особи, яка подала апеляційну скаргу, про наявність процесуальних порушень, допущених судом при розгляді даної справи, то вони не можуть слугувати скасуванню оскарженого рішення, оскільки не знайшли свого підтвердження.

Доводи позивача про те, що районний суд порушив норми процесуального права і не врахував при ухваленні судового рішення показання свідка у справі, не заслуговують на увагу, оскільки пояснення свідка не можуть вважатись допустимим доказом у даній справі.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення. При цьому, при вирішенні даної справи судом правильно визначений характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

За такого, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції, ухваленого з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст.303,308,315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а рішення Єланецького районного суду Миколаївської області від 28 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: Л.М. Прокопчук

ОСОБА_7