АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 539/2152/16-ц Номер провадження 22-ц/786/734/17Головуючий у 1-й інстанції Даценко В. М. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Полтавської області в складі :

головуючого судді : Кузнєцової О.Ю.

суддів : Одринської Т.В., Триголова В.М.

при секретарі Діхтяр Т.В.

за участі позивача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області ві 02 лютого 2017 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання квартири обєктом спільної сумісної власності, -

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вказаним позовом та просила визнати квартиру АДРЕСА_1 обєктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_4 рахуючи по ? частині квартири за кожним, а також стягнути з ОСОБА_4 ? частину вартості квартири на її користь.

В обґрунтування позовних вимог вказувала, що в період з 15.08.2003 року по 10.07.2013 року вона перебувала в шлюбі з ОСОБА_4

14.11.2006 року мати відповідача подарувала йому двокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Зазначала, що за час спільного проживання із ОСОБА_4 було проведено перепланування і капітальний ремонт вищевказаної квартири, що істотно збільшило її вартість, що є підставою для визнання вказаної квартири обєктом спільної сумісної власності подружжя.

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області ві 02 лютого 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_2 просила скасувати його та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення місцевим судом норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні

Судове рішення ухвалене у справі повною мірою відповідає вказаним вимогам.

Судом першої інстанції вірно встановлено та вбачається з матеріалів справи, що з 15.08.2003 року по 10.07.2013 року сторони перебували в шлюбі.

14.11.2006 року за договором дарування ОСОБА_6 (мати відповідача) подарувала ОСОБА_4 двокімнатну квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 43,9 кв.м., житловою площею 31 кв.м.

Судом встановлено, що рішенням виконкому Лубенської міської ради від 27.08.2009 року № 223 дозволено ОСОБА_4 здійснити добудову балкону до спірної квартири. Лубенським територіальним управлінням інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Полтавській області було надано дозвіл на виконання будівельних робіт № 07/16-02-6/219 від 07.09.2009 року з добудови лоджії.

Відповідно до листа Департаменту ДАБІ у Полтавській області від 31.08.2016 року № 1016-1-10/1834 інформація щодо прийняття в експлуатацію квартири з добудовою лоджії відсутня.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 14.12.2016 року № 75778783 площа спірної квартири складає 43,9 кв.м.

Під час розгляду справи на виконання ухвали суду було проведено будівельно-технічну експертизу (висновок від 30.11.2016 року № 960/961).

Відповідно до висновку експерта ринкова вартість спірної квартири на час проведення експертизи з урахуванням будівельних характеристик станом на 14.11.2006 року, без врахування ПДВ, складає: - за даними відповідача ОСОБА_4 304 000 грн 00 коп., - за даними позивача ОСОБА_2 291 580 грн 00 коп.

Ринкова вартість спірної квартири на час проведення експертизи з урахуванням будівельних характеристик станом на 10.07.2013 року, без врахування ПДВ, складає: - з врахуванням прибудованого балкону 421 110 грн 00 коп. - без врахування прибудованого балкону 364 340 грн 00 коп.

Допитаний в судовому засіданні експерт ОСОБА_7 пояснив місцевому суду, що встановити весь перелік, обєми фактично виконаних будівельних робіт по ремонту та реконструкції квартири за період з 14.11.2006 року по 10.07.2013 року неможливо. Аналогічні висновки вказані експертом у своєму письмовому висновку (а.с.28, 29).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що за час перебування сторін у шлюбі вартість спірної квартири істотно не збільшилась, а від так відсутні підстави вважати її обєктом спільної сумісної власності подружжя.

Колегія суддів погоджується з таким висновком місцевого суду, оскільки він узгоджується з матеріалами справи та нормами чинного законодавства, які регламентують спірні правовідносини.

Згідно з ч. 1 ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Зазначена норма закону передбачає правові підстави визнання права власності другого з подружжя на майно внаслідок поліпшення під час шлюбу особистого майна одного з подружжя.

У п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз'яснено, що майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Для застосування передбачених зазначеною нормою правил, збільшення вартості майна повинно відбуватися якраз внаслідок затрат подружжя, незалежно від інших факторів (зокрема, тенденцій до загального подорожчання конкретного майна) і суттєвою ознакою повинно бути істотне збільшення вартості майна як об'єкта, його якісних характеристик.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об'єкта в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначена на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкту.

Таким чином, вартість та обсяг проведених ремонтних робіт у квартирі не має значення для встановлення істотності збільшення вартості майна, а отже безпідставними є посилання апелянта на неврахування місцевим судом вартості проведених у спірній квартирі робіт.

На підставі висновку експерта від 30.11.2016 року № 960/961, місцевим судом встановлено вартість спірної квартири станом на час укладення договору дарування від 14.11.2006 року та станом на час проведення експертизи, що становить відповідно 304 000 грн. та 364 340 грн.

Викладене повною мірою узгоджується із висновком проведеної у справі судової будівельно-технічної експертизи. Будь-яких обґрунтованих доводів на спростування, визначених експертом та покладених судом в основу оскаржуваного рішення, вартісних показників апелянтом не надано.

Таким чином, вартість спірної квартири збільшилась на 16,6%, що не можна вважати істотним подорожчанням.

Посилання апелянта на помилкове неврахування під час визначення вартості спірної квартири прибудованого до неї балкону (лоджії) є безпідставними та суперечать нормам чинного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 14 грудня 2016 року № 75778783 добудований до спірної квартири балкон (лоджія) на час розгляду справи судом першої інстанції у реєстрі не значиться. Таким чином, добудований балкон (лоджія) не є обєктом права власності ОСОБА_4, а отже не може бути предметом спору.

ОСОБА_2 зазначає, що відсутність державної реєстрації права власності на добудований балкон (лоджію) не може бути підставою для визнання будівництва добудови незаконним. Колегія суддів не бере до уваги вказані доводи, оскільки питання про законність будівництва судом у даній справі не вирішується.

Безпідставними є і доводи апелянта про те, що суд помилково визнав будівництво балкону (лоджії) самочинним, оскільки питання про самочинність такого будівництва судом першої інстанції не вирішувалося.

Окрім того, виходячи з положень ст. 62 СК України, доведенню з боку позивача підлягає той факт, що спірне майно істотно збільшилося у своїй вартості саме внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або власне її особистих затрат.

Всупереч вимогам ч. 3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України, ОСОБА_2А, не надала достатніх беззаперечних доказів того, що збільшення вартості квартири АДРЕСА_1 на 16,6% відбулося внаслідок її особистих чи спільних із ОСОБА_4 трудових чи грошових затрат.

Відповідач заперечує, що збільшення вартості квартири відбулося за спільні кошти подружжя, вказуючи, що це відбулося за рахунок коштів його матері до дарування йому квартири.

На підтвердження свої позовних вимог позивач надала квитанції та чеки на загальну суму 11 558 грн. (т. 2 а.с. 19, 20, 23, 41, 42). Інших доказів ОСОБА_2 до судів першої та апеляційної інстанцій не надала, а тому відсутні підстави вважати, що майно чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, що передбачено ст. 62 СК України.

Колегія суддів погоджується з доводами апелянта про те, що виходячи зі змісту ст. 59 ЦПК України фотографії, долучені до справи за клопотанням відповідача, не можуть вважатися допустимими доказами та покладені в основу судового рішення. Проте, вказане не спростовує висновків місцевого суду та не впливає на правильність ухваленого ним рішення.

Інших доводів, які б спростовували висновки місцевого суду або вказували на їх помилковість, ОСОБА_2 наведено не було.

Враховуючи викладене, судова колегія дійшла висновку про те, що судом першої інстанції з'ясовано всі обставини та надано їм належну правову оцінку. Порушень норм матеріального та процесуального права, які б могли призвести до зміни чи скасування рішення місцевого суду, судовою колегією не встановлено.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ч.1 ст. 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області ві 02 лютого 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: --//-- ОСОБА_1

Судді --//-- ОСОБА_8

--//-- ОСОБА_9

З ОРИГІНАЛОМ ЗГІДНО: ОСОБА_1