У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 березня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Григоренко М.П., Шеремет А.М.

секретар судового засідання: Деркач І.М.

за участі: представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" на рішення Рівненського міського суду від 1 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" про захист прав споживачів та визнання дій незаконними,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Рівненського міського суду від 1 лютого 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено: зобов'язано Публічне акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" (далі - ПАТ КБ "Приватбанк" або банк) розблокувати банківську картку № НОМЕР_1 з належними грошовими коштами в розмірі 13 076 (тринадцять тисяч сімдесят шість) гривень на позивача.

Стягнуто з ПАТ КБ "Приватбанк" на користь ОСОБА_1 551,20 гривень судового збору.

У поданій на рішення апеляційній скарзі відповідач покликався на його незаконність та необґрунтованість через невідповідність висновків суду обставинам справи і порушення норм матеріального та процесуального права.

На її обґрунтування зазначалось про невідповідність оскаржуваного рішення вимогам ст. 213 ЦПК України щодо його законності та обґрунтованості. Позивач підписала анкету-заяву на приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, які розмішені на офіційному сайті за адресою: www.privatbank.ua., тим самим уклавши з банком договір, який відповідно до ст. 634 ЦК України є договором приєднання, та зобов'язалась його виконувати. На підставі цього правочину позивач отримала картку.

Покликаючись на ст. 14.13 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", Положення "Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням", затвердженого постановою Правління Національного банку України № 705 від 05.11.2014 року, п. 2.1.8.1 Умов та правил надання банківських послуг, з урахуванням обставин порушення договірних зобов'язань вважав правомірними дії банку щодо призупинення здійснення операцій з використанням платіжної картки (електронного платіжного засобу), держателем якої є позивач. При цьому вважав, що з червня-липня 2015 року клієнт розпочав здійснювати розрахунки за підприємницькою діяльністю. Тобто картка використовувалась не за цільовим призначенням - для особистих споживчих потреб, а для отримання та перерахунку коштів від осіб, які здійснювали поновлення картрахунку за номером з різних регіонів України, та зворотні розрахунки з контрагентами.

Тому переконаний, що умови договору та вимоги закону дозволяють банку зупинити дію картки та обмежувати право клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходиться на його рахунку у передбачених законом випадках.

З цих підстав просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким в позові відмовити.

У поданих запереченнях на апеляційну скаргу представник позивача, вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просив залишити його без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи відповідача, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції правильно виходив з правомірності дій позивача та недоведеності відповідачем, які конкретно порушення допустила позивач, що були підставою для блокування карткових рахунків.

Судом правильно встановлено, що ОСОБА_1 на підставі договору банківського рахунку є клієнтом ПАТ КБ "Приватбанк", користується продуктами банку, а саме є держателем картки НОМЕР_2, термін дії якої встановлено до березня 2020 року (а.с. 33, 34).

Дана картка в квітні 2015 року була заблокована банком, після чого позивач неодноразово зверталася до ПАТ КБ "ПриватБанк" в усній формі і письмово для пояснення причин блокування картки, а також просила відповідача розблокувати картку і видати їй кошти, які на ній знаходяться - 13 076 гривень (а.с. 6-7, 10-12).

У своїх письмових відповідях на звернення банк без чіткого пояснення своїх дій, причин та підстав блокування картки та не погоджуючись повернути грошові кошти, посилався на окремі положення Умов та правил надання банківських послуг (а.с. 8-9, 13-14).

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Як вірно з'ясовано судом, спірні правовідносини виникли із порушення ПАТ КБ "Приватбанк" зобов'язань за договором банківського рахунка.

Норми ст. 1066 ЦК України визначають, що за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд. Положення цієї глави застосовуються до інших фінансових установ при укладенні ними договору банківського рахунка відповідно до наданої ліцензії, а також застосовуються до кореспондентських рахунків та рахунків інших банків, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом.

Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 610 ЦК України під порушенням зобов'язання розуміє його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Повно і правильно з'ясувавши обставини справи та встановивши, що до застосування при вирішенні спірних правовідносин підлягають норми матеріального права, на застосуванні яких наполягав позивач, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову і зобов'язання ПАТ КБ "Приватбанк" розблокувати спірну банківську карту з належними ОСОБА_1 грошовими коштами.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом вимог ст. 17 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму та фінансування розповсюдження зброї масового знищення", ст. 14.13 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", Положення "Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням", затвердженого постановою Правління Національного банку України № 705 від 05.11.2014 року, п. 2.1.8.1 Умов та правил надання банківських послуг на увагу колегії суддів не заслуговують.

Так, у засіданні суду першої інстанції представник відповідача прямо і безпосередньо не міг зазначити, які ж саме порушення були підставою для блокування карткового рахунка.

В поданій апеляційній скарзі банк визначився з мотивами і покликається на те, що позивач здійснювала розрахунки через банківську картку не для особистих потреб споживача. При цьому посилається на те, з червня-липня 2015 року ОСОБА_1 почала здійснювати розрахунки, пов'язані з підприємницькою діяльністю. Між тим, її письмові звернення до ПАТ КБ "Приватбанк" про розблокування карткового рахунка датовані ще травнем 2015 року, а також вона наполягає, що усно почала звертатися до банку за захистом своїх прав у квітні того ж року, що не спростовано відповідачем.

Тобто картковий рахунок було заблоковано банком ще до червня-липня 2015 року, що заперечується лише усними доводами ПАТ КБ "Приватбанк".

За таких обставин наведене свідчить про необґрунтованість доводів автора скарги та безпідставність блокування банком карткового рахунка.

Крім того, в засіданні апеляційного суду представник відповідача ствердив, що підстави для блокування банківської картки ґрунтувалися фактично на припущеннях.

За змістом ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Не можна погодитися і з мотивами ПАТ КБ "Приватбанк" про використання послуг банку для легалізації позивачем кримінальних доходів.

Так, стаття 62 Конституції України вказує, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Ніхто не зобов'язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Будь-яких даних про відкриття кримінального провадження щодо ОСОБА_1 та ухвалення обвинувального вироку щодо неї за скоєння кримінально караних дій, пов'язаних з легалізацією (відмиванням) кримінальних доходів, відповідачем надано не було, а суд їх не здобув.

Необґрунтованими є і посилання банку про недодержання судом норм процесуального права.

Так, згідно із ч. 3 ст. 309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Жодних доказів про такі процесуально-правові порушення, що потягли би помилкове розв'язання судом цивільно-правового спору, ПАТ КБ "Приватбанк" не надав, а апеляційним судом не було здобуто.

Решта тверджень апеляційної скарги про помилковість висновків суду не ґрунтуються на обставинах справи та спростовуються правильністю висновків суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 та ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Тому доводи особи, що подала апеляційну скаргу, на необхідність та вимушеність захисту її прав, порушуючи тим самим права позивача, є неприйнятними для апеляційного суду.

Судові витрати у справі - 551, 20 гривень судового збору присуджено в силу вимог ст. 88 ЦПК України з банку на користь позивача, оскільки остання понесла їх при пред'явленні позову до суду.

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України є додержання норм матеріального і процесуального права при його ухвалення судом першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 3, 303, 307, 308, 313-315, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" відхилити, а рішення Рівненського міського суду від 1 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: