Справа №718/1684/16-ц
Провадження №2/718/692/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.01.2017 року Кіцманський районний суд Чернівецької області

у складі: головуючого - судді Олексюк Т.І.

секретаря - Пітак О.В.

з участю: представника позивача - ОСОБА_1

відповідача - ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що згідно укладеного 05.05.2005 року кредитного договору № CVMWGK0000003 відповідачу надано кредит у розмірі 41401 доларів США на строк до 28.04.2025 року. Відповідач порушила зобов`язання за кредитним договором і станом на 24.11.2015 року загальна сума заборгованості становить 30533,67 доларів США, з яких: 26903,78 доларів США заборгованість за кредитом, 2702,07 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом, 441 доларів США заборгованість по комісії, 486,82 доларів США пеня, які просив стягнути з відповідача.

Представник позивача ОСОБА_1 підтримала заявлені вимоги з наведених підстав, вказуючи також, що на час звернення до суду позивачу було відступлено право вимоги за договором від 14.04.2016 року, як іпотеко держателя право позивача зареєстровано 11.11.2016 року, останній платіж здійснено відповідачем 08.07.2015 року в сумі 200 доларів США через Приватбанк для «Юкрейн Мортгейдж».

Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 заявлених вимог не визнали, заперечуючи тим, що як іпотекодержатель позивач на день предявленні позову не був зареєстрований, відповідач не була повідомлена про відступлення прав вимоги, розрахунок заборгованості проведений позивачем, який не був кредитором.

Заслухавши пояснення представників сторін та відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Договір є обовязковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Визначення поняття зобовязання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобовязання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).

Сторони кредитного договору встановили строки виконання боржником окремих зобовязань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобовязання, яке виникло на основі цього договору.

Частиною першою статті 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобовязується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобовязується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (ч.1 ст. 1078 ЦК України).

Договір факторингу є самостійним цивільно-правовим договором, який належить до групи договорів про надання фінансових послуг. Сторонами договору є фактор і клієнт (стаття 1079 ЦК України). Фактором може бути банк або фінансова установа, а також фізична особа ? підприємець, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Клієнтом може бути фізична або юридична особа, яка є субєктом підприємницької діяльності.

Зміст договору факторингу полягає у переході до фактора права вимоги до боржника, тобто останній зобовязаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові та у цьому повідомленні визначено грошову вимогу, яка піддягає виконанню, а також вказано фактора, якому має бути здійснено платіж.

У справі № 2-а-12860/11/2670 колегія суддів прийшла до висновку про відсутність імперативного встановленого обовязку укладати договори факторингу лише за умови, що третьою особою у такому зобовязанні є лише субєкт господарювання.

Враховуючи, що Цивільний кодекс не містить обмежень щодо особи права вимоги грошових коштів до якої відступлене за договором факторингу, має вищу юридичну силу ніж Положення № 231, яким таке обмеження встановлено, застосовується ЦК України.

Наступне відступлення фактором права грошової вимоги третій особі не допускається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Якщо договором факторингу допускається наступне відступлення права грошової вимоги, воно здійснюється відповідно до положень глави 73 ЦКУ Факторингу (ч.1, 2 ст.1083 ЦКУ). Верховний Суд України при розгляді справи № 3-43гс15 у постанові від 15.04.2015 року висловив наступну правову позицію.

Статтею 512 ЦК України визначено підстави заміни кредитора у зобов'язанні, зокрема внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі ст.ст. 514, 516 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків.

З аналізу наведених норм вбачається, що за загальним правилом заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, оскільки не впливає на характер, обсяг і порядок виконання ним своїх обов'язків, не погіршує становище боржника та не зачіпає його інтересів, однак сторони мають право додатково врегулювати порядок заміни кредитора у договорі.

Тобто відсутність згоди боржника на заміну кредитора у зобовязанні, якщо обовязковість такої згоди передбачено договором, є підставою для визнання недійсним на підставі ч. 1 ст. 203 ЦК України договору про відступлення права вимоги, оскільки він суперечить вимогам ч. 1 ст. 516 ЦК України.

При розгляді справу № 6-979цс15 Верховний Суд України у постанові від 23.09.2015 року зробив наступний висновок. Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобовязанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обовязку первісному кредиторові є належним виконанням. У частині другій статті 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обовязку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобовязанні. Отже, за змістом наведених положень закону, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обовязку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним.

Встановлено, що згідно укладеного 05.05.2005 року кредитного договору № CVMWGK0000003 між Приватбанком та ОСОБА_2 останній надано кредит у розмірі 41401 доларів США на строк до 28.04.2025 року.

Згідно наданого позивачем розрахунку станом на 24.11.2015 року загальна сума заборгованості за кредитним договором № CVMWGK0000003 від 05.05.2005 року становить 30533,67 доларів США, з яких: 26903,78 доларів США заборгованість за кредитом, 2702,07 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом, 441 доларів США заборгованість по комісії, 486,82 доларів США пеня.

19.02.2007 року між Приватбанком та «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ» укладено договір відступлення прав вимоги.

14.04.2016 року між «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ» та Приватбанком укладено договір викупу (відступлення) прав вимоги.

Розрахунок заборгованості здійснено позивачем станом на 14.11.2016 року, позовну заяву подано 18.08.2016 року.

Реєстрація прав обтяження на нерухоме майно здійснено за Приватбанком 11.11.2016 року, що вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до п. 2.9.(а) договору викупу (відступлення) прав вимоги продавець зобовязується зареєструвати відступлення у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно : протягом 30 (тридцяти) днів з дати укладення договору зареєструвати інформацію стосовно відступлення відповідних прав вимоги за іпотеками у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Із зазначенням покупця як забезпеченої особи (іпотекодержателя) за відповідними іпотеками.

Згідно п. 2.9.(d) договору викупу (відступлення) прав вимоги продавець зобовязується надати повідомлення позичальникові та кожному страховику про відступлення прав вимоги: протягом 5 (пяти) днів з дати укладення договору повідомити кожного позичальника про відступлення прав вимоги, повязаних з кредитом такого позичальника, надіславши позичальнику письмові повідомлення по суті у формі повідомлення про відступлення прав вимоги та кожному страховику за відповідними договорами страхування, надіславши письмові повідомлення по суті в формі повідомлення страховикові про відступлення прав вимоги.

Зазначені вимоги за договором відступлення прав вимоги не виконі.

Враховуючи наведені та встановлені судом обставини, заявлені позовні вимоги суд вважає передчасними, а тому підстав для задоволення позову не вбачається.

На підставі ст.ст. ст.ст. 252-258, 264, 509, 510, 526, 530, 610, 611, 625, 1048, 1050, 1077-1079 ЦК України, керуючись ст.ст.10, 11, 15, 16, 30, 60, 88, 212. 213, 214, 215, 218 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутніми у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: