АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 539/1290/16-ц Номер провадження 22-ц/786/135/17Головуючий у 1-й інстанції Гудков С. В. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого Пікуля В.П.,

суддів: Обідіної О.І., Прядкіної О.В.,

при секретарі Зеленській О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Першого заступника керівника Лубенської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Державної архітектурно-будівельної інспекції України

на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 21 липня 2016 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до Територіальної громади в особі Окіпської сільської ради Лубенського району, третя особа Відділ державної реєстрації виконавчого комітету Лубенської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно,-

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Територіальної громади в особі Окіпської сільської ради Лубенського району, третя особа Відділ державної реєстрації виконавчого комітету Лубенської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 10 жовтня 2014 року він придбав у товариства з обмеженою відповідальністю (далі ТОВ) «Яромир-Агро» залишки корівника №1 поблизу с. Окіп Лубенського району, як будівельні матеріали, зокрема, клюшки бетонні 22 штуки, стакани ФБ 22 штуки, для його подальшої реставрації та узаконення як обєкту нерухомості. Провів реконструкцію корівника, а саме: залив навколо клюшок бетонний фундамент та цементну підлогу, звів по периметру фундамента стіни з керамічної цегли та залізобетонних плит між клюшками, перекрив дах залізобетонними плитами перекриття, після чого покрив дах шифером. ТОВ «Бюро технічної інвентаризації міжрегіональне» виготовлено на нього технічний паспорт, згідно якого загальна площа нежитлової будівлі корівника №1 літ «А», що розташований за межами населеного пункту с.Окіп складає 834,9 кв.м. Проте, при зверненні ОСОБА_2 до реєстраційної служби для оформлення свідоцтва про право власності на обєкт нерухомого майна корівника, у видачі свідоцтва про право власності на нерухоме майно йому було відмовлено.

Просив визнати за ним право власності на нежитлову будівлю корівника №1 літ «А», площею 834,9 кв.м., розташований за межами населеного пункту в с.Окіп Лубенського району Полтавської області.

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 21 липня 2016 року позов ОСОБА_2 - задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на належну будівлю корівника № 1 літ «А», площею 834,9 кв.м., розташований за межами населеного пункту с. Окіп Лубенського р-ну Полтавської обл.

В апеляційній скарзі Перший заступник керівника Лубенської місцевої прокуратури просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову посилаючись та порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В судове засідання ОСОБА_2 та його представник, представник відповідача не зявилися, будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, про що свідчать повідомлення про вручення поштових відправлень.

Від Окіпської сільської ради, крім того, надійшла заява із проханням розглядати справу без участі представника ради.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення прокурора, представника Державної архітектурно-будівельної інспекції, який підтримав апеляційну скаргу прокурора, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно з ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до п.п. 3,4 ст. 309 ЦПК України, підставою для скасування рішення в апеляційному порядку і ухвалення нового або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив із того, що 10 листопада 2014 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Яромир-Агро» було укладено договір купівлі-продажу, згідно якого ОСОБА_2 придбав в товаристві залишки корівника № 1 поблизу с. Окіп Лубенського району, як будівельні матеріали.

Придбавши вказану нерухомість, яка фактично збудована до 1992 року, позивач реконструював її та використовував з 2014 року.

Однак, у державній реєстрації права власності за позивачем на вищевказане нерухоме майно було відмовлено, що підтверджується рішенням державного реєстратора.

При цьому, виходячи із аналізу положень ст.ст. 328, 331, 392 ЦК України, ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав», суд прийшов до висновку про задоволення позову ОСОБА_2 про визнання права власності.

Проте, колегія суддів не може погодитися із висновком суду першої інстанції виходячи із наступного.

Із змісту норм глави 24 книги розділу І книги третьої ЦК України, слідує висновок, що підстави (способи) виникнення права власності поділяються на первинні та похідні.

Зокрема, частиною першою ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Стаття 331 ЦК України встановила загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію.

Верховним Судом України у ряді постанов, зокрема: постанові від 24 червня 2015 року (справа № 6-318цс15); постанові від 18 листопада 2015 року (справа № 1858цс15) викладена правова позиція, у якій Верховний Суд України зазначив, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.

При цьому, за правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Отже, ст. 392 ЦК України не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Із матеріалів справи вбачається (позивач сам зазначає у позовній заяві) та встановлено судом першої інстанції, що позивач придбав у ТОВ «ЯромирАгро» залишки корівника № 1 поблизу с. Окіп Лубенського району як будівельні матеріали на підставі договору купівлі-продажу від 10 жовтня 2014 року.

Договір купівлі-продажу від 10 жовтня 2014 року був укладений у простій письмовій формі (а.с. 6).

Тобто, на підставі вказаного договору у ОСОБА_2 не виникло право власності на будівлю корівника, як на обєкт нерухомого майна, а тому підстави для визнання за ним права власності в порядку ст. 392 ЦК України на вказану будівлю відсутні.

Посилання на проведення у послідуючому реконструкції, як на підставу визнання права власності також не може бути обґрунтованим.

Так, відповідно до частини п'ятої статті 11 ЦК України цивільні права і обов'язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства.

Верховним Судом України у постановах від 24 червня 2015 року (справа № 6-318цс15), поставі від 18 листопада 2015 року (справа № 1858цс15) також зазначено, що статтею 331 ЦК України не передбачено виникнення права власності на новостворений об'єкт нерухомості на підставі судового рішення.

У висновку зробленому Верховним Судом України у постанові від 28 вересня 2016 року по справі № 6-1243 цс16; постанові від 14 вересня 2016 року по справі № 6-1219цс16 зазначено, що можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Однак, позивач не обґрунтовує свої вимоги та не наводить доказів щодо наявності підстав для визнання права власності на нерухоме майно з підстав, передбачених статтями 335 чи 376 ЦК України.

Крім того, слід звернути увагу, на правову позицію висловлену Верховним Судом України у постанові від 28 січня 2015 року по справі № 6-225цс14, відносно підстав застосування ст. 376 ЦК України, зокрема у вказаній постанові вказано, що будівництво об'єктів нерухомості є взаємопов'язаною діяльністю різних суб'єктів права, які поєднані єдиною метою, спрямованою на безпосереднє забезпечення та створення об'єкта будівництва, яка включає різні аспекти і етапи будівництва.

Відносини у сфері містобудівної діяльності регулюються Конституцією України, Цивільним, Господарським і Земельним кодексами України, законами України «Про регулювання містобудівної діяльності», «Про Генеральну схему планування території України», «Про основи містобудування», «Про архітектурну діяльність», «Про комплексну реконструкцію кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду», «Про землеустрій», іншими нормативно-правовими актами (стаття 3 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

Поняття «будівництво» включає в себе нове будівництво, реконструкцію, реставрацію, капітальний ремонт об'єктів будівництва (частина третя статті 10 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», стаття 4 Закону України «Про архітектурну діяльність»).

Для визнання будівництва самочинним воно має бути пов'язане з об'єктом нерухомості й порушувати одне з положень статті 376 ЦК України.

У положеннях спеціальної матеріально-правової норми, що міститься в частині першій статті 376 ЦК України, поняття самочинного будівництва визначено через сукупність його основних ознак, які виступають умовами або підставами, за наявності яких об'єкт нерухомості може бути визначений самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об'єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об'єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

За загальним правилом, закріпленим у частині другій статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Водночас згідно з частиною третьою статті 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Зазначена норма поширюється на випадки, коли самочинне будівництво здійснено на ділянці, що не була відведена для цієї мети (для будівництва відповідного об'єкта) незалежно від того, хто є власником цієї земельної ділянки (особа, яка здійснила самочинне будівництво, чи інша особа).

Суд може визнати право власності на самочинне будівництво тільки за умови надання земельної ділянки особі, що здійснила самочинне будівництво, у встановленому порядку, зокрема, у випадках: безоплатної передачі земельної ділянки громадянину із земель державної або комунальної власності (стаття 121 Земельного кодексу України); набуття особою, що здійснила самочинне будівництво, земельної ділянки, що надана для даної цілі іншій особі, у власність; укладення договору оренди, іншого цивільно-правового договору, що дає право забудови земельної ділянки; прийняття відповідним органом виконавчої влади чи місцевого самоврядування рішення про зміну цільового призначення земельної ділянки тощо.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України).

Із контексту частин третьої та четвертої статті 376 ЦК України випливає, що частина третя цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо цільового призначення земель, а й до випадків, коли такого порушення немає, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить.

Аналіз норм частини третьої статті 376 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником та користувачем, якщо такий є, та не являється забудовником. Зазначена умова є єдиною для визнання права власності на об'єкт нерухомості за такою особою.

Як уже зазначалося, матеріали справи не містять доказів, що позивачем було виділено земельну ділянку під обєкт нерухомого майна.

За вказаних обставин рішення суду підлягає скасуванню із ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.

Також, відповідно до ст. 88 ЦПК України, із позивача ОСОБА_2 на користь Прокуратури Полтавської області слід стягнути судовий збір сплачений при подачі апеляційної скарги (платіжне доручення № 1774) у сумі 909 грн. 21 коп.

Керуючись ст. 303, п.п. 3, 4 ч.1 ст. 309, ст.ст. 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Першого заступника керівника Лубенської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Державної архітектурно-будівельної інспекції України задовольнити.

Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 21 липня 2016 року скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Територіальної громади в особі Окіпської сільської ради Лубенського району, третя особа Відділ державної реєстрації виконавчого комітету Лубенської міської ради, про визнання права власності на нерухоме майно відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Прокуратури Полтавської області витрати понесені при подачі апеляційної скарги в розмірі 909 грн. 21 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий В.П. Пікуль

Судді: О.І. Обідіна

ОСОБА_3