АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 березня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі: головуючого - Левенця Б.Б.

суддів - Мазурик О.Ф., Махлай Л.Д.

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 жовтня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_1 про стягнення коштів за договором позики, -

в с т а н о в и л а :

У квітні 2016 року позивачка звернулась до суду із позовом, в якому із врахуванням заяви про зміну предмету позову зазначила, що у період з лютого 2009 року по листопад 2012 року частинами щомісяця надала відповідачу ОСОБА_3 у позику грошові кошти на загальну суму 84900 доларів США.

26 лютого 2016 року позивачка звернулась до відповідачів із письмовою вимогою про повернення грошових коштів протягом 10 календарних днів з дати отримання даної вимоги і ця вимога була отримана ОСОБА_3 - 09 березня 2016 року, а ОСОБА_1 - 24 березня 2016 року, проте відповідачами зобов'язання не було виконане та грошові кошти не повернуто.

Зважаючи на те, що під час отримання грошових коштів у позику, ОСОБА_3 перебував у шлюбі з ОСОБА_1 і позичені грошові кошти надавались для погашення заборгованості по споживчим кредитам в установах банків, отриманих на потреби сім'ї відповідачів: на будівництво приватного житлового будинку та на придбання нежитлового приміщення, позивач просила стягнути на свою користь із відповідачів солідарно 2203825,71 грн. боргу та покласти на відповідачів судові витрати.(а.с.1-4, 99-101)

Відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги визнав в повному обсязі. (а.с.28-31)

ОСОБА_1 заперечувала проти позову із посиланням на те, що правовідносини між позивачем та ОСОБА_3 не є правовідносинами за договором позики і наданий позивачем документ по своїй суті не є розпискою, складений більш ніж через три роки після передачі грошей, тому не має під собою юридичного підґрунтя. Крім того позивачем не доведено те, що начебто отримані у позику кошти було витрачено відповідачем на потреби родини, а також те, що ОСОБА_1 було відомо про здійснення ОСОБА_3 такої позики. (а.с.132-133)

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 25 жовтня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_1 про стягнення коштів за договором позики задоволено частково, стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за Договором позики від 05 січня 2016 року в сумі 2 176 876,75 грн., а також стягнуто в рівних частинах з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 6890,00 грн., тобто по 3445,00 грн. з кожного. (а.с.148-154)

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, незаконність та необґрунтованість рішення суду, просила його скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю. На обґрунтування скарги зазначила, що суд не врахував обставин та доказів, якими обґрунтовані заперечення проти заявленого позову і дійшов помилкового висновку про його задоволення. (а.с.161-167)

В судовому засіданні ОСОБА_2, ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_5 заперечували проти скарги і просили її відхилити.

Інші особи до суду не прибули про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином про що у справі є докази. (а.с. 200-209)

Зважаючи на вимоги ч. 5 ст. 76, ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково враховуючи наступне.

Судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з 01 березня 2003 року перебували в зареєстрованому шлюбі, коли рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 12 травня 2015 року шлюб було розірвано. (а.с.15)

05 січня 2016 року було складено розписку, за якою ОСОБА_3 підтвердив отримання щомісячно в період з 01 лютого 2009 року по 02 листопада 2012 року від ОСОБА_2 коштів, на загальну суму 84900,00 доларів США. (а.с.5)

26 лютого 2016 року позивач заявила вимогу до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про повернення позики в сумі 84900,00 доларів США протягом 10 днів з моменту одержання вимоги, посилаючись те, що кошти були отримані на потреби сім'ї та в період перебування в зареєстрованому шлюбі. (а.с.6)

Факт написання розписки, отримання щомісячно в період з 01 лютого 2009 року по 02 листопада 2012 року від ОСОБА_2 коштів, на загальну суму 84900,00 доларів США відповідач ОСОБА_3 не заперечував, про що свідчить подана до районного суду заява про визнання позовних вимог. (а.с.28-31)

Відповідно до змісту ст. 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Згідно ч.2ст.73 СКУкраїни стягненняможе бутинакладено намайно, якеє спільноюсумісноювласністюподружжя,якщосудомустановлено,щодоговірбувукладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і одержане за договором використано на її потреби.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти в такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановленими договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Якщо інше не встановлено договором або законом (наприклад, якщо договір позики відповідає ознакам безпроцентного договору), позикодавець має право на одержання ще і процентів від суми позики. У разі коли договором не встановлено їх розмір, розмір процентів визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (ст. 1048 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу, тобто суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Відповідна правова позиція міститься і в постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2013 року у справі № 6-163цс12, яка з огляду на положення ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами України.

Вищевказаних вимог законодавства районний суд не врахував, обставин і доказів, які б давали підставу для покладення солідарного обов'язку на відповідачів не перевірив і не навів.

Колегія суддів перевірила вказані обставини і дійшла наступного висновку.

Заперечуючи проти позову відповідачка ОСОБА_1 зазначала, що у період з 01 лютого 2009 року по 02 листопада 2012 року ОСОБА_3 мав високі заробітки працюючи у Банку та сам надавав у позику гроші третім особам в сумі більшій 100 000 доларів США, тобто більше ніж нібито взяв в борг у матері ОСОБА_2, тому останні гроші не були витрачені в інтересах сім'ї, письмової згоди на укладення договору та отримання за цим договором грошей відповідачка не надавала.

Такі доводи апелянта підтверджуються наявними у справі доказами.

Так, задовідкою, ОСОБА_3 протягом2009 -2013 роківза місцемроботи напосаді директора центру роздрібного Київського регіонального центру ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК» отримував щомісячний заробіток розмір якого в основному дорівнював або перевищував розмір разових позик отриманих ним від матері ОСОБА_2 (а.с. 5, 72-76)

25 січня 2010 року був укладений і нотаріально посвідчений договір позики за яким ОСОБА_3 передав у позику гр.. ОСОБА_6 856 100 грн., що складало еквівалент 106 900.25 доларів США.(а.с. 170-171)

За наданими до суду квитанціями, протягом липня 2009 року - липня 2013 року, ОСОБА_3 придбавав валюту (долари США), здійснював поповнення поточного валютного рахунку, отримував депозитні гроші на загальну суму, яка перевищує розмір отримання ним від ОСОБА_2 позики.(а.с. 172-180)

Висновок районного суду про те, що отримані ОСОБА_3 грошові кошти були витрачені в інтересах сім'ї не підтверджені відповідними доказами. При цьому, до суду не надано доказів, що ОСОБА_1 надавала ОСОБА_3 у письмовій формі згоду на укладення договору позики.

Матеріали справи не містять доказів, які вказували б на згоду ОСОБА_1 відповідати перед ОСОБА_2 за грошовим зобов'язанням ОСОБА_3 від 05 січня 2016 року про отримання в період з 01 лютого 2009 року по 02 листопада 2012 року позики в сумі 84900,00 доларів США.

У відповідності з вимогами ст. 541 ЦК України солідарний обов'язок виникає у випадках встановлених договором або законом.

Посилання районного суду на норми сімейного права, як на підставу солідарної відповідальності ОСОБА_1 є безпідставним, оскільки ч. 4 ст. 63 та ч. 2 ст. 73 СК України не покладає солідарного обов'язку на неї за зобов'язаннями її чоловіка, а вона може відповідати своєю часткою майна у спільній сумісній власності подружжя за умови, що договір був укладений в інтересах сім'ї, а одержане за договором використано на її потреби у разі накладення стягнення на майно.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність передбачених законом підстав для покладення на ОСОБА_1 солідарно боргових зобов'язань перед позивачем.

До суду не надано доказів на підтвердження виконання відповідачем ОСОБА_3 боргових зобов'язань і повернення грошей ОСОБА_2 як це передбачено ст. 545 ЦК України. ОСОБА_3 визнав заявлені позовні вимоги в повному обсязі про що в районний суд подав відповідну заяву і рішення районного суду не оскаржував.

За таких обставин та з огляду на положення ст. 1046, ч. 1 ст. 1049 ЦК України і фактичні обставини справи, які визнані і не заперечувались відповідачем ОСОБА_3, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для стягнення із відповідача ОСОБА_3 на користь позивачки усієї суми боргу.

При цьому, колегія суддів врахувала право ОСОБА_3 заявляти про врахування грошового зобов'язання за позикою, яка за його твердженням витрачена в інтересах сім'ї, під час поділу спільного майна подружжя та відхилила відповідні доводи апелянта в цьому провадженні.

З огляду на положення частини 2 ст. 314 ЦПК України, скарга підлягає задоволенню частково, оскаржуване рішення скасуванню в частині солідарного боргового зобов'язання ОСОБА_1 та стягнення з відповідачки частини судового збору із ухваленням нового по суті заявлених вимог.

Інші доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

На підставі ст. 88 ЦПК України слід стягнути із відповідача ОСОБА_3 на користь позивача 6890,00 грн. судового збору за розгляд справи районним судом, сплата якого підтверджується квитанцією. (а.с.16)

Керуючись ст.ст. 88, 303, п.п. 1-3 ч. 1 ст. 307, п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 , ч. 2 ст. 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія судів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 жовтня 2016 року скасувати в частині солідарного стягнення із ОСОБА_1 заборгованості за договором позики від 05 січня 2016 року та 3445 грн. судового збору за розгляд справи районним судом і ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1.

У зв'язку з цим абзац третій резолютивної частини рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 жовтня 2016 року викласти в наступній редакції.

«Стягнути з ОСОБА_3, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, на користь ОСОБА_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 - 6890(шість тисяч вісімсот дев'яносто) грн. 00 коп. судового збору за розгляд справи районним судом.»

В іншій частині рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 жовтня 2016 року - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили негайно з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді Апеляційного суду міста Києва: Б.Б.Левенець

Л.Д.Махлай

О.Ф.Мазурик

Справа № 22-ц/796/3122/2017

Унікальний номер 761/13858/16-ц

Головуючий у першій інстанції - Притула Н.Г.

Доповідач Левенець Б.Б.