Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 березня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі суддів: Бондаренко Н.В., Григоренка М.П., Гордійчук С.С.

секретар судового засідання: Шептицька С.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 22 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, служба у справах дітей Рівненської міської ради, третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору ОСОБА_6 про усунення перешкод в користуванні майном, шляхом виселення та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування державної реєстрації права власності

заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача - ОСОБА_2, представника ОСОБА_3- ОСОБА_7, третьої особи та його представника ОСОБА_8, перевіривши матеріали справи, колегія суддів

в с т а н о в и л а :

20.08.2015року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, служба у справах дітей Рівненської міської ради про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення.

В обґрунтування позову покликається на те, що 16 жовтня 2013 року між ним та ТзОВ "Факторингова компанія "ФК Факторинг" укладений договір купівлі-продажу домоволодіння №23а, що розташоване за адресою: м. Рівне, вул. Достоєвського. ТзОВ "Факторингова компанія "ФК Факторинг" уклало вказаний правочин на підставі заочного рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 30 червня 2011 року, яким було звернуто стягнення на предмет іпотеки (домоволодіння №23а, що розташоване за адресою: м. Рівне вул. Достоєвського) шляхом надання ТзОВ КБ "Арма", правонаступником якого є ТзОВ "РК "Фактор", відповідно правонаступником якого є ТзОВ "Факторингова компанія "ФК Факторинг", як іпотекодержателю, права на продаж будь-якій особі покупцеві з усіма повноваженнями та отримання будь-яких документів необхідних для здійснення продажу.

Вказує, що право власності зареєстроване позивачем у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується Витягом з державного реєстру речових прав №37165048 від 6 травня 2015 року. Позивачу відомо, що у його домоволодінні зареєстровані та фактично проживають відповідачі, до яких ОСОБА_1 звертався з вимогою про добровільне виселення, однак останні відмовились виконати законні вимоги позивача. Просить усунути перешкоди в користуванні майном, шляхом виселення відповідачів з домоволодіння, що знаходиться за адресою м. Рівне, вул. Достоєвського, буд. 23а.

Третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_6 звернувся з позовом до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу домоволодіння №23а, що розташоване за адресою: м. Рівне, вул. Достоєвського, укладеного між ТзОВ "Факторингова компанія "ФК Факторинг" та ОСОБА_1 від 16 жовтня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_9 зареєстрованого в реєстрі за № 1084 недійсним.

В обгрунтування позову вказує, що при реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за ТзОВ "Факторингова компанія "ФК Факторинг" було допущено ряд порушень Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Крім того, йому як власнику нерухомого майна та іпотекодавцю в порушення вимог ст. 38 Закону України "Про іпотеку" не було надіслано повідомлення про укладення оспорюваного договору купівлі-продажу.

Просить визнати договір купівлі-продажу недійсним та скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на домоволодіння №23а по вул. Достоєвського в м. Рівне.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 22 грудня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_10, ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, служба у справах дітей Рівненської міської ради, третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення відмовлено.

Позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу недійсним задоволено повністю.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу, укладений 16 жовтня 2013 року між ТзОВ "Факторингова компанія "ФК Факторинг" та ОСОБА_1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_9, зареєстрований в реєстрі за №1084.

Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на домоволодіння, що розташоване за адресою: м. Рівне, вул. Достоєвського, буд. 23а.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 судовий збір в розмірі 551 грн. 20 коп.

В поданій на вказане рішення суду апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 покликається на його незаконність та необгрунтованість в зв'язку з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи та порушенням норм матеріального права.

Вказує, що з матеріалів нотаріальної справи слідує, що ТзОВ "Факторингова компанія "ФК Факторинг" до укладення договору купівлі-продажу володіло спірним нерухомим майном, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав, який був наданий ТзОВ "Факторингова компанія "ФК Факторинг" приватному нотаріусу під час укладення договору купівлі-продажу з ОСОБА_1

Державна реєстрація права власності на нерухоме майно за ТзОВ "Факторингої компанія "ФК Факгоринг" не була скасована чи оскаржена, а тому відповідно до презумпції правомірності набуття права власності на майно ОСОБА_1 та нотаріусом не ставилось під сумнів правомірність володіння ТзОВ "Факторингова компанії "ФК Факторинг" нерухомим майном, що було предметом купівлі-продажу.

Вважає, що судом хибно встановлено правову природу укладеного правочину щодо купівлі-продажу нерухомого майна, оскільки такий правочин не мав жодного правового відношення до заочного рішення суду від 30 червня 2011 року чи договору іпотеки, оскільки був простим договором купівлі-продажу нерухомого майна здійсненим в порядку визначеним законом з поданням необхідних документів.

Крім того, при укладенні договору купівлі-продажу та набутті права власності ОСОБА_1 на нерухоме майно, воно не було обтяжене арештами чи іншими заборонами, оскільки такі обтяження були зняті під час реєстрації права власності на нерухоме майно за ТзОВ "Факторингова компанія "ФК Факторинг".

Суд вийшовши за межі спору встановив порушення, здійсненні ТзОВ "Факторингова компанія "ФК Факторинг" під час реєстрації права власності, хоча такі дії ОСОБА_6 не оскаржувались.

Звертає увагу на те, що вказана в оскаржуваному рішенні суду реституція, визнаного судом недійного правочину, мала полягати у поверненні у власність ТзОВ "Факторингова компанія "ФК Факторинг" нерухомого майна, як сторони правочину, яка його відчужила.

Також, суд неправомірно визнавши недійсним договір купівлі-продажу не залучив до розгляду справи продавця за договором ТзОВ "Факторингова компанія "ФК Факторинг".

З наведених підстав просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення яким відмовити у задоволенні позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_6

Апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_6 про визнання недійсним договору купівлі-продажу домоволодіння по вул. Достоєвського, 23 в м. Рівне та скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на вказане майно, суд першої інстанції виходив з того, що ТзОВ "Факторингова компанія "ФК Факторинг" не набуло у встановленому законом порядку права на відчуження спірного домоволодіння, так як за рішенням суду від 30.06.2011року права власності на спірне нерухоме майно товариство не мало.

При цьому суд вважав, що, за наявності підстав для скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на спірне майно, відповідно відсутні правові підстави задоволення його позовних вимог про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення.

Однак, з такими висновками суду погодитись не можна.

За змістом статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Відповідно до положень ЦК України щодо захисту прав власності, особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутись до суду як з позовом про визнання відповідної угоди недійсною (ст.ст. 215-235 ЦК України), або з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (ст.ст. 330, 388 ЦК України).

Встановлено, що 2 вересня 2008року між ТзОВ КБ «Арма» та ОСОБА_6 укладений кредитний договір №31/07/840- N/5 за умовами якого останній отримав грошові кошти в розмірі 40 000доларів США.

На забезпечення виконання зобов'язання за вказаним договором кредиту, в цей же день між ОСОБА_6 та ТзОВ КБ «Арма» укладений договір іпотеки, на підставі якого ОСОБА_6 передав в іпотеку будинковолодіння, що знаходиться за адресою: м. Рівне вул. Достоєвського,23а, яке належало йому на підставі договору купівлі-продажу від 2.09.2008року.

Іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов'язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов'язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов'язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов'язань або зменшити їх.

Виконання забезпечувального зобов'язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (позикодавцем) права одержати задоволення за рахунок переданого іпотекодавцем в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами останнього. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги позикодавця у разі невиконання боржником свого зобов'язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого преважного права, у порядку встановленому іпотечним договором та/або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 589, ст. 590 ЦК України, ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

30 червня 2011 року Рівненським міським судом Рівненської області ухвалено рішення у цивільній справі за позовом ТзОВ КБ "АРМА" до ОСОБА_6, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, треті особи: ВГІРФО УМВС України у Рівненській області, Органи опіки та піклування м. Рівне, ЖКП "Паркове", ЖКП "Західне", ОСОБА_14, ОСОБА_11 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_15 та ОСОБА_4 про стягнення коштів та звернення стягнення на предмет іпотеки, яким позов задоволено частково, стягнуто солідарно з ОСОБА_6 та ОСОБА_11, на користь ТзОВ КБ "АРМА" заборгованість у сумі 48 054 431 грн. Звернуто стягнення на нерухоме майно - квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_6, ОСОБА_12, ОСОБА_13, шляхом надання ТзОВ КБ "АРМА", як іпотекодержателю, права на продаж вищевказаної квартири будь-якій особі-покупцеві з усіма повноваженнями та з отриманням будь-яких документів необхідних для здійснення продажу. Звернуто стягнення на нерухоме майно - домоволодіння, що знаходиться за адресою: м. Рівне, вул. Достоєвського, будинок 23-а, що належить на праві власності ОСОБА_6, шляхом надання ТзОВ КБ "АРМА", як іпотекодержателю, права на продаж вищевказаного домоволодіння будь-якій особі-покупцеві з усіма повноваженнями та з отриманням будь-яких документів необхідних для здійснення продажу. В задоволені позовних вимог ТзОВ КБ "АРМА" до ОСОБА_6, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 про виселення з квартири та домоволодіння відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 6 квітня 2012 року рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 30 червня 2011 року скасовано частково. Позов ТзОВ КБ "АРМА" задоволено частково, в частині звернення стягнення на домоволодіння, розташованого: м. Рівне, вул. Достоєвського, будинок 23-а, що належить на праві власності ОСОБА_6, квартиру, розташовану в АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_6, ОСОБА_12, ОСОБА_13, в погашення заборгованості за кредитним договором від 2 вересня 2008 року №31/07/840-N/5 в сумі 383637,91 грн. шляхом надання ТзОВ КБ "АРМА", правонаступником якого є ТзОВ "РК Фактор", як іпотекодержателю, право на продаж вищевказаного домоволодіння будь-якій особі-покупцеві з усіма повноваженнями та з отриманням будь-яких документів необхідних для здійснення продажу. В іншій частині рішення залишено без змін.

Таким чином, на підставі зазначеного рішення суду ТзОВ КБ "АРМА", правонаступником якого є ТзОВ "РК Фактор" здобуло право укласти договір купівлі-продажу предмету іпотеки за кредитним договором від 2 вересня 2008року.

ТзОВ "РК Фактор" змінило свою назву на ТзОВ "Факторингова компанія "ФК Факторинг" (а.с.156)

16 жовтня 2013 року між ТзОВ "Факторингова компанія "ФК Факторинг" та ОСОБА_1 укладений договір купівлі-продажу домоволодіння №23а, що розташоване за адресою: м. Рівне, вул. Достоєвського.

Відповідно до п.3 договору купівлі-продажу-домоволодіння належить ТзОВ "Факторингова компанія "ФК Факторинг" на підставі заочного рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 30 червня 2011 року. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_9

Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 658 ЦК України передбачено, що право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Частиною 5 ст.11 ЦК України передбачено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обовязки можуть виникати з рішення суду.

Згідно вимог ч. 5 ст. 38 Закону України «Про іпотеку», дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить, застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця.

За наведеного право розпорядження(продажу) предметом іпотеки виникло у ТзОВ "Факторингова компанія "ФК Факторинг" в силу закону на підставі судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір купівлі-продажу предмета іпотеки, укладений відповідно до статті38 Закону України «Про іпотеки», є правовою підставою для реєстрації права власності покупця на нерухоме майно, що було предметом іпотеки.

Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом, зокрема із правочинів і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із Закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За таких обставин, оспорюваний правочин вчинений у відповідності до вимог діючого законодавства, тому не має підстав для визнання його недійсним. Право власності на спірне нерухоме майно перейшло від ОСОБА_6 до ОСОБА_1 правомірно.

Покликання суду першої інстанції на порушення нотаріусом ч.7 ст.16 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень», як підставу визнання договору купівлі-продажу недійсним є помилковим, оскільки державна реєстрація прав на продаж майна за ТзОВ "Факторингова компанія "ФК Факторинг" проведена у відповідності до вимог цього закону, а іпотекодержатель у розумінні положень ч. 7 ст.16 Закону є « іншим правонабувачем», за заявою якого за товариством і проведена державна реєстрація права.

Укладений між сторонами договір купівлі-продажу будинку не суперечить нормам цивільного законодавства, відповідає вільному волевиявленню та внутрішній волі учасників правочину, спрямований на реальне настання правових наслідків, а тому відсутні правові підстави, передбачені ст.ст. 203, 215 ЦК України, для визнання оспорюваного правочину недійсним.

Частиною 1 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що у разі неповідомлення іпотекодержателем про свій намір купити предмет іпотеки, іпотекодержатель несе відповідальність за відшкодування завданих збитків, тобто визнання договору купівлі-продажу недійсним, в такому випадку, законом не передбачено.

Таким чином неповідомлення ТзОВ "Факторингова компанія "ФК Факторинг" ОСОБА_6 та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір не є підставою для визнання спірного договору купівлі-продажу будинку недійсним.

Окрім цього, за загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України).

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. А також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або держави та суспільні інтереси (ст. ст. 45, 46 ЦПК України).

У абзаці 2 п. 11 постанови № 14 Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року Верховний Суд України роз"яснив, що, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Аналізуючи зазначені норми права, роз"яснення Пленуму Верховного Суду України, з"ясовуючи вказані обставини та оцінюючи наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що в судовому засіданні третьою особою не доведено належними та допустимими доказами порушення прав іпотекодавця ОСОБА_6 на спірне нерухоме майно відповідачем, тому у відповідності до ст. ст. 15,16 ЦК України його право не підлягає захисту судом.

Аналогічна право позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 3 вересня 2014 року у справі №6-84цс14, яка у відповідності до ч. 1 ст. 360-1 ЦПК України є обов"язковою для всіх судів України.

Вимоги ОСОБА_6 про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного нерухомого майна є необґрунтованими та направлені на невиконання боргових зобов"язань.

Вимога про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на домоволодіння має похідний характер, а тому у звязку з відмовою у позові про визнання договору купівлі продажу недійсним не підлягає задоволенню і ця вимога.

Судом встановлено, що у будинку за адресою м. Рівне, вул. Достоєвського, 23а зареєстровані та проживають ОСОБА_16, ОСОБА_3 та її малолітній син ОСОБА_5

16 жовтня 2013 року ТзОВ "Факторингова компанія "ФК Факторинг" уклало із ОСОБА_1 договір купівлі-продажу будинку за адресою м. Рівне, вул. Достоєвського, 23а, у зв'язку з чим право на житло у попереднього власника (ОСОБА_6Е.) припинилось, оскільки при відчуженні цього нерухомого майна право користування будинком було надано новому власнику, а відтак право відповідачів за первісним позовом на користування спірним житлом також припинилося.

З матеріалів справи вбачається, що 14 липня 2015 року представником ОСОБА_1 ОСОБА_2 було направлено ОСОБА_15 та ОСОБА_4 вимогу про добровільне звільнення займаного будинковолодіння по вул. Достоєвського, 23а в м. Рівне на протязі одного місяця з моменту отримання вимоги.

Вказану вимогу ОСОБА_15 та ОСОБА_4 було отримано 17 липня 2015 року, однак виконано її не було.

Із іпотечного договору № 31/07/840-N/5-2 від 2.09.2008року вбачається, що будинковолодіння по вул. Достоєвського, 23а в м. Рівне ОСОБА_6 придбав за кредитні кошти.(а.с.188)

Умови договору купівлі-продажу будинку, укладеного із ОСОБА_1 свідчать про те, що іпотекодержатель звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом укладення від свого імені з позивачем договору купівлі-продажу предмета іпотеки. При цьому, вищевказаний договір не містить відомостей про те, що вказаний будинок є вільним та в ньому ніхто не проживає.

Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення є ст. 109 ЖК УРСР, у ч. 1 якої передбачені підстави виселення. Частина 3 ст. 109 ЖК УРСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Тобто, ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ст. 38 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення ст. 40 цього Закону, так і норма ст. 109 ЖК УРСР.

При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (ч. 4 ст. 109 ЖК УРСР).

Проживання у спірному будинку членів сім'ї колишнього власника, відповідачів за первісним позовом, перешкоджає позивачу, який є новим власником спірного житла на теперішній час, в повній мірі реалізувати своє право власності та, враховуючи те, що будинок, що є предметом договору іпотеки, придбано ОСОБА_6 за рахунок отриманого кредиту, рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки виконано до введення мораторію, запровадженого з 7 червня 2014 року Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», тому наявні підстави для усунення ОСОБА_1 перешкод у користуванні будинком, шляхом виселення відповідачів без надання ОСОБА_16, ОСОБА_3 та її малолітньому сину ОСОБА_5 іншого житла.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції було ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповним зясуванням судом обставин, що мають значення для справи, колегія суддів прийшла до висновку, що його необхідно скасувати та ухвалити нове про задоволення первісного позову та відмову третій особі у задоволенні його позовних вимог.

У відповідності до ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню на користь ОСОБА_1 з кожного з відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 судові витрати по оплаті судового збору за подачу позову та апеляційної скарги в розмірі по 255,78грн.(243.6+267.96:2), а з ОСОБА_6 витрати по оплаті судового збору за подачу апеляційної скарги в розмірі 1212,64грн.

Керуючись ст.ст.303,304,307,309,313,314,316,317,325 ЦПК України, ст.ст.33,38,40 Закону України "Про іпотеку", ст.ст.203,215, 391 ЦК України, ст.109 ЖК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 22 грудня 2016 року задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 22 грудня 2016 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Усунути перешкоди ОСОБА_1 в користуванні майном, шляхом виселення ОСОБА_3, ОСОБА_4, малолітнього ОСОБА_5 з домоволодіння, що знаходиться за адресою: м. Рівне, вул. Достоєвського, 23а.

В задоволенні позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування державної реєстрації права власності відмовити.

Стягнути з кожного з відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судові витрати по оплаті судового збору за подачу позову та апеляційної скарги в розмірі по 255 (двісті пятдесят пять) грн. 78 коп.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 судові витрати по оплаті судового збору за подачу апеляційної скарги в розмірі 1212(одну тисячу двісті дванадцять) грн. 64коп.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Судді: Бондаренко Н.В.

ОСОБА_17

ОСОБА_18