АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження 22-ц/796/3756/2017 Доповідач - Рубан С.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 березня 2017 року колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Желепа О.В., Іванченко М.М.

при секретарі Перетятько А.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 03 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про визнання договорів недійсними,-

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 03 лютого 2017 року в позові ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про визнання договорів недійсними - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В судовому засіданні представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги.

Інші учасники процесу в судове засідання не з'явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч. 2 ст. 305 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

ОСОБА_1 звернулася з позовом в якому просить визнати недійсними кредитний договір та договір іпотеки, укладені між нею та відповідачем, а також договір поруки, укладений між ОСОБА_2 та банком.

Посилається на те, що 15 лютого 2008 року між нею та ВАТ «Комерційний банк «Надра» був укладений кредитний договір №09/П/79/2008-840, за умовами якого банк надав їй кредит у сумі 123 687 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 12,99%.

Для забезпечення виконання умов кредитного договору 15 лютого 2008 року між нею та банком був укладений договір іпотеки.

Предметом іпотеки за укладеним договором є квартира АДРЕСА_1, загальною площею 43,10 кв.м, яка належить їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 15 лютого 2008 року.

15 лютого 2008 року між банком та ОСОБА_2 був укладений договір поруки, за умовами якого ОСОБА_2 взяв на себе зобов'язання відповідати перед банком солідарно з ОСОБА_1 за виконання зобов'язань за умовами кредитного договору.

Позивач зазначає, що банк не надав їй, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовної сукупної вартості кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору.

В зв'язку з цим 04 вересня 2015 року вона звернулася до спеціаліста в галузі аудиту з проханням скласти (обрахувати) детальний розпис загальної вартості кредиту для позичальника за укладеним нею з відповідачем кредитним договором та викласти його у вигляді графіку платежів за кредитним договором у розрізі сум погашення основного боргу (кредиту) та сплати процентів за користування кредитом.

З наданого спеціалістом розрахунку зроблено висновок, що остаточна сума процентів за кредитним договором складає 234 973,33 доларів США, перевищує суму наданого їй кредиту майже у два рази.

Крім цього, п.1.5 Кредитного договору визначено механізм розрахунку комісії, але графік погашення кредиту банком їй не надавався, а тому незрозуміло, які саме суми та на які рахунки зараховувалися грошові кошти.

Виходячи з цього, вважає, що умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що призвели до істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків та погіршення становища споживача, а тому просить визнати його недійсним, також визнати недійсними договір поруки та договір іпотеки, як похідні від кредитного договору.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з наступного.

Судом встановлено, що 15 лютого 2008 року між сторонами був укладений кредитний договір №09/П/79/2008-840, за умовами якого банк надав позивачці кредит у сумі 123 687 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 12,99%.

Для забезпечення виконання умов кредитного договору в цей же день між ними був укладений договір іпотеки, за умовами якого позивачка передала банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 43,10 кв.м., яка належить їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 15 лютого 2008 року.

Крім того, 15 лютого 2008 року між банком та ОСОБА_2 був укладений договір поруки, за умовами якого ОСОБА_2 взяв на себе зобов'язання відповідати перед банком солідарно за виконання позивачкою, як позичальником, зобов'язань щодо повернення суми кредиту, сплати процентів, інших платежів, передбачених кредитним договором та штрафних санкцій за користування кредитом в порядку, на умовах та в строки, визначені кредитним договором.

Відповідно до п. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони повинні усвідомлювати, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Вирішуючи спір про визнання договору недійсним, необхідним є встановлення наявності тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону, додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони тощо.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ч.5 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Частинами 1,2 ст.18 Закону зазначено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

З укладеного між сторонами кредитного договору вбачається, що його кожний аркуш засвідчений підписом позивачки, тобто вона при його укладенні ознайомилася з усіма істотними та іншими умовами договору.

Це ж підтверджується і підписаною позивачкою Анкетою-заявою клієнта.

У кредитному договорі, укладеному між сторонами, зазначена мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Судом встановлено, що рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 02 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 23 червня 2016 року, було відмовлено в позові ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», ОСОБА_1 про визнання недійсними кредитного договору, договору іпотеки та договору поруки.

Апеляційний суд м. Києва, залишаючи в силі рішення районного суду, дослідивши в судовому засіданні оригінал кредитної справи, дійшов висновку, що перед укладенням Кредитного договору позичальник ОСОБА_1 була ознайомлена із загальними умовами кредитування та погодилась з даними умовами.

Укладений кредитний договір був спрямований на реальне настання наслідків, що були ним обумовлені, тобто банк надав, а ОСОБА_1 взяла кредит та зобов'язалась повернути його банку відповідно до умов кредитного договору.

Враховуючи встановлені обставини відповідно до положень ч. 3 ст. 61 ЦПК України, суд дійшов правильного висновку, що не вбачається порушення прав за договором саме позичальника ОСОБА_1 щодо ненадання їй банком повної інформації по умовах даного кредиту, а також безпідставні вимоги позивачки в частині визнання недійсним кредитного договору.

Відповідно до ч.2 ст.548 ЦК України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню.

Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину, щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Враховуючи відсутність підстав для визнання недійсним кредитного договору, суд дійшов вірного висновку про відсутність підстав для визнання недійсними договору іпотеки та договору поруки.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та не приймає до уваги доводи апеляційної скарги виходячи з наступного.

Виходячи з положень статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторонипосилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давностітощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторінвипливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позовзадовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілитиміж сторонамисудові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 214 ЦПК України).

Доводи апеляційної скарги про те, що в порушення п.2 ч. 1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» банк не надав позивачу , як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладанням кредитного договору, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки у кредитному договорі, укладеному між сторонами, зазначені всі істотні умови, а саме: сума кредиту, розмір відсоткової ставки, розмір щомісячного платежу та строк повернення грошових коштів.

Крім того, ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 23 червня 2016 року, яка на даний час набрала законної сили, у справі за позовом ОСОБА_2 до ПАТ КБ «Надра», ОСОБА_1 про визнання недійсними кредитного договору, договору іпотеки та договору поруки, встановлено, що перед укладенням кредитного договору позичальник ОСОБА_1 була ознайомлена із загальними умовами кредитування та погодилася з даними умовами. Укладений кредитний договір був спрямований на реальне настання наслідків, що були ним обумовлені, тобто банк надав, а ОСОБА_1 взяла кредит та зобов'язалась повернути його банку відповідно до умов кредитного договору. За встановлених обставин не вбачається порушення прав саме позичальника за договором ОСОБА_1 щодо ненадання їй банком повної інформації по умовах даного кредиту.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15, роз'яснено, що Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Невірним є твердження про те, що зміст кредитного договору суперечить чинному законодавству, а саме ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

У наведеному Законі чітко прописана процедура укладання договору, яка включає питання щодо надання інформації кредитодавцеві та споживачеві один про одного та щодо умов кредитування: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений, форми його забезпечення, тип відсоткової ставки, сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, строк, на який кредит може бути одержаний, та варіанти його повернення. Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один із оригіналів якого передається споживачеві.

Тобто, ОСОБА_1 були відомі усі умови договору та не існувало ніяких інших умов, які б примусили її прийняти їх на вкрай невигідних для себе умовах.

Судом встановлено, що спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позивачка на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала його умови.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним договору споживчого кредиту, договору поруки та іпотеки, правильно застосувавши положення статей 11,18 закону України «Про захист прав споживачів».

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 03 лютого 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуючий Судді