АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 березня 2017 р. Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Усика Г.І.

суддів - Пікуль А.А., Ратнікової В.М.

при секретарі - Пузиковій В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 27 січня 2017 р. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та вселення, зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и л а:

У березні 2016 р. ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_1, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та вселення.

На обґрунтування своїх вимог зазначав, що у 2002 р. ОСОБА_1 придбала квартиру АДРЕСА_1 за грошові кошти, отримані від продажу квартири АДРЕСА_2, в якій Ѕ частина цієї квартири належала йому на праві власності. За усною домовленістю ОСОБА_1 погодилася придбати йому окреме житло, але цього не зробила.

З 2010 р. по 2016 р. він перебував у цивільному шлюбі з ОСОБА_5, проживав разом з нею та дітьми у належному її матері будинку АДРЕСА_4. У зв'язку із непорозуміннями з родичами цивільної дружини, він 16.02.2016 р. змушений був звільнити вказане житлове приміщення, і тимчасово проживати у 90-річної бабусі ОСОБА_6 з її родичами, за адресою: АДРЕСА_3.

Посилаючись на те, що ОСОБА_1 чинить йому перешкоди у вселенні у спірне житлове приміщення - квартиру АДРЕСА_1, у якій він зареєстрований, і в якій на час звернення до суду проживали квартиранти, просив суд вселити його у зазначену квартиру, та зобов'язати відповідачку не чинити йому перешкод в користуванні зазначеною житловою площею .

Справа № 758/3889/16-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/4104/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Ларіонова Н.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Усик Г.І.
У червні 2016 р. ОСОБА_1 звернулася із зустрічним позовом про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1

Вказувала на те, що зазначена квартира є її особистою приватною власністю, дійсно придбана за кошти отримані від продажу квартири АДРЕСА_2, право власності на яку ОСОБА_2 не мав.

Посилаючись на те, що відповідач ОСОБА_2 на спірній житловій площі ніколи не проживав, не ніс витрат на виконання ремонтних робіт у квартирі та по оплаті житлово-комунальних послуг, просила визнати його таким, що втратив право користування її власністю.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 27.01.2017 р. позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Вселено ОСОБА_2 до квартири АДРЕСА_1.

Усунено ОСОБА_2 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1, зобов'язано ОСОБА_1 не чинити перешкоди в користуванні ОСОБА_2 вказаною квартирою та надати комплект ключів від вхідних дверей цієї квартири.

У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 551,20 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, задовольнити її позовні вимоги за зустрічним позовом, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи танеправильне застосування норм матеріального і процесуального права.

Зазначала, що відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог, суд не урахував, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження порушення його прав у користуванні квартирою, оскільки ОСОБА_2 не проживав у спірній квартирі та не сплачував кошти на її ремонт, утримання та комунальні послуги.

Також вважала необґрунтованими висновки суду стосовно того, що квартира здається в оренду, та що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 існує домовленість про його не проживання в цій квартирі.

В судовому засіданні ОСОБА_1 просила задовольнити апеляційну скаргу з наведених у ній підстав. Доводи апеляційної скарги підтримували і треті особи ОСОБА_3 та ОСОБА_4

ОСОБА_2 просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, посилаюсь на те, що посилання позивачки та третіх осіб на його не проживання у спірній квартирі без поважних причин - за відсутності домовленості між ними,є безпідставними. Вважав рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які приймали участь в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням у квартиріАДРЕСА_1, та відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування цим житловим приміщенням, суд першої інстанції виходив з того, що не проживання позивача у спірній квартирі мало місце з поважних причин, у тому числі за домовленістю з відповідачем.

Проте погодитися з таким висновком суду не можна, виходячи з наступного .

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема і питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

З договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 15.06.2002 р. та реєстраційного запису в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна убачається, що власником цієї квартири є квартири ОСОБА_1

Зазначена квартира складається з двох жилих кімнат, площею 28,90 кв.м., в ній на час звернення з позовом до суду зареєстровані відповідач ОСОБА_1, її чоловік ОСОБА_3, та сини: позивач - ОСОБА_2, 1978 р. народження та третя особа - ОСОБА_4, 1987 р. народження.

Відповідно до положень ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

За змістом частини 3 зазначеної норми, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом.

ОСОБА_2 не надав будь-яких документальних підтверджень належності йому на праві власності Ѕ частини квартири АДРЕСА_2, за кошти від реалізації якої ОСОБА_1 придбала спірну квартиру.

На спростування зазначених тверджень ОСОБА_1 зазначала, що попередня квартира належала їй на праві власності, позивач був повнолітньою особою і не мав права власності на частку в цій квартирі. Вона погодилась зареєструвати його на житловій площі у квартирі АДРЕСА_1 щоб він мав можливість користуватися певними соціальними послугами у м. Києві, і як мати, мала намір придбати йому окреме житло. Однак ОСОБА_2 відмовився від придбання йому окремої ізольованої кімнати, а оскільки на той час у неї не було достатніх коштів на придбання йому окремої квартири то сім'я, в тому числі і позивач, проживали в садовому будинку по АДРЕСА_5.

До 2008 року у спірній квартирі проводилися ремонтні роботи, в подальшому вона тимчасово здалася в оренду, частину коштів від отриманої орендної плати вона надавала позивачеві, який на той час створив свою сім'ї та мав на утриманні неповнолітню дитину.

Сімейні відносини у позивача не склалися, і з 2010 року по лютий 2016 року, він став проживати однією сім'єю без реєстрації шлюбу з іншою жінкою - ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_4, від якої має двох неповнолітніх дітей. Після конфлікту з родичами цієї жінки, він став проживати у своєї бабусі ОСОБА_6 у трикімнатній квартирі АДРЕСА_3, де також зареєстрований та проживає і син бабусі.

Витрати на утримання квартири, з оплати комунальних послуг, утримання будинку і прибудинкової території позивач не ніс. Зазначених обставин ОСОБА_2 не заперечував.

Право членів сім'ї власника житла на користування житлом визначено ст. 405 ЦК України.

Відповідно до частини 1 зазначеної норми закону члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз положень статті 405 ЦК України вказує на те, що правовою підставою для втрати права користування цим житлом є відсутність члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Твердження ОСОБА_2 про поважність його не проживання у квартирі АДРЕСА_1 - у зв'язку з домовленістю з власником квартири не підтверджені належними та допустимими доказами. Висновок суду в цій частині ґрунтуються лише на поясненнях позивача, а відтак доводи апеляційної скарги про його безпідставність, є обґрунтованими.

Інших доказів, які б свідчили про поважність причин не проживання ОСОБА_2 у спірній квартирі позивачем не надано.

Висновок суду про достеменність встановлених судом обставин щодо передачі спірної квартири в оренду також не ґрунтується на належних та допустимих доказах. Крім того такий висновок не містить конкретизації, в який саме період передавалася квартира в оренду, оскільки відповідачка та треті сторони визнавали лише те, що квартира здавалася в оренду тільки у перші роки після її ремонту, а в подальшому вони в ній періодично проживали.

Не прийняття судом до уваги пояснень свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 про те, що вони не бачили позивача у спірній квартирі не має правового значення для вирішення спору, оскільки сам позивач визнавав, що з 2010 року він не проживав у цій квартирі.

Висновок, складений 05.03.2016 р. посадовою особою Подільського УП ГУ НП в м. Києві за результатами перевірки заяви ОСОБА_2 щодо неможливості його доступу до квартири АДРЕСА_1, містить ознаки формальної перевірки, з огляду на зазначення в ньому про неможливість опитати власника спірної квартири та її мешканців, а також відсутність у висновку посилань на прізвища мешканців сусідніх квартир, які в бесіді з особою, яка здійснювала перевірку заяви ОСОБА_2пояснювали, що в спірній квартирі проживають квартиранти.

Ураховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1, за недоведеністю останнім поважності причин його не проживання у цій квартирі з 2010 року, і у зв'язку з встановленням зазначених обставин про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про вселення його у зазначене житлове приміщення та усунення перешкод в користуванні ним.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 27 січня 2017 р. скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та вселення, відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий: Судді: