АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.

при секретарі: Горак Ю.М.

за участю осіб:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Ритуальної служби Спеціалізованого комунального підприємства «Спеціалізований комбінат підприємств комунально - побутового обслуговування», треті особи ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним свідоцтва та довідки про поховання запису до книги реєстрації поховань, визнання позивача особою, яка здійснила поховання, зобов'язання вчинити дії,-

за апеляційними скаргами ОСОБА_4 та Ритуальної служби Спеціалізованого комунального підприємства «Спеціалізований комбінат підприємств комунально - побутового обслуговування»

на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 09 грудня 2016 року

в с т а н о в и л а:

Справа № 754/11305/15-ц
№ апеляційного провадження № 22-ц/796/2557/2017
Головуючий у суді першої інстанції: О.В. Журавська
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Л.Д. Поливач

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 09 грудня 2016 року позов ОСОБА_1 до Ритуальної служби Спеціалізованого комунального підприємства «Спеціалізований комбінат підприємств комунально-побутового обслуговування», треті особи : ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсними свідоцтва та довідки про поховання запису до книги реєстрації поховань, визнання позивача особою, яка здійснила поховання, зобов'язання вчинити дії задоволено частково. Визнано ОСОБА_1, особою що здійснила 20.11.2011 року поховання ОСОБА_7, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 на ділянці НОМЕР_1 ряд НОМЕР_2, місце НОМЕР_3 Лісового кладовища, розташованого в м. Києві, по вул. Крайня, 3. Зобов'язано Спеціалізоване комунальне підприємство «Спеціалізований комбінат підприємств комунально-побутового обслуговування» виділити місце для перепоховання ОСОБА_7, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 на Лісовому кладовищі (м. Київ, вул. Крайня, 3). Зобов'язано Спеціалізоване комунальне підприємство «Спеціалізований комбінат підприємств комунально-побутового обслуговування» здійснити заходів у відповідності до Закону України «Про поховання та похоронну справу», щодо перепоховання останків померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 з могили, яка розташована на ділянці НОМЕР_1, ряд НОМЕР_2, місце НОМЕР_3 Лісового кладовища в інше місце, відповідно до вимог державних санітарних норм та правил, в тому числі і шляхом укладення з ОСОБА_1 договору-замовлення на перепоховання. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, неправильну оцінку доказів, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування зазначила, що судом першої інстанції не досліджено того, що першим похованням в родинному місці було поховання померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8, який є її рідним дядьком. Станом на 1990 рік (дата поховання її батька ОСОБА_9.) Закон України «Про поховання та похоронну справу» не діяв, а єдиним документом на підтвердження права користування родинним місцем поховання був первинний оригінал Свідоцтва про смерть померлого та посвідчення про поховання. На час оформлення дозволу на здійснення поховання ОСОБА_7 не було порушено вимог чинного законодавства, про що свідчать обставини справи.

Вважає необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню висновок суду в частині визнання ОСОБА_1 особою, що здійснила поховання ОСОБА_7 на ділянці НОМЕР_1 ряд НОМЕР_2 місце НОМЕР_3, оскільки позивач не довів обставини на які він посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Суд першої інстанції не взяв до уваги заперечення відповідача від 11.11.2015 року на позовну заяву.

Крім того, вважає покази свідків ОСОБА_10., ОСОБА_11 таким, що ґрунтуються на суперечливих, упереджених та неправдивих даних, а тому суд помилково вважав такі покази правдивим та достовірними. Безпідставною та незаконною вважає відмову суду у задоволенні поданих нею клопотань щодо неправдивості показів свідків, виключення пояснень позивача, зобов'язання позивача надати докази, доведення недостовірної інформації.

Зазначила, що суд першої інстанції ухвалюючи рішення проігнорував положення Закону України «Про поховання та похоронну справу» та державні санітарні правила та норми, не звернув увагу на відсутність висновку місцевих органів державної влади, санепідемслужби про допустимість і умови перепоховання померлого ОСОБА_7

Висновок суду у тому, що батько ОСОБА_4 - ОСОБА_9 та ОСОБА_7 не є родичами вважає необґрунтованим та незаконним.

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційну скаргу подала і Ритуальна служба Спеціалізованого комунального підприємства «Спеціалізований комбінат підприємств комунально - побутового обслуговування». Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у виділенні місця Ритуальною службою для перепоховання ОСОБА_7 на Лісовому кладовищі у м. Києві, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, неправильну оцінку доказів.

Свої доводи обґрунтував тим, що суд першої інстанції при ухваленні рішення не врахував ту обставину, що Лісове кладовище набуло статусу напівзакритого відповідно до рішення Виконкому Київської міської ради №885 від 28.09.1989 року, тому дане кладовище закрите для нових поховань. Відтак, вважає позовні вимоги до Ритуальної служби Спеціалізованого комунального підприємства «Спеціалізований комбінат підприємств комунально - побутового обслуговування» незаконним та такими, що не можуть бути задоволені судом.

У судовому засіданні позивача ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 заперечували проти задоволення апеляційних скарг, просили їх відхилити, рішення суду залишити без змін як законне та обґрунтоване.

Інші особи (їх представники), які беруть участь у справі у судове засідання не з'явилися, про час та дату розгляду справи повідомлялися у відповідності до вимог закону. ОСОБА_3 подав до суду клопотання у якому просить розгляд справи проводити без його участі, відмовити у задоволенні апеляційних скарг та залишити рішення суду першої інстанції без змін. ОСОБА_4 повторно в судове засідання не з'явилась. Від неї надійшло клопотання про перенесення розгляду справи у зв'язку із неотриманням судової повістки. Як вбачається із конверту, який надсилався ОСОБА_4 поштове повідомлення повернулося до суду не врученим за закінченням терміну зберігання. Разом з тим, ОСОБА_4 зазначає, у поданому клопотанні, що їй відомо, що розгляд справи призначено на 22.03.2017 року на 15:40 годину. Колегія суддів розцінила такі причини неявки у судове засідання як неповажні та розглянула справу у відсутності осіб, які не з'явилися у судове засідання у відповідності до вимог ч.2 ст. 305 ЦПК України.

Так, згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в суд апеляційної інстанції, з'ясувавши обставини справи та оговоривши доводи апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги відповідача та третьої особи ОСОБА_4 не підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом п.п. 3, 4 частини другої ст. 15 Цивільного кодексу України, одними із способів захисту порушеного права є припинення дії, яка порушує право та відновлення становища, яке існувало до порушення.

За загальним правилом, у разі порушення цивільного права чи інтересу, у особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення та від наявності між сторонами зобов'язальних правовідносин. Тобто, особа обирає саме той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу.

Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

У відповідності до частини другої ст. 298 Цивільного кодексу України кожен зобов'язаний шанобливо ставитися до місця поховання людини.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про поховання та похоронну справу» визначено, що поховання - діяльність відповідних органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб у межах повноважень, визначених цим Законом, а також суб'єктів господарювання, спрямована на: забезпечення належного ставлення до тіла (останків, праху) померлого (далі - тіла); забезпечення права громадян на захоронення їхнього тіла відповідно до їх волевиявлення, якщо таке є; створення та експлуатацію об'єктів, призначених для поховання, утримання і збереження місць поховань; організацію і проведення поховань померлих та/або загиблих (далі - померлих); надання ритуальних послуг, реалізацію предметів ритуальної належності.

Згідно із ст. 2 цього Закону терміни вживаються в такому значенні: волевиявлення громадянина щодо ставлення до його тіла після смерті - бажання, виражене в усній (у присутності свідків) або в письмовій формі, завіреній в установленому законодавством порядку; місце поховання - кладовище, крематорій, колумбарій або інша будівля чи споруда, призначена для організації поховання померлих; могила - місце на кладовищі, у крематорії, колумбарії або в іншій будівлі чи споруді, призначеній для організації поховання померлих, де похована труна з тілом померлого чи урна з прахом; користувач місця поховання (місця родинного поховання) - особа, яка здійснила перше поховання на відведеному місці поховання (родинного поховання) та/або має відповідне свідоцтво про смерть похованого і свідоцтво про поховання, передбачене статтею 25 цього Закону.

Відповідно до ст. 11 Закону поховання померлого покладається на виконавця волевиявлення померлого. Якщо у волевиявленні померлого немає вказівки на виконання волевиявлення чи в разі відмови виконавця від виконання волевиявлення померлого поховання померлого здійснюється чоловіком (дружиною), батьками (усиновителями), дітьми, сестрою, братом, дідом або бабою, онуком (правнуком), іншою особою, яка зобов'язалася поховати померлого.

Виконавцю волевиявлення померлого або особі, яка зобов'язалася поховати померлого, в установленому законодавством порядку в день звернення видаються: лікарське свідоцтво про смерть - закладом охорони здоров'я; свідоцтво про смерть та довідка про смерть - відділом державної реєстрації актів цивільного стану, виконавчим органом сільських, селищних, міських (крім міст обласного значення) рад, консульською установою чи дипломатичним представництвом України.

Зазначені документи можуть надаватися за дорученням виконавця волевиявлення померлого або особи, яка зобов'язалася поховати померлого, іншій юридичній чи фізичній особі.

Згідно із ст. 25 Закону за зверненням виконавця волевиявлення померлого або особи, яка взяла на себе зобов'язання поховати померлого, на території кладовища безоплатно виділяється місце для поховання померлого відповідно до затвердженої проектної документації.

За бажанням одного з родичів, визначених у частині п'ятій статті 6 цього Закону, для поховання двох чи більше померлих безоплатно виділяється місце для родинного поховання.

Після здійснення поховання померлого виконавцю волевиявлення померлого або особі, яка взяла на себе зобов'язання поховати померлого, як користувачу місця поховання (користувачу місця родинного поховання) спеціалізованим комунальним підприємством (а в разі його відсутності - виконавчим органом сільської, селищної, міської ради) видається відповідне свідоцтво, зразок якого затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства.

Це свідоцтво дає право його пред'явнику на встановлення намогильних споруд у межах могили (родинного поховання), вирішення питання про проведення підпоховання, здійснювати інші дії, пов'язані з використанням місця поховання, якщо це не суперечить законодавству.

На могилах (місцях родинного поховання) можуть встановлюватися намогильні споруди, склепи за індивідуальним замовленням у межах, встановлених для могили (родинного поховання). Встановлені намогильні споруди, склепи реєструються спеціалізованим комунальним підприємством (а в разі його відсутності - виконавчим органом сільської, селищної, міської ради) у книзі обліку намогильних споруд, форму якої затверджує центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства.

Забороняється здійснювати поховання інших померлих (підпоховання), встановлення намогильної споруди, склепу без згоди користувача місця поховання (користувача місця родинного поховання).

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_7, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_4 від 19 листопада 2011 року (а.с. 18, т.І).

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є рідними синами померлого ОСОБА_7 (а.с. 40, т.І).

Згідно свідоцтва про поховання НОМЕР_5 ОСОБА_4., як користувач родинного місця здійснила поховання ОСОБА_9 на ділянці № НОМЕР_1 ряд НОМЕР_2 місце № НОМЕР_3 кладовища розміщеного в м. Києві (Лісове кл.) на вул. Крайня, 3, про що здійснено запис у книзі реєстрації поховань та перепоховань померлих громадян Т-Я 1990 (а.с. 19, 226-230, т. І).

Як вбачається із довідки про поховання померлого громадянина на кладовищі м.Києва від 20.11.2011, ОСОБА_4. здійснила поховання померлого ОСОБА_7 на кладовищі Лісовому, ділянці № НОМЕР_1, ряд НОМЕР_2, місце № НОМЕР_3 на підставі свідоцтва про смерть серія НОМЕР_4 (а.с. 20, т. І).

Відповідно до зазначених документів, ділянка НОМЕР_1 ряд НОМЕР_2 місце НОМЕР_3 на Лісовому кладовищі є родинним місцем поховання. А згідно із Актом обстеження № 460 від 20.12.2011 року місце поховання на ділянці НОМЕР_1 ряд НОМЕР_2 місце НОМЕР_3 на Лісовому кладовищі є подвійним місцем поховання, але виходячи із розмірів (залізобетонне огородження (цоколь) становить 2,2 х 2,2 м, що свідчить про одинарне місце.

Здійснення позивачем догляду за могилою батька, окрім фотографій місця поховання 2012-2014 свідчить договір № 19/05 від 19.05.2014 та до цього договору бланк замовлення, укладений між ОСОБА_1 та СПД «ОСОБА_12.» на догляд та оздоблення місця поховання ОСОБА_7 на місці НОМЕР_3 в ряду НОМЕР_2 на ділянці НОМЕР_1 Лісового кладовища в м. Києві та акт виконаних робіт від 21.05.2014 (а.с. 22-25, т.І).

Проте, ОСОБА_4. не мала родинних стосунків з померлим ОСОБА_7., волевиявлення ОСОБА_7.(при його житті) та вказівки щодо здійснення його поховання саме ОСОБА_4. або іншими особами за згодою позивача також відсутні.

Так, рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 10 вересня 2012 року у задоволені позову ОСОБА_4. до ОСОБА_3, ОСОБА_1 про встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки без укладення шлюбу, визнання права власності на частку у спільному майні, визнання спадкоємцем четвертої черги, визнання права власності в порядку спадкування відмовлено (а.с. 26-34, т. І).

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 29 листопада 2012 року частково скасовано вищезазначене рішення суду першої інстанції та ухвалено нове рішення, яким встановлено факт спільного проживання ОСОБА_4. та ОСОБА_7 однією сім'єю без шлюбу з лютого 2007 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 та визнано за ОСОБА_4. право власності на Ѕ частину будинку АДРЕСА_1, Ѕ частину земельної ділянки, площею 0, 176 га, що розташована на території АДРЕСА_1, Ѕ частину земельної ділянки, площею 0,0874 га, що розташована у АДРЕСА_1. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 лютого 2013 року рішення апеляційного суду м. Києва від 29 листопада 2012 року скасовано, рішення Оболонського районного суду м. Києва від 10 вересня 2012 року залишено в силі (а.с. 35-38.т. І).

Колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку задовольнивши вимоги позивача щодо зобов'язання СКП «Спеціалізований комбінат підприємств комунально-побутового обслуговування» виділити місце для перепоховання ОСОБА_7, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 на Лісовому кладовищі (м. Київ, вул. Крайня, 3), з огляду на наступне.

Так, відповідно до статуту ритуальної служби СКП «Спеціалізований комбінат ПКПО» предметом його діяльності є організація поховання померлих та надання ритуальних послуг згідно з договорами-замовленнями.

Згідно зі статтею 23 Закону України «Про поховання та похоронну справу» земельна ділянка для розміщення місця поховання надається за рішенням уповноваженого органу у постійне користування в установленому законом порядку відповідному спеціалізованому підприємству, установі чи організації.

Відповідно до п. 1.7. Порядку утримання кладовищ та інших місць поховання, затвердженими наказом Держжитлокомунгоспу України від 19.11.2003 № 193, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 8 вересня 2004 року за № 1113/9712 ( із змінами)(далі - Порядок) сектори території місць поховань поділяються на ряди та місця, відстань між рядами повинна бути один метр, між ділянками поховань в ряду - 0,5 м.

Згідно п. 2.4. Порядку за зверненням Виконавця волевиявлення чи особи, яка взяла на себе зобов'язання поховати померлого, на території кладовища безоплатно виділяється місце для поховання померлого.

На бажання Виконавця волевиявлення чи особи, яка взяла на себе зобов'язання поховати померлого, для поховання двох чи більше померлих безоплатно виділяється місце для родинного поховання.

Пунктом 2.5.Порядку передбачено, що кожне поховання померлого здійснюється в окремій могилі.

Пунктом 2.6.Порядку встановлено, що довжина могили для дорослого повинна бути не менше двох метрів, ширина - 1 м, глибина - не менше 1,5 м від поверхні землі до кришки труни, з урахуванням місцевих ґрунтово-кліматичних умов. У разі поховання померлих дітей розміри могили можуть бути відповідно зменшені.

Відстань від дна могили до рівня стояння ґрунтових вод повинна бути не менше 0,5 м, висота намогильного горбка - 0,5 м.

Пунктом 2.8.Порядку визначено розміри ділянки яка надається для поховання.

Як встановлено, відповідно до плану - схеми обстеження місця поховання на Лісовому кладовищі ділянка НОМЕР_1 ряд № НОМЕР_2 місцеНОМЕР_3-НОМЕР_6, зазначена ділянка має наступні розміри: 2,15 м довжину, 1, 70 м ширину, відстань між місцем № НОМЕР_6 і НОМЕР_3 відсутня. При цьому, на вказаному місці поховані ОСОБА_9, 14.08.1990 та ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 102,т.І).

Таким чином, судом встановлено, що розмір земельної ділянки № НОМЕР_1 ряд № НОМЕР_2 місце № НОМЕР_3 відповідає розміром одинарного поховання, а не родинного або подвійного, зокрема, відсутня відстань між місцями № НОМЕР_3 та № НОМЕР_6, що суперечить вимогам цього Порядку.

Одним з основних принципів діяльності в галузі поховання згідно з ст. 4 Закону України «Про поховання та похоронну справу» є забезпечення збереження місць поховань.

Відповідно до частини першої ст. 6 вказаного вище законодавчого акту усі громадяни мають право на поховання їхнього тіла та волевиявлення про належне ставлення до тіла після смерті. Волевиявлення про належне ставлення до тіла після смерті може бути виражене, зокрема, у побажанні бути похованим у певному місці, за певними звичаями, поруч з певними раніше померлими чи бути підданим кремації.

За бажанням одного з родичів, визначених у частині п'ятій статті 6 цього Закону, для поховання двох чи більше померлих безоплатно виділяється місце для родинного поховання.

Після здійснення поховання померлого виконавцю волевиявлення померлого або особі, яка взяла на себе зобов'язання поховати померлого, як користувачу місця поховання (користувачу місця родинного поховання) спеціалізованим комунальним підприємством (а в разі його відсутності - виконавчим органом сільської, селищної, міської ради) видається відповідне свідоцтво, зразок якого затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства.

Це свідоцтво дає право його пред'явнику на встановлення намогильних споруд у межах могили (родинного поховання), вирішення питання про проведення підпоховання, здійснювати інші дії, пов'язані з використанням місця поховання, якщо це не суперечить законодавству. (частини друга, третя, четверта ст. 25 Закону України «Про поховання та похоронну справу»).

В свою чергу частина п'ята вищевказаної статті Закону України «Про поховання та похоронну справу»містить імперативне правило відносно заборони здійснювати поховання інших померлих (підпоховання), встановлення намогильної споруди, склепу без згоди користувача місця поховання (користувача місця родинного поховання).

Фактичний аналіз обставин справи на предмет їх відповідності вищевказаним законодавчим приписам свідчить про неправомірність у проведенні поховання ОСОБА_7 без згоди родичів на родинному місці поховання ОСОБА_4. шляхом під поховання на місце поховання померлого батька останньої, оскільки такого волевиявлення померлий не виразив та згоди від позивача та родичів не було надано.

Відповідно до ст. ст. 2, 4 Закону України «Про поховання та похоронну справу» волевиявленням громадянина щодо ставлення до його тіла після смерті є бажання, виражене усній (у присутності свідків) або в письмовій формі, завіреній в установленому законодавством порядку.

Діяльність у галузі поховання базується на таких основних принципах: гарантування державою належного поховання померлих; поховання в установленому законодавством порядку з урахуванням волевиявлення померлого, вираженого особою при житті, а за його відсутності - з урахуванням побажань родичів.

Відповідно до п. п. 2.3, 2.4 Порядку утримання кладовищ та інших місць поховань, затвердженого наказом Держжитлокомунгоспу України від 19 листопада 2003 року №193, поховання померлих чи їх праху після кремації здійснюється лише на підставі свідоцтва про смерть та оформленого в установленому порядку договору-замовлення на організацію та проведення поховання. За зверненням виконавця волевиявлення чи особи, яка взяла на себе зобов'язання поховати померлого, на території кладовища безоплатно виділяється місце для поховання померлого.

Судом встановлено, що поховання ОСОБА_7 відбувалося шляхом здійснення його підпоховання на місці родинного поховання ОСОБА_4., де попередньо було поховано її батька ОСОБА_9, на Лісовому кладовищі, ділянка НОМЕР_1, ряд № НОМЕР_2, місце № НОМЕР_3. Як вбачається із рахунку-замовлення № 02975 від 20.11.2011, замовником послуг на суму 639, 92 грн. щодо поховання померлого ОСОБА_7 є ОСОБА_4. (а.с. 21, т. І). Такі дії свідчать про порушення викладених вище законодавчих норм, що регулюють правовідносини, які виникли між сторонами та порушують права позивача, як сина померлого ОСОБА_7

Преамбулою Закону України «Про поховання та похоронну справу» визначено, що цей Закон визначає загальні правові засади здійснення в Україні діяльності з поховання померлих, регулює відносини, що виникають після смерті (загибелі) особи, щодо проведення процедури поховання, а також встановлює гарантії належного ставлення до тіла (останків, праху) померлого та збереження місця поховання.

Зазначені обставини вказують на порушення з вини відповідача порядку поховання та надання документів особі, яка не мала доручення виконавця волевиявлення померлого, а саме - допустив поховання ОСОБА_7 без згоди позивача на їх оформлення, що в свою чергу свідчить про порушено права позивача та поновлення його відповідно до законодавства.

З урахуванням установлених обставин, суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав до задоволення позову в частині виділення місця для перепоховання ОСОБА_7 на Лісовому кладовищі, оскільки померлий ОСОБА_7, в порушення норм вище зазначених Порядку і Державних санітарних правил та норм, похований в одинарному похованні разом з померлим ОСОБА_9 і матеріали справи не місять даних про те, що померлий та похований в 1990 році ОСОБА_9 та померлий в 2011 році ОСОБА_7 є родичами, чим порушено права позивача щодо порядку поховання його батька.

Доводи ОСОБА_4 про необґрунтованість висновку суду в частині визнання ОСОБА_1 особою, що здійснила поховання ОСОБА_7 на ділянці НОМЕР_1 рядНОМЕР_2 місце НОМЕР_3 колегія суддів відхиляє як не обґрунтовані та такі, що не спростовують висновків суду по суті спору.

Так, ОСОБА_1 обґрунтовуючи необхідність встановлення факту визнання поховання за ним свого батька, вказує на те, що встановлення цього факту має значення для нього і мета його встановлення - перше поховання на відведеному місці поховання на кладовищі місце № НОМЕР_3 ряд НОМЕР_2 ділянка № НОМЕР_1 здійснена ним за власні кошти, тобто позивач є користувачем цього місця поховання та його утримувачем, що дозволяє йому вимагати від відповідача видати свідоцтво про поховання ОСОБА_7

Колегія судді погоджується з висновками суду щодо встановлення факту про визнання ОСОБА_1., особою, що здійснила 20.11.2011 поховання ОСОБА_7, померлого, ІНФОРМАЦІЯ_1 на ділянці № НОМЕР_1 ряд НОМЕР_2 місце НОМЕР_3 Лісового кладовища, розташованого в м. Києві по вул. Крайня, 3, оскільки визнання позивача таким, що поховав свого батька за власні кошти та оплатив наступні послуги, а саме: копка могили, спецпослуги, благоустрій, виготовлення та встановлення таблички, видача довідки, ритуальний зал, має важливе значення та є необхідним для отримання свідоцтва про поховання батька на місці НОМЕР_3 ряд НОМЕР_2 ділянка НОМЕР_1, та від встановлення цього факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав з відновлення його порушеного права.

Твердження ОСОБА_4 про невідповідність та суперечливість показів свідків ОСОБА_10., ОСОБА_11 колегія суддів оцінює критично, оскільки суд лише допитав зазначених свідків у судовому засіданні та оскаржуване рішення не містить посилань на те, що суд взяв до уваги такі покази. Безпідставними є посилання ОСОБА_4 на відмову суду у задоволенні поданих нею клопотань щодо неправдивості показів свідків, з наведених вище підстав.

Безпідставними є доводи відповідача щодо незаконності пред'явлених до нього вимог позивачем, оскільки вони не ґрунтуються на нормах закону.

Разом з тим, колегія суддів бере до уваги ту обставину, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 10 вересня 2012 року, залишеним в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 лютого 2013 року, встановлено відсутність підстав для встановлення факту спільного проживання ОСОБА_4. зі спадкодавцем ОСОБА_7., а отже є порушеними права позивача щодо поховання померлого ОСОБА_7 саме на місці поховання, користувачем якого є ОСОБА_4, шляхом підпоховання останнього до свого померлого батька, і саме з цих підстав підлягає до відновлення порушене право позивача з урахування встановлених обставин та норм закону.

Отже, рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим. Судом було правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, дана вірна оцінка зібраним доказам по справі, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції не встановлено.

Інші доводи апеляційних скарг відповідача та третьої особи ОСОБА_4 висновків суду першої інстанції не спростовують.

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційних скарг сторін.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія,-

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_4 та Ритуальної служби Спеціалізованого комунального підприємства «Спеціалізований комбінат підприємств комунально - побутового обслуговування» відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 09 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: