АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 536/1246/16-ц Номер провадження 22-ц/786/125/17Головуючий у 1-й інстанції Клименко С. М. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Полтавської області в складі: головуючого судді: Карпушина Г.Л.; суддів: Одринської Т.В., Дорош А.І., при секретарі: Колодюк О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 11 листопада 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 першої міської лікарні ім. О.Т. Богаєвського до ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди в порядку регресу, -

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2016 року ОСОБА_3 перша міська лікарня ім. О.Т.Богаєвського, звернулась до суду з вищезазначеним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що ОСОБА_2 в березні 2014 року працюючи на посаді медичної палатної сестри хірургічного відділення ОСОБА_3 першої міської лікарні ім. О.Т. Богаєвського неналежним та недбалим ставленням до своїх професійних обовязків спричинила тяжкі наслідки для хворого смерть потерпілої ОСОБА_4, за що була вироком Автозаводського районного суду міста Кременчука від 15 лютого 2016 року визнана винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ч ст.140 КК України та з ОСОБА_3 першої міської лікарні ім. О.Т. Богаєвського було стягнуто на користь потерпілих матеріальну шкоду в сумі 69 967 грн. та моральну в сумі 400 000 грн., що повністю виконано та сплачено лікарнею потерпілим 469 967 грн. В звязку з чим, позивач просив суд на підставі ч.1 ст.1191, ч.1 ст.1172 ЦК України, ст.130, п.3 ст.134 КЗпП України, стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 першої міської лікарні ім. О.Т. Богаєвського завдану нею матеріальну та моральну шкоду в сумі 469 967 грн.

Рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 11 листопада 2016 року позов ОСОБА_3 першої міської лікарні ім. О.Т. Богаєвського до ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди в порядку регресу задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 першої міської лікарні ім. О.Т. Богаєвського в порядку регресу матеріальну шкоду в сумі 469 967 (чотириста шістдесят девять тисяч девятсот шістдесят сім) гривень, і на рахунок держави судовий збір в сумі 7 049 (сім тисяч сорок девять) гривень.

Ухвалою Кременчуцького районного суду Полтавської області від 04 січня 2017 року виправлено описку, допущену в рішенні Кременчуцького районного суду Полтавської області від 11 листопада 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 першої міської лікарні ім. О.Т. Богаєвського до ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди в порядку регресу, вказавши імя відповідача «Наталі».

З даним рішенням суду не погодилася ОСОБА_2 та подала на нього апеляційну скаргу, в якій прохала рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 11 листопада 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог. Вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним та винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки судом неповно зясовано обставини, що мають значення для справи.

Судове засідання проводилося за участі представників сторін, за відсутності відповідача, яка будучи належним чином та завчасно повідомленою про час та місце слухання справи в судове засідання не зявилася, направивши свого представника.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що зявилися, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції.

Згідно п. п. 3, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_5, прізвище змінено на ОСОБА_2 в звязку з реєстрацією шлюбу відповідно до наказу № 16-вк від 29.01.2010 року, зарахована на посаду сестри медичної постовою хірургічного відділення ОСОБА_3 першої міської лікарні ім. О.Т.Богаєвського з 01.08.2006 року (наказ №129-вк) від 17.07.2006 року та звільнена з роботи 24.04.2014 року за ст.38 КЗпП України) за власним бажання (наказ №74-вк від 12.04.2014 року).

Відповідно до вироку Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 15 лютого 2016 року, який набрав законної сили 28 квітня 2016 року, ОСОБА_2 визнана винуватою та засуджена за ч.1 ст.140 КК України за те, що працюючи черговою медичною сестрою хірургічного відділення ОСОБА_3 першої міської лікарі ім. О.Т.Богаєвського, 28 березня 2014 року недбало та несумлінно віднеслась до своїх обовязків медичного працівника та виконала ОСОБА_4 внутрішньо мязове введення розчину антибіотика, що призвело до тяжких ускладнень, від чого 30 липня 2014 року сталася її смерть. Від відбування призначеного судом покарання ОСОБА_2 була звільнена на підставі Закону України «Про амністію в 2014 році». Крім цього, з позивача ОСОБА_3 першої міської лікарні ім. О.Т.Богаєвського було стягнуто завдану потерпілим матеріальну шкоду в сумі 69 967 грн. і моральну в сумі 400000 грн.

Відповідно до постанови державного виконавця Автозаводського відділу державної виконавчої служби міста Кременчука про закінчення виконавчого провадження від 11 липня 2016 року потерпілому ОСОБА_6 перераховано 01.07.2016 року позивачем 69 967 грн. майнової шкоди та 200 000 грн. моральної шкоди та ОСОБА_7 200 000 грн. моральної шкоди.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 першої міської лікарні ім. О.Т.Богаєвського, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги до ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди в порядку регресу є законними та обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню відповідно до вимог ч.1 ст. 1191 Цивільного кодексу України та ст. 130, 134 КЗпП України.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції в цілому повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює. Проте, при вирішенні питання про визначення розміру завданої шкоди, допустив безпідставне застосування положень ст. 1193 ЦК України, що призвело до помилки при визначені розміру шкоди, яка підлягає стягненню.

Частиною 1 ст. 1172 ЦК України передбачено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України встановлено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Відповідно до розяснень, викладених в п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 29 грудня 1992 року „Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками, за шкоду, заподіяну внаслідок порушення трудових обовязків, працівник несе відповідальність перед підприємством (установою, організацією), з яким перебуває в трудових відносинах. За вимогами інших осіб, що ґрунтуються на неналежному виконанні працівником своїх трудових обовязків (відшкодування шкоди їх майну, здоровю, виплаченої пенсії, допомоги по соціальному страхуванню та ін.), згідно зі ст.441 ЦК (ст.1172 ЦК України 2003 року) відповідає підприємство, перед яким винний працівник несе матеріальну відповідальність у порядку регресу за нормами трудового законодавства.

Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 (зі змінами) визначено, що за моральну (немайнову) шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обов'язків, відповідальність несе організація, з якою цей працівник перебуває у трудових відносинах, а останній відповідає перед нею в порядку регресу.

Регресне зобовязання виникає лише у випадках, передбачених законом, і має похідний характер, оскільки підставою його виникнення є виконання іншою особою відповідного зобовязання. Підставою регресного позову є відповідальність заподіювача шкоди за завдану шкоду та факт виплати позивачем, що предявив регресну вимогу, певної грошової суми в рахунок відшкодування завданої шкоди. Право зворотної вимоги виникає лише після того, як відбулася виплата. Юридична особа, яка відшкодувала шкоду, завдану працівником, має право зворотної вимоги (регресу) до цієї особи в розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом (частина перша статті 1191 ЦК України), тобто розмір відшкодування визначається трудовим законодавством.

Такий висновок суду також узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року № 6-2267цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Зважаючи на викладене, колегія суддів, вважає, що місцевим судом правильно встановлено, що відповідач ОСОБА_2 вироком суду була визнана винною за дії, які вона вчинила перебуваючи з позивачем у трудових відносинах, внаслідок чого потерпілим ОСОБА_8 та ОСОБА_7 було спричинено матеріальну та моральну шкоду, яку їм відшкодував позивач у загальному розмірі 469 967 грн. Відповідно судом першої інстанції для визначення розміру відшкодування, правильно було застосовано положення ст.ст. 130, 134 КЗпП України та зроблено висновок про наявність підстав для притягнення відповідача до матеріальної відповідальності у повному обсязі.

Разом з цим, доводи апелянта щодо допущення судом помилки при визначенні розміру матеріальної відповідальності відповідача є частково обґрунтованими виходячи з наступного.

Виходячи з викладених вище висновків суду, при визначенні розміру відшкодування, яке підлягає стягненню з працівника в порядку регресу на користь юридичної особи, підлягають застосуванню норми трудового законодавства, які регулюють дане питання. Відповідно підлягають застосуванню положення ч.2 ст. 137 КЗпП України.

Частиною 2 ст. 137 ЦК України передбачено, що суд може зменшити розмір покриття шкоди, заподіяної працівником, залежно від його майнового стану за винятком випадків, коли шкода заподіяна злочинними діями працівника, вчиненими з корисливою метою. Положення даної норми різняться з положеннями ч. 4 ст. 1193 ЦК України, яка також встановлює обставини, які впливають на розмір шкоди та підлягають врахуванню при її визначенні.

На думку колегії суддів, виходячи з численних розясненнях Верховного Суду України, на встановлених у справі обставин, місцевим судом при визначені розміру відшкодування, яке має покрити відповідачка, неправильно застосовано положення ч.4 ст. 1193 ЦК України, та відповідно не застосовано ч.2 ст. 137 КЗпП України, яка підлягала застосуванню.

Виходячи з наданих сторонами доказів, доводи апелянта є частково обґрунтованими, оскільки зважаючи на майновий стан відповідача, та той факт, що вчинений останньою злочин не є корисливим, визначений місцевим судом розмір відшкодування є достатньо великим, та не може вважатися належним по відношенню до відповідача, виходячи з критеріїв розумності та справедливості, оскільки він викликає сумнів у реальній можливості останньою його відшкодувати без настання негативних наслідків щодо неї самої та її членів сімї. За таких обставин, колегія суддів, знаходить за можливе зменшити розмір матеріальної відповідальності відповідача до 169 967 грн. та внести дані зміни до рішення суду.

Доводи апелянта щодо необхідності при визначені розміру відшкодування врахування вини лікаря ОСОБА_9, та застосування принципу пропорційності, є необґрунтованими, оскільки: по перше, на момент розгляду справи відсутні будь-які рішення правоохоронних органів та суду, які б підтверджували факт притягнення останнього до кримінальної відповідальності та визначали його вину; по друге визначальними діями, які знаходяться у причинному звязку зі смертю ОСОБА_4, є виконання останній інєкції без проведення проби, тобто дії, які були безпосередніми обовязками відповідачки, та які не залежали від наявності чи відсутності призначення лікаря.

Інші доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому врахуванню не підлягають.

З урахуванням вищевикладеного колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги є частково обґрунтованими, а тому рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 11 листопада 2016 року підлягає зміні в частині уточнення розміру відшкодування, яке підлягає стягненню. В іншій частині рішення суду необхідно залишити без змін.

Керуючись ст. 303, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 11 листопада 2016 року змінити, зменшивши розмір відшкодування, яке в порядку регресу підлягає стягненню з відповідачки до 169967 (сто шістдесяти девяти тисяч девятсот шістдесяти семи) гривень та розмір судового збору, який підлягає стягненню з відповідачки на користь держави до 2820 (двох тисяч вісімсот двадцяти) гривень.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржено протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий суддя : /підпис/ ОСОБА_1

Судді: /підпис/ ОСОБА_10 /підпис/ ОСОБА_11

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області ОСОБА_1

З оригіналом згідно: