Апеляційний суд Житомирської області
Справа №296/3336/16-ц Головуючий у 1-й інст. Сингаївський О. П.
Категорія 30 Доповідач Товянська О. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого: судді Товянської О.В.

суддів: Гансецької І.А., Талько О.Б.

при секретарі: Кравчук Л.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління охорони здоров'я Житомирської міської ради про визнання незаконними дій щодо ненадання безоплатної медичної допомоги, стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Корольовського райсуду м. Житомира Житомирської області від 30 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

В квітні 2016р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом. Просив визнати незаконними дії працівників комунального закладу охорони здоров'я ЦМЛ №1 м. Житомира щодо ненадання йому безоплатної медичної допомоги, стягнути з відповідача 6392 грн. за придбані ліки, 5000 грн. моральної шкоди, а всього 11392грн. Зазначав, що є інвалідом 2-ї групи та відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» має пільги у вигляді безоплатного одержання ліків, лікарських засобів, імунобіологічних препаратів та виробів медичного призначення за рецептами лікарів. В період з 23.01.2016р. по 05.02.2016р. перебував на стаціонарному лікуванні у відділенні анестезіології та інтенсивної терапії ЦМЛ №1 м. Житомира. Протягом перебування на лікуванні витратив власні кошти на придбання ліків, лікарських засобів, імунобіологічних препаратів та виробів медичного призначення згідно призначень лікарів на загальну суму 6244,49грн. На неодноразові звернення до відповідача з приводу повернення витрачених на лікування коштів, позивач отримав відмову. Вказаною відмовою та необхідністю витрачати власні кошти на лікування позивачу завдано моральної шкоди, яку він оцінив в 5000 гривень.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира Житомирської області від 30 листопада 2016 року в задоволенні позову відмовлено за безпідставністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Зазначає, що судом встановлено, що позивачем під час стаціонарного лікування за призначенням лікарів за власний рахунок придбано ліки на загальну суму 6244,49грн. Проте вказані витрати відповідачем не відшкодовувались. Крім того, йому завдано моральної шкоди, яка виразилася у душевних стражданнях.

Апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом встановлено, що позивач є інвалідом 2-ї групи (копія посвідчення Є №075068-а.с.3).

Відповідно до епікризу №1085 позивач, перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння, отримав закриту травму живота, після чого перебував на стаціонарному лікуванні у відділенні анестезіології та інтенсивної терапії центральної міської лікарні №1 м. Житомира у період з 23 січня по 5 лютого 2016 року.

Стаття 9 Конституції України, ст. 19 Закону України від 29 червня 2004 р. «Про міжнародні договори України», Закон України від 17 липня 1997 р. "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 р. «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», а також норми ст. 8 ЦПК України визначають, що: а) Конвенція та рішення Європейського суду є частиною національного законодавства України; б) якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору; в) Конвенція та рішення Європейського суду є джерелами права України, які повинні враховуватися у всіх формах судочинства.

Практика Європейського суду свідчить, що права пацієнтів можуть бути захищені за допомогою посилання на порушення статті 8 Конвенції, якщо процес та результати ненадання та/або недостатнього надання медичної допомоги не був таким, що фактично може бути визнаний катуванням та/або нелюдським або таким, що принижує гідність, поводженням. Право на охорону здоров'я, починаючи з прийняття Загальної декларації прав людини (1948), у тій чи іншій мірі відображено в усіх важливих міжнародно-правових документах, присвячених медицині та соціальному забезпеченню громадян. Положення Декларації про те, що "кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що необхідний для підтримання здоров'я і добробуту...", стало правилом і зразком для складання національних правових норм.

Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її здоров'я та життя визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Стаття 49 Конституції України гарантує кожному право на отримання ефективної медичної допомоги.

Статтею 34 Основ законодавства України про охорону здоров'я передбачено, що обов'язками лікуючого лікаря є своєчасне і кваліфіковане обстеження і лікування пацієнта.

Відповідно до ст.1209 Цивільного кодексу України виконавець послуг зобов'язаний відшкодувати шкоду, завдану фізичній особі внаслідок недоліків послуг. Відшкодування шкоди не залежить від їх вини, а також від того, чи перебував потерпілий з ними у договірних відносинах.

Статтею 1166 ЦК визначено загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду. Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Єдиною підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду; протиправне діяння особи, яка її завдала; причинний зв'язок між ними, а також вину заподіювача шкоди.

Як на правову підставу для звернення до суду, позивач посилається на ст.49 Конституції України, ст.8 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров'я», вважає, що порушено його право на охорону здоров'я, зокрема право на належну безоплатну медичну допомогу.

Цивільно-правова відповідальність у сфері медичної діяльності - це вид юридичної відповідальності, який виникає внаслідок порушення у галузі майнових або особистих немайнових благ громадян у сфері охорони здоров'я і який полягає переважно в необхідності відшкодування шкоди. Ця відповідальність настає при порушенні медиками виконання своїх професійних обов'язків. До особистих немайнових благ громадян, які безпосередньо пов'язані з медичною діяльністю, належать перш за все життя і здоров'я.

Умови настання цивільно-правової відповідальності у сфері медичної діяльності:

1. Протиправна поведінка (дія чи бездіяльність) медичного персоналу.

2. Заподіяння шкоди пацієнту.

3. Причинний зв'язок між протиправністю та настанням шкідливих наслідків.

4. Вина заподіювача шкоди.

Протиправність - це наявність певного відхилення від правил (норм) надання медичної допомоги, порушення суб'єктивного права пацієнта. Протиправність може виражатись як у дії, так і в бездіяльності. Наприклад, під стандартизацією, яка запроваджується у практику охорони здоров'я, розуміють використання певних стандартів (протоколів) ведення хворих з тими чи іншими захворюваннями. Відхилення від таких стандартів у лікуванні захворювання, при настанні несприятливого результату, є протиправним і може розглядатись як одна з умов настання цивільно-правової відповідальності медичної установи. Шкода - це матеріальні збитки, які виражаються у зменшенні майна потерпілого пацієнта і (або) зменшенні його нематеріального блага (життя, здоров'я). Різновидами шкоди як результату протиправного медичного втручання є: майнова (реальні втрати, неотримані доходи, витрати на харчування, лікування, догляд тощо); моральна (фізичні та моральні переживання пацієнта, який постраждав у результаті медичного втручання). Причинний зв'язок між протиправністю діяння та настанням шкідливих наслідків, як третя умова настання цивільно-правової відповідальності у сфері медичної діяльності полягає у встановленні реального зв'язку між діями лікаря і настанням негативних наслідків. Вина заподіювача шкоди характеризується особливостями, притаманними медичній діяльності. Лікувальна установа визнається винною, якщо встановлено вину її працівників у заподіянні шкоди здоров'ю пацієнта.

Статтею 49 Конституції України передбачено, що кожен має право на охорону здоров'я, медичну допомогу та медичне страхування. Охорона здоров'я забезпечується державним фінансуванням відповідних соціально-економічних, медико-санітарних і оздоровчо-профілактичних програм. Держава створює умови для ефективного і доступного для всіх громадян медичного обслуговування. У державних і комунальних закладах охорони здоров'я медична допомога надається безоплатно; існуюча мережа таких закладів не може бути скорочена. Держава сприяє розвиткові лікувальних закладів усіх форм власності.

Відповідно до ст.4 п.1 ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993, інваліди війни та прирівняні до них особи мають право на безплатне одержання ліків, лікарських засобів, імунобіологічних препаратів та виробів медичного призначення за рецептами лікарів.

Безоплатно і на пільгових умовах відпускаються лікарські засоби, зазначені у переліку лікарських засобів вітчизняного та іноземного виробництва, затвердженому постановою КМУ від 5 вересня 1996р. №1071. Відповідно до постанови КМУ від 26.04.2007р. № 680 "Про збільшення норм грошових витрат на харчування та медикаменти в лікувально-профілактичних закладах ветеранів війни", яка була чинною на час отримання травми позивачем та поміщення його у лікувальний заклад, установлено з 1 січня 2008 року розміри у розрахунку на одного хворого на день: на харчування - 35 гривень; на придбання медикаментів і перев'язувальних засобів - 40 гривень, крім спеціалізованих відділень і палат, для яких передбачено вищі норми.

Судом встановлено, що на медикаментозне забезпечення під час лікування позивача, згідно листків призначень, витрачено: у відділенні анестезіології з ліжками для інтенсивної терапії 1353,06грн.; уролого-нефрологічному відділенні - 455,06грн., всього 1808,12грн. Середня вартість одного ліжко/дня по медикаментам при лікуванні ОСОБА_1 склала - 129,15 грн. при нормі - 40 грн. на 1 ліжко/день (лист виконкому Житомирської міськради від 26.02.2016 № 25/Г-1690 - а.с.6).

Статтею 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» передбачено, що інваліди війни мають право на безплатне одержання ліків, лікарських засобів, імунобіологічних препаратів та виробів медичного призначення за рецептами лікарів.

Позивач та його представник не надали суду доказів того, що придбані позивачем ліки здійснювались за рецептами лікарів. На копіях документів, що містять перелік лікарських засобів, придбаних позивачем, відсутні прізвище та печатка лікаря, що їх виписав.

На підставі наведеного суд обґрунтовано визнав позовні вимоги безпідставними. Порушення вимог законодавства про охорону здоров'я з боку лікувальної установи не встановлено.

Судове рішення відповідає вимогам закону та матеріалам справи. Підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування судового рішення відсутні.

Керуючись ст.ст.209,218,303,304,307,308,313-315,319,324,325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира Житомирської області від 30 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Судді: