Справа №612 /805/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2017 року смт. Близнюки

Близнюківський районний суд Харківської області у складі - головуючого судді Мороза О.І., при секретарі Коняєвій Н.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Близнюки Харківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання такими, що втратили право на користування жилим приміщенням, треті особи - Служба у справах дітей Близнюківської районної державної адміністрації Харківської області, ОСОБА_2,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання їх такими, що втратила право користування житловим будинком за адресою: вул. Широка, буд. №6, с. Петрівське Близнюківського району Харківської області, посилаючись на наступне.

Він є власником зазначеного вище житлового будинку який за договором купівлі-продажу придбав 01 квітня 2000 року і несе усі обовязки по його утриманню.

У цьому будинку зареєстровані крім нього колишня дружина ОСОБА_2 та їх неповнолітні діти - ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які у ньому не проживають з жовтня 2013 року. Витрати на утримання будинку ОСОБА_2 не несе. Добровільно знятися із реєстрації ОСОБА_2 не бажає. Він має намір продати цей будинок, а тому необхідно зняти відповідачів із реєстрації. Отже існують перешкоди у розпорядженні ним своєю власністю.

У попередньому судовому засіданні та наступних відкритих судових засіданнях спір не вирішено.

Сторони про дату, час та місце судових засідань повідомлялися своєчасно та належним чином (а.с. 22-25,28-31,38-41,51-57,59-62).

У судове засідання, призначене на 13 год. 30 хв. 27.03. 2017 сторони та третя особа не зявилися.

Позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат ОСОБА_5 надали до суду письмову заяву, в якій просять справу розглядати за їх відсутності, на задоволенні позову наполягають.

Від третьої особи - Служби у справах дітей Близнюківської районної державної адміністрації Харківської області також надійшла письмова заява про розгляд справи за відсутності їх представника, проти задоволення позову в частині, що стосується дітей, заперечують. Раніше ними надані письмові заперечення на позов(а.с.46-47) в яких вони проти задоволення позову в частині що стосується малолітніх дітей заперечують, посилаючись на те, що діти не перестали бути членами сімї позивача, право користування

спірним будинком за ними не припинене.

Відповідно до ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Відповідач ОСОБА_2 у судові засідання, призначені на 22.02. 2017, 27.03.2017 не зявилася, про причини своєї неявки суд не повідомила, клопотань тощо, в тому числі і про відкладення розгляду справи не заявила.

За таких обставин суд вважає неявку відповідача як таку що не має поважних причин.

Відповідно до ч.2 ст.158, ч.2 ст. 197 ЦПК України суд розглядає справу за відсутності осіб які беруть у ній участь та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Всебічно, повно, обєктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, які є належними, допустимими і достовірними, суд приходить до висновку про необхідність позов задовольнити частково, виходячи із наступного.

Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Сторони є громадянами України що встановлено у судовому засіданні 25.01. 2017 на підставі їх паспортів(а.с.48).

Як вбачається із фотокопії договору купівлі - продажу житлового будинку від 01 квітня 2000 року, посвідченого державним нотаріусом Лозівської державної нотаріальної контори Харківської області, позивач ОСОБА_1 придбав житловий будинок розташований за адресою: вул. Широка, буд. №6, с. Петрівське Близнюківського району Харківської області. Право власності зареєстроване 03.04.2000 Близнюківським державним комунальним малим підприємством технічної інвентаризації (а.с.5). Отже він є єдиним власником цього будинку.

Із заочного рішення Фрунзенського районного суду Харківської області від 02 червня 2014 року вбачається, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 були в шлюбі з 2008 року, який було розірвано 02 червня 2014 року. Рішення набрало законної сили 13.06. 2014 року.

Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Таким чином, на час придбання будинку позивач ОСОБА_1 не був в шлюбі із відповідачем ОСОБА_2, а на час подання позову - шлюб між ними розірвано.

Разом із тим у спірний будинок ОСОБА_2 заселилася саме як член сімї позивача -його дружина.

Від шлюбу сторони мають малолітніх дітей синів ОСОБА_6 та ОСОБА_7, відповідно 03.07. 2011 та 16.10. 2008 років народження, на підтвердження чого надано фотокопії свідоцтв про їх народження(а.с.8,9).

Із довідки, виданої Кіровською сільською радою Близнюківського району Харківської області №02-30/777 від 28.11. 2016, вбачається, що позивач зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1. Там же зареєстровані колишня дружина ОСОБА_2 та вказані вище їх діти. (а.с.11). Про реєстрацію позивача за вказаною адресою на час розгляду справи свідчить і реєстраційний штамп у його паспорті(а.с.6,7).

У вказаній вище довідці також зазначено, що колишня дружина ОСОБА_2 та їх діти у цьому домоволодінні фактично не проживають з жовтня 2013 року.

Ці ж обставини підтверджені і Актом обстеження матеріально-побутових умов, складеним комісією під головуванням сільського голови ОСОБА_8М.(а.с.10).

До матеріалів справи також додано фотокопія договору про користування електричною енергією, в якому споживачем вказаний ОСОБА_1 , що мешкає за адресою: вул. Широка, буд. №6, с. Петрівське Близнюківського району Харківської області, а також заява-приєднання до умов договору розподілу природного газу (а.с.13-15).

Виходячи із фактичних даних, встановлених судом, суд дійшов висновку, що відповідач ОСОБА_2, як колишній член сімї позивача та діти, як члени його сімї, у цьому будинку не проживають з жовтня 2013 року.

Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Разом із тим, Конституцією України (статтею 41) та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплений принцип непорушності права приватної власності, що означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону, за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст.72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснив судам, що у справах цієї категорії необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк.

Доказів на поважність своєї відсутності у спірному будинку, починаючи з жовтня 2013 року, відповідач не надала.

Відповідно до вимог ч. 2 п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 01 листопада 1996 р. «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням судам необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання

права користування жилим приміщенням за собою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення або ж для відмови їй у цьому.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. Аналогічні положення містяться і у ч. 1 ст. 405 ЦК України.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать: дружина власника, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно ч. 4 ст. 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Проте, відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік.

У разі виникнення спору між власником і членами його сімї суд враховує, що право члена сім'ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися саме відповідно до вимог статей 405, 406 ЦК України.

Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за явності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сім'ї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Отже ОСОБА_1, як власник зазначеного вище майна будинку, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном в тому числі і у спосіб ним обраний.

Свою вимогу він повязує з подальшим правом зняти відповідачів із реєстрації відповідно до ч.1 ст. 7 ЗУ «Про свободу пресування та вільний вибір місця проживання в Україні» і наміром після цього продати будинок.

Так, відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року№1382-1У, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою, свідоцтва про смерть.

Тобто на підставі вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про:

1) позбавлення права власності на житлове приміщення;

2) позбавлення права користування житловим приміщенням;

3) визнання особи безвісно відсутньою;

4) оголошення фізичної особи померлою.

Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003р. є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, та положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Тому, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із вимог які зазначені вище.

Позивачем як раз і предявлена вимога про позбавлення відповідачів права користування

належним йому на праві власності житловим будинком.

Таким чином, вирішення питання про зняття з реєстраційного обліку буде можливе у разі вирішення у встановленому законом порядку, з дотриманням положень ст. 11 ЦПК України, питання про наявність чи відсутність у особи житлових прав і є належним способом захисту.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

У частині другій статті 16 ЦК України зазначені способи захисту цивільних прав та інтересів.

У разі порушення цивільного права у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення, тобто особа має право обирати той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу.

При вирішенні питання про втрату членом сім'ї власника житла права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягає як строк його відсутності, так і поважність причини такої відсутності.

Отже належними та допустимими доказами позивач довів, що відсутність відповідачів за їх місцем реєстрації у належному йому на праві власності будинку має постійний характер, підстави для визнання причин відсутності відповідача ОСОБА_2 поважними не встановлені, а тому і слід усунути перешкоди в користуванні житловим приміщенням шляхом визнання відповідача ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування житловим будинком, розташованим за адресою: вул. Широка, буд. №6, с. Петрівське Близнюківського району Харківської області.

Разом із тим, у задоволенні вимог позову в частині що стосується малолітніх дітей суд вважає за необхідне відмовити, виходячи із наступного.

Згідно із ч. ч. 4, 6 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місце знаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Судом встановлено, що діти сторін не досягли 10-річного віку.

Відповіднол до ст. 18 ЗУ «Про охорону дитинства» ( Право дитини на житло), держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Діти - члени сімї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до ст. 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Судом встановлено і позивачем не заперечено, що його малолітні діти зареєстровані у спірному будинку з часу їх народження.

Причини їх відсутності у спірному будинку є поважними, оскільки з огляду на те, що вони є малолітніми, то місце їх проживання визначають батьки і вони змушені проживати з матір'ю за іншою адресою, а саме у м. Харкові і не користуються будинком позивача не за власним бажанням.

Суд враховує, що іншого житла у цих дітей немає, а доказів того, що дітям буде надане рівноцінне житло, при втраті права на користування спірним будинком, у судовому засіданні не здобуто.

На підставі ч.2 ст. 64 ЖК України та ч.2 ст. 3 СК України, діти належать до членів сімї своїх батьків навіть коли вони з ними спільно і не проживають.

За ч.4 ст. 12 ЗУ України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування.

Отже, враховуючи вказані норми матеріального права, положення Конвенції «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року із змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної асамблеї ООН від 12 грудня 1995 року, Закон України «Про охорону дитинства», Закон України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, врахувавши позицію Служби у справах дітей Близнюківської районної державної адміністрації Харківської області, суд і прийшов до висновку що визнання малолітніх осіб ОСОБА_4 та ОСОБА_3 такими, що втратили право на користування спірним будинком буде порушенням їх прав, а тому в цій частині позов задоволенню не підлягає.

Посилання позивача на те, що відповідачі не приймають участі в утриманні будинку та докази на підтвердження цієї обставини суд сприймає лише як підтвердження їх відсутності в цьому будинку оскільки самі по собі ці обставини є підставою для звернення до суду із відповідними вимогами до такої особи, а не визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням (будинком).

Клопотання про стягненню із відповідача на свою користь понесених витрат по сплаті судового збору позивачем не заявлене, а тому ці витрати суд залишає за ним.

Керуючись ст. ст. 41,47 Конституції України, ст.9,ч.2 ст. 64, ст.ст. 72, 150, ч.1 156 ЖК України, ст.ст. 16, ч.ч.4,6 ст. 29, ст.ст. 319,321,383,391, ч.1 ст. 405 ЦК України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст. 18 ЗУ «Про охорону дитинства», ч.2 ст. 3, ст. 6 СК України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60, 209, 212, 214-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання їх такими, що втратили право на користування жилим приміщенням, задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, такою що втратила право користування житловим будинком за адресою: вул. Широка, буд. №6, с. Петрівське Близнюківського району Харківської області.

В іншому у задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Близнюківський районний суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя О.І. Мороз