22-ц/775/160/2017(м)
Категорія 48 Головуючий у 1 інстанції Козлов Д.О.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 березня 2017 року м. Маріуполь

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого Кочегарової Л.М.,

суддів: Зайцевої С.А., Пономарьової О.М.,

з участю секретаря Зал Ю.С.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 23 січня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про поділ майна подружжя. Просив суд визнати обєктами права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 наступне майно: АДРЕСА_1, земельну ділянку 80-А площею 0,0956 га, 37/100 частки АДРЕСА_2; а також побутову техніку: холодильник «ЕлДжі» 12800 грн., пральну машину «Зануссі» 3500 грн., посудомийну машину «Зануссі» 3280 грн., мікрохвильову піч «Самсунг» 2000 грн., газову панель 5500 грн., електродугову шафу «Хотпоінт-Арістон» 5300 грн., витяжку вентиляційну 3500 грн., електром*ясорубку «Мулінекс» 1500 грн., кавомашину «Делонгі» 5500 грн., телевізор «Самсунг» 4500 грн., сейф 3800 грн., устаткування очищення води 6000 грн., відеокамеру «Соні» 6900 грн., електроскороварку «Сатурн» 600 грн., Ді-Ві-Ді програвач 800 грн., автохолодильник 1200 грн., загальною вартістю 66 680 грн., а також меблеві гарнітури на загальну суму 128 305 грн. Також просив суд визнати обєктам права спільної сумісної власності подружжя сторін 63/100 частки АДРЕСА_3 в м. Маріуполі.

Просив провести поділ спільного майна подружжя шляхом виділення йому у власність АДРЕСА_1, а також: посудомийної машини «Зануссі» 3280 грн., газової панелі 5500 грн., електричної духової шафи 5300 грн., вентиляційної витяжки 3500 грн., холодильника 12800 грн., пральної машини 3500 грн., мікрохвильової печі 2000 грн., авто холодильника 1200 грн., а всього техніки на суму 37 080 грн., а також меблевих гарнітурів на суму 74500 грн. та інструментів на суму 17977 грн.

Відповідачу ОСОБА_3 просив виділити у власність АДРЕСА_4, земельну ділянку 80-А площею 0,0956 га, побутову техніку: електром*ясорубку 1500 грн., кавомашину 5500 грн., телевізор 4500 грн., сейф 3800 грн., відеокамеру 6900 грн., електроскороварку 600 грн., Ді-Ві-Ді програвач 800 грн., устаткування очищення води 6000 грн., а всього на суму 29 600 грн., а також меблевий гарнітур на суму 53 805 грн. та побутові прибори на суму 4 370 грн.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 23 січня 2017 року та ухвалою того ж суду від 27 січня 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано обєктами права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3: АДРЕСА_1, земельна ділянка, площею 0,0956 га по бул. Комсомольському (далі Морському), 80-А в м. Маріуполі, 37/100 часток АДРЕСА_2.

Визнано обєктами права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3: холодильник «ЕлДжі», пральну машину «Зануссі», посудомийну машину «Зануссі», мікрохвильову піч «Самсунг», газову панель, електродугову шафу «Хотпоінт-Арістон», витяжку вентиляційну, електром*ясорубку «Мулінекс», телевізор «ЕлДжі», устаткування для очищення води, відеокамеру «Соні», Ді-Ві-Ді програвач, авто холодильник, ложки столові «Бергхофф» 6 штук, ложки чайні «Бергхофф» 6 штук, вилки столові «Бергхофф» 6 штук, сотейник «Бергхофф», сковорода для млинців.

Визнано обєктами права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3: кухонний гарнітур, крісло офісне, диван «Валерія», стіл Х-2, шість табуретів, вішалка з полицею для взуття, набір деревяних садових меблів (стіл та чотири стільця), сіра шафа, кресло-ліжко, стіл навчальний, книжні полиці, дитячий манеж «Джеобі», дитяче ліжко в вигляді пожежного автомобіля, шафа-купе з дзеркальними дверима, комод-пеленальний стіл, матраци надувні, крісла розкладні пляжні, палатка туристична, табурет «Волинь».

Визнано обєктами права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3: перфоратор «Макита», шліфувальну машинку «Макита», дрель ударну «Бош», шуруповерт, електролобзик, фрезер, лазерний рівень, паяльник для пластикових труб, ножиці для пластикових труб, набір слюсарних інструментів (4 предмети), ящики для інструментів (4 штуки).

Проведено поділ спільного майна подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 шляхом виділення ОСОБА_2 у власність нерухомого майна: 37/100 частки АДРЕСА_5 (загальна площа 23,5 кв. м., житлова площа 14,8 кв. м.), земельної ділянки, площею 0,0956 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, розташованої по бул. Морському 80-А в м. Маріуполі (кадастровий №:01:011:0521), загальна вартість якої складає 574 053 грн.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на рухоме майно: пральну машину «Зануссі», електром*ясорубку «Мулінекс», телевізор «ЕлДжі», відеокамеру «Соні», Ді-Ві-Ді програвач, авто холодильник, сотейник «Бергхофф», крісло офісне, стіл Х-2, шість табуретів, вішалка з полицею для взуття, набір деревяних садових меблів (стіл та чотири стільця), кресло-ліжко, сіра шафа, матраци надувні, крісла розкладні пляжні, палатка туристична, табурет «Волинь», перфоратор «Макита», шліфувальну машинку «Макита», дрель ударну «Бош», шуруповерт, електролобзик, фрезер, лазерний рівень, паяльник для пластикових труб, ножиці для пластикових труб, набір слюсарних інструментів (4 предмети), ящики для інструментів (4 штуки), загальна вартість якого складає 67 346,83 грн.

Проведено поділ спільного майна подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 шляхом виділення ОСОБА_3 у власність нерухомого майна: АДРЕСА_6 (загальна площа 62,2 кв. м., житлова площа 39,7 кв. м.), загальна вартість якої складає 576 804 грн.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на рухоме майно: холодильник «ЕлДжі», посудомийну машину «Зануссі», мікрохвильову піч «Самсунг», газову панель, електродугову шафу «Хотпоінт-Арістон», витяжку вентиляційну, устаткування для очищення води, ложки столові «Бергхофф» 6 штук, ложки чайні «Бергхофф» 6 штук, вилки столові «Бергхофф» 6 штук, сковорода для млинців, кухонний гарнітур, диван «Валерія», стіл навчальний, книжні полиці, дитячий манеж «Джеобі», дитяче ліжко в вигляді пожежного автомобіля, шафа-купе з дзеркальними дверима, комод-пеленальний стіл, загальна вартість якого складає 65 613,34 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію різниці вартості 1/2 часток спільного майна подружжя в розмірі 508,76 грн. У задоволенні решти заявлених вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення його позовних вимог, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Зокрема позивач вважає, що є підстави для визнання 63/100 частки АДРЕСА_7 спільною сумісною власністю подружжя та виділення цієї квартири відповідачу з двома дітьми, а йому - в рахунок поділу спільного майна подружжя, вважає необхідним разом з дочкою ОСОБА_4 передати АДРЕСА_8.

Відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Одночасно апеляційний суд враховує, що згідно п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року N 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Оскільки ОСОБА_2 оскаржує судове рішення частково, колегія перевіряє законність рішення тільки в цій частині. В решті рішення суду сторонами не оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_5, заперечення проти апеляційної скарги ОСОБА_3, її представників ОСОБА_6 та ОСОБА_7, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 05 вересня 2009 року. Сімейні відносини між сторонами були припинені у серпні 2015 року. Від шлюбу сторони мають дітей - сина ОСОБА_8, 31 серпня 2010 року, та дочку ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Перебуваючи у шлюбі, сторони придбали АДРЕСА_9, 37/100 частки АДРЕСА_10 та земельну ділянку, площею 0,0956 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, розташовану по б-ру Морському, 80-А в м.Маріуполі.

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи від 16 грудня 2016 року вбачається, що ринкова вартість АДРЕСА_11 складає 576804 грн. (а. с. 188-205).

З висновку судової будівельно-технічної експертизи від 16 грудня 2016 року вбачається, що ринкова вартість 37/100 частки АДРЕСА_12, з урахуванням виділених конкретно приміщень (житлової кімнати та підсобних приміщень у загальному користуванні) складає 125 994 грн. (а. с. 188-205).

Згідно із висновком судової будівельно-технічної експертизи від 16 грудня 2016 року, ринкова вартість 63/100 частки АДРЕСА_12, з урахуванням виділених конкретно приміщень (двох житлових кімнат, веранди та підсобних приміщень у загальному користуванні) складає 203 136 грн. (а. с. 206-217).

За висновком оцінювача від 12 січня 2017 року, вартість земельної ділянки для індивідуального житлового будівництва загальною площею 0,0956 га, розташованої по б-ру Морському, 80-А в м. Маріуполі становить 448 059 грн. (а. с. 220-230).

Згідно ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, суду необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Факт придбання трикімнатної АДРЕСА_1 (загальна площа 62,2 кв. м., житлова площа 39,7 кв. м.) підтверджується договором купівлі-продажу від 27 червня 2012 року оформленим на імя ОСОБА_3 (а. с. 23-25, 26-27, 28, 29).

На підставі договору купівлі-продажу від 04 вересня 2013 року ОСОБА_3, за згодою позивача, придбала 37/100 частки АДРЕСА_10 (а.с.33).

Згідно ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Ухвалюючи рішення про поділ майна подружжя, шляхом виділення ОСОБА_3 АДРЕСА_9, а позивачу 37/100 частки АДРЕСА_10 та земельної ділянки, по б-ру Морському, 80-А в м.Маріуполі, суд першої інстанції зазначив, що виділення відповідачу з двома дітьми АДРЕСА_13 буде відповідати інтересам сторін та їх дітей і такий поділ майна максимально приближений до частки кожного з подружжя у спільному майні.

Не погоджуючись з висновками суду ОСОБА_2 в апеляційній скарзі посилався на те, що з ним мешкає його дочка від першого шлюбу ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2, і тому для їх проживання повинно бути виділено житло в рамках 13,65 кв.м на кожну особу, а 37/100 частки квартири АДРЕСА_14, вартістю 125 994 грн., не відповідають цим нормам.

Колегія вважає ці доводи неспроможними.

Згідно ст.47 ЖК України у разі надання громадянам жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду норма жилої площі встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метра на одну особу.

Спір, який розглядається у справі, стосується поділу спільного майна подружжя набутого за договором купівлі-продажу і тому, застосування норм Житлового кодексу України про норми жилої площі та врахування інтересів інших осіб в даному випадку не можливе.

Крім того, заперечуючи проти доводів позивача, ОСОБА_3 посилалася на те, що після розірвання шлюбу з першою дружиною позивач ОСОБА_2 залишив їй квартиру по вул.Ломізова в м.Маріуполі, де і до теперішнього часу зареєстрована дочка позивача ОСОБА_4, за якою зберігається право на житло, як за неповнолітньою.

Цих обставин позивач не спростував, а надав апеляційному суду довідку, в якій зазначено, що ОСОБА_10 проживає ІНФОРМАЦІЯ_3 без реєстрації.

Той факт, що інша частина вказаної квартири буде належати відповідачу, з яким у ОСОБА_2 склалися неприязні відносини, з урахуванням того, що відповідач у цій квартирі не проживає, не є підставою для зміни рішення та виділення позивачу, в рахунок поділу спільного майна, іншого жилого приміщення, а саме, квартири АДРЕСА_15.

Наведені позивачем доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, викладених в оскаржуваному рішенні, що не належить до компетенції суду апеляційної інстанції й висновків суду першої інстанції не спростовують. При цьому, зі змісту апеляційної скарги та матеріалів справи не вбачається неправильного застосування судом попередньої інстанції норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено також, що сторонами у шлюбі за 27 551,92 грн. була придбана земельна ділянка 80-А по б-ру Морському в м. Маріуполі, площею 0,0956 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий №:01:011:0521. Договір купівлі-продажу від 02 червня 2011 року оформлений на ОСОБА_3 та посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_11, реєстр № 1649.

Вказані обставини підтверджуються державним актом на право власності на земельну ділянку від 9 лютого 2010 року, на якому є відмітка приватного нотаріусу від 02 червня 2011 року про набуття права власності на наведену земельну ділянку відповідачем (а. с. 30-31, 32, 110, 111).

Враховуючи обставини справи, вартість обєктів права спільної власності, можливість використання 37/100 частки АДРЕСА_16 (14,8 кв. м жилої площі) для проживання та земельної ділянки по б-ру Морському в м. Маріуполі для будівництва та обслуговування жилого будинку, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про варіант поділу спільного майна подружжя, шляхом виділення позивачу вказаної частки квартири, а відповідачу з двома малолітніми дітьми - АДРЕСА_17.

Зі справи вбачається, що 17 березня 2005 року відповідач ОСОБА_3 уклала угоду із ОСОБА_12, за умовами якої ОСОБА_12 передав у власність відповідачу 63/100 частки трикімнатної АДРЕСА_16, (загальна площа 74,88 кв. м., житлова 46,28 кв. м.), взамін чого ОСОБА_3 зобовязалася надавити ОСОБА_12 матеріальне забезпечення довічно щомісяця в сумі 100 грн., що полягало у забезпеченні харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою, зберіганням за ним права безоплатного довічного користування вказаної частки квартири, що вбачається з договору довічного утримання, посвідченого державним нотаріусом, реєстр № 1-939, із забороною відчуження до припинення такого договору. ОСОБА_12 помер 27 липня 2013 року (а. с. 38-39, 40, 47).

Право власності на 63/100 частки АДРЕСА_10 за ОСОБА_3 було зареєстровано 09 серпня 2013 року, що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а. с. 61-63).

Відмовляючи ОСОБА_2 у позові про визнання 63/100 частки АДРЕСА_18 спільним майном подружжя, суд першої інстанції виходив з того, що договір довічного утримання з ОСОБА_12 укладався відповідачем не в інтересах сімї, а до шлюбу з ОСОБА_2; що після укладення шлюбу позивач умов цього договору не виконував, тому, підстав для визнання 63/100 частки квартири спільним майном подружжя немає.

З висновками суду не можна не погодитися.

Згідно зі статтею 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

У статті 746 ЦК України визначено, що сторонами договору довічного утримання є відчужувач та набувач.

Крім того, відповідно до частини третьої статті 746 ЦК України якщо набувачами є кілька фізичних осіб, вони стають співвласниками майна, переданого їм за договором довічного утримання (догляду), на праві спільної сумісної власності. Якщо набувачами є кілька фізичних осіб, їх обов'язок перед відчужувачем є солідарним.

Отже, законодавець у ЦК України закріпив, що спільна сумісна власність за договором довічного утримання (догляду) виникає у випадку наявності кількох набувачів за цим договором та їхнього солідарного виконання обов'язку за вказаним договором перед відчужувачем.

У статті 749 ЦК України закріплено обов'язки набувача за договором довічного утримання (догляду). У такому договорі можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача (частина перша цієї статті).

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Системний аналіз зазначених норм цивільного та сімейного законодавства у сукупності зумовлює висновок, що, визначаючи правовий режим майна за договором довічного утримання (догляду), укладеного під час перебування набувача за цим договором у шлюбі, суди мають установити, чи був цей договір укладений саме в інтересах сім'ї; чи інший з подружжя, не визначений у договорі довічного утримання (догляду) як набувач, виконував обов'язки за таким договором солідарно з набувачем.

Колегія дійшла висновку, що суд першої інстанції, застосовуючи до спірних правовідносин норми сімейного або цивільного законодавства, повно та всебічно з'ясував, що договір довічного утримання (догляду) укладався не в інтересах сімї ОСОБА_2, що подружжя не солідарно виконувало обов'язки за цим договором, що має істотне значення для правильного вирішення спору, а тому, обґрунтовано відмовив ОСОБА_2 у позові про визнання 63/100 частки АДРЕСА_10 спільним сумісним майном подружжя та виключив це майно з поділу, визнавши цю частку квартири власністю ОСОБА_3

Рішення суду в цій частині відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постанові від 13 квітня 2016 року у справі № 6-2891цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Заперечуючи проти ухваленого рішення, ОСОБА_2 в апеляційній скарзі зазначає, що посилання в рішенні суду на показання свідків щодо виконання умов договору довічного утримання суперечать нормам діючого законодавства.

Однак, ці доводи є безпідставними.

Відповідно ст.ст. 10,60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі.

Статтею 57 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Зі справи вбачається, що не погоджуючись з вимогами позивача про визнання 63/100 частки АДРЕСА_10 спільним сумісним майном подружжя, відповідач ОСОБА_3 вказувала, що виконувати умови договору довічного утримання вона та її батьки почали ще до шлюбу з позивачем. ОСОБА_2 ніякого відношення до виконання цього договору не мав і на підтвердження цих обставин були допитані свідки ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, які пояснили, що позивач не приймав участі у виконанні договору довічного утримання, укладеного між відповідачем та ОСОБА_12, оскільки основну частину цих зобовязань виконували фактично батьки відповідача.

Відповідно до ст.212 ЦПК України суд першої інстанції дав оцінку цим показанням свідків та відобразив це в судовому рішенні.

Будь-яких фактів на спростування цих доказів або доказів того, що матеріальні витрати за договором довічного утримання здійснювалися за кошти сімї в період шлюбних відносин ОСОБА_2 ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду не надав.

Більш того, в судовому засіданні апеляційного суду позивач визнав, що за час шлюбу з ОСОБА_3 він фактично не приймав участі в утриманні ОСОБА_12, але постійно надавав матеріальну допомогу батькам відповідача ОСОБА_19 та ОСОБА_6, які проживали поряд з ОСОБА_12 В цей час в квартирі ОСОБА_6 були встановлені пластикові вікна, кондиціонери тощо.

Оскільки предметом спору, який було розглянуто судом першої інстанції, був поділ майна подружжя, то доводи скарги про витрати позивача на користь батьків ОСОБА_3 та її витрати на поховання ОСОБА_12, до уваги не приймаються.

В суді апеляційної інстанції було розглянуто клопотання позивача про необхідність допиту свідків ОСОБА_20 та ОСОБА_21 (його родичів) з приводу надання позивачем матеріального допомоги батькам відповідача до шлюбу та у його період і ухвалено рішення про відмову у задоволенні цього клопотання, оскільки ці питання виходять за межі позову у даній справі.

Таким чином, колегія вважає, що суд першої інстанції оцінив представлені сторонами матеріали за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, правильно застосуав норми матеріального права при вирішенні спору та дійшов обгрунтованого висновку про поділ спільного майна подружжя шляхом виділення ОСОБА_2 37/100 частки АДРЕСА_19 та земельної ділянки по бульвару Морському, 80-А в м. Маріуполі, площею 0,0956 га, а відповідачу в рахунок поділу майна АДРЕСА_20.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Оскільки судове рішення відповідає нормам матеріального і процесуального права, апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ст.308 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 23 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Л.М. Кочегарова

Судді: С.А.Зайцева

ОСОБА_22