АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Доповідач - Іванченко М.М.
№22-ц/796/3573/2017
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 березня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Іванченка М.М.

суддів: Желепи О.В., Рубан С.М.

при секретарі: Перетятько А.К.

за участю:

представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Міськжитлобуд» до ОСОБА_2, ОСОБА_4, третя особа - гаражно-будівельний кооператив «Голос», про визнання договору дарування гаражного боксу недійсним

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2

на заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 28 вересня 2012 року,-

В С Т А Н О В И Л А:

ТОВ БК «Міськжитлобуд» звернулось до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4, в якому просило визнати недійними договір дарування гаражного боксу від 02 квітня 2010 року. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що договір дарування від 02 квітня 2010 року укладений між дарувальником ОСОБА_2 та обдарованим ОСОБА_4 необхідно визнати недійним, оскільки ОСОБА_2 отримала право власності на гаражний бокс, який розташований за адресою: м. Київ, АДРЕСА_1 на підставі підроблених судових рішень Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 28 вересня 2009 року, 26 листопада 2009 року, вказані доводи підтверджуються довідкою Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 23 березня 2011 року та від 25 квітня 2012 року, а також постановою про порушення кримінальної справи від 16 травня 2011 року №01-18073 за фактом підроблення судових рішень.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 28 вересня 2012 року позов ТОВ БК «Міськжитлобуд» до ОСОБА_2, ОСОБА_4, третя особа - ГБК «Голос», про визнання договору дарування гаражного боксу недійсним - задоволено.

Договір дарування гаражного боксу від 02 грудня 2010 року, посвідченого державним нотаріусом другої Київської державної нотаріальної контори Абісовою Т.Ф., зареєстровано в реєстрі за №6-699, загальною площею 45,30 м.кв., що знаходяться в - ГБК «Голос» за адресою: м. Київ, АДРЕСА_1 укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 - визнано недійсним.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 08 грудня 2016 року заяву представника відповідача ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 28 вересня 2012 року залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В скарзі вказує на те, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному з'ясуванні обставин справи, що призвело до ухвалення незаконного рішення.

Зазначає, що земельна ділянка на якій розташований гаражний бокс належить Київській міській раді та договір оренди від 24 березня 2010 року укладений між КМР та ТОВ БК «Міськжитлобуд» у встановленому законом порядку не зареєстровано, а тому позивач не набув у встановленому порядку права користування земельною ділянкою, а тому не мав прав і вимагати усунення перешкод у її користуванні.

Представник відповідача ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Позивач, відповідач ОСОБА_4 та третя особа у судове засідання не з'явивились про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Від представника позивача надійшла заява з проханням відкласти розгляд справи, у зв'язку з перебуванням за межами м. Києва проте доказів на підтвердження обставин викладених у заяві суду не надано. Тому відповідно до ст.305 ЦПК України колегія суддів вирішила розглядати справу за відсутності осіб, що не з'явились.

Заслухавши доповідь судді Іванченка М.М., пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спірний договір не відповідає нормам діючого законодавства та порушує права позивача.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 1 ст.203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ч. 1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Отже, дарувальник повинен бути власником дарунку та набути право власності на дарунок у спосіб, передбачений законом.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 02 квітня 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено договір дарування гаражного боксу НОМЕР_1, що розташований за адресою: м. Київ, АДРЕСА_1, Гаражно-будівельний кооператив «Колос» (а.с. 6).

Судом встановлено, що право власності ОСОБА_2 на спірний гаражний бокс зареєстровано Київським міським БТІ на підставі рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 28 вересня 2009 року та додаткового рішення цього ж суду від 26 листопада 2009 року.

Однак, згідно довідок Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 23 березня 2011 року та 25 квітня 2012 року таке рішення суду не приймалося і така справа судом не розглядалася (а.с.26, 27).

Відповідно до копії постанови від 16 травня 2011 року про порушення кримінальної справи за заявою ГБК «Голос» порушено кримінальну справу за фактом вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.358 КК України (а.с. 32).

Отже, можна зробити висновок про те, що ОСОБА_2 не набувала у встановленому законом порядку права власності на спірний гаражний бокс, тому відповідно до змісту ст.717 ЦК України не може бути дарувальником і не мала правових підстав для розпорядження гаражним боксом відповідно до ст.319 ЦК України, у тому числі і укладати договір дарування.

Статтею 377 ЦК України визначено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти (крім багатоквартирних будинків).

Відповідно до наявної в матеріалах справи копії повідомлення Головного управління земельних ресурсів від 19 серпня 2010 року №07-387/24794, земельна ділянка, що розташована за адресою: м. Київ, АДРЕСА_1 у Голосіївському районі м. Києва за КБК «Голос» не зареєстрована (а.с. 63).

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку про те, що спірний договір дарування не відповідає вищезазначеним нормам матеріального права.

Згідно ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Рішенням Київської міської ради № 957/2013 від 9 липня 2009 року ТОВ «Будівельна компанія «Міськжитлобуд» передано земельну ділянку для будівництва, експлуатації та обслуговування житлової забудови з об'єктами інфраструктури для обслуговування населення та паркінгом, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 9-10).

24 березня 2010 року між Київською міською радою та ТОВ «Будівельна компанія «Міськжитлобуд» укладений договір оренди земельної ділянки, предметом якого є земельна ділянка по АДРЕСА_1, що у м. Києві площею 1,5267га, кадастровий номер НОМЕР_2 (а.с. 11-16).

02 жовтня 2009 року визначено межі вказаної змельної ділянки та складено акт приймання-передачі земельної ділянки (а.с.15-16).

Отже можна дійти висновку, що посвідчення договору дарування спірного гаражного боксу, який знаходиться на земельній ділянці по по АДРЕСА_1, що у м. Києві без перевірки відведення земельної ділянки та зазначення кадастрового номеру, фактичної передачі ОСОБА_2 права на користування земельною ділянкою відповідно до ст.377 ЦК України, яка не була відведена у встановленому законом порядку та ОСОБА_4, порушило права позивача на користування даною земельною ділянкою і підтверджує право позивача на звернення до суду із даним позовом на захист своїх порушених прав.

Доводи апелянта про те, що договір оренди земельної ділянки не зареєстрований у встановленому законом порядку, тому у позивача не виникло право на користування земельною ділянкою, де розташований гаражний бокс, є безпідставними з огляду на таке.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у який бкруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Постановою Вищого господарського суду України від 13 квітня 2016 року у справі № 910/17982/15 за позовом ТОВ «Будівельна компанія «Міськжитлобуд» до Київської міської ради, за участю третіх осіб, про визнання недійсним рішення, визнання договору поновленим, зобов'язання вчинити дії, переглянувши у касаційному порядку оскаржені судові рішення, колегія суддів, приймаючи до уваги межі перегляду справи в касаційному порядку встановила, що 09 липня 2009 року Київською міською радою прийнято рішення №957/2013 «Про передачу ТОВ «Будівельна компанія «Міськжитлобуд» земельної ділянки для будівництва, експлуатації та обслуговування житлової забудови з об'єктами інфраструктури для обслуговування населення та паркінгом на АДРЕСА_1 у Голосіївському районі м. Києва».

Пунктом 1 цього рішення було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки позивачу для будівництва, експлуатації та обслуговування житлової забудови з об'єктами інфраструктури для обслуговування населення та паркінгом по АДРЕСА_1 у Голосіївському районі м. Києва».

Згідно пункту 2 вказаного вище рішення позивачу передано, за умови виконання п.З цього рішення, у короткострокову оренду на 5 років земельну ділянку загальною площею 1, 53 га для будівництва, експлуатації та обслуговування житлової забудови з об'єктами інфраструктури та паркінгом на АДРЕСА_1 у Голосіївському районі м. Києва, у зв'язку з переходом права власності на гаражні бокси, у тому числі: площею 1,52 га - за рахунок частини земель, відведених відповідно до рішень виконкому Київської міської ради депутатів трудящих від 11 вересня 1947 року №2355 «Про відвід зем. ділянки під розробку кар'єру» Київському цегельному заводові №5», від 05жовтня 1950 року № 2256 «Про поновлення земельної ділянки заводоуправлінню Сталінських цегельних заводів» 5-6 Київського обласного Управління Промбудматеріалів», від 07 жовтня 1952 року №2053 «О дополнительном отводе земельной территории Завододоуправлению Сталинских кирпичных заводов»; площею 0,01 га - за рахунок міських земель, не наданих у власність чи користування.

У листопаді 2011 року заступник прокурора міста Києва пред'явив позов до Київської міської ради про визнання протиправним та скасування вказаного рішення Київської міської ради №957/2013 від 09 липня 2009 року. В обґрунтування своїх вимог заступник прокурора міста Києва посилався на те, що оскаржуване рішення порушує право власників гаражних боксів - членів ГБК «Голос», розташованих на земельній ділянці по АДРЕСА_1 у Голосіївському районі м. Києва, з якими забудовником не вирішено майново- правові питання та не отримано згоду на вилучення земельних ділянок у землекористувача.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 жовтня 2011 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 15 серпня 2012 року, в задоволенні позову відмовлено.

20 листопада 2012 року ухвалою Вищого адміністративного суду України касаційні скарги заступника прокурора міста Києва та ОСОБА_6 були залишені без задоволення, а постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 17жовтня 2011 року та ухвала Київського апеляційного адміністративного суду від 15 серпня 2012 року, були залишені без змін.

У своїй ухвалі від 20 листопада 2012 року Вищий адміністративний суд України зазначив, що на момент прийняття Київською міською радою оскаржуваного рішення №957/2013 від 09 липня 2009 року порядок надання земельних ділянок, зокрема, в місті Києві, був врегульований нормами Земельного кодексу України, Постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 року N677, якою затверджений Порядок розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, рішенням Київської міської ради від 15 липня 2004 року №457/1867 «Про порядок передачі (надання) земельних ділянок в користування або у власність у місті Києві» та іншими нормативними актами.

Рішенням Київської міської ради від 15 липня 2004 року №457/1867 «Про порядок передачі (надання) земельних ділянок в користування або у власність у місті Києві» (в редакції, яка була чинна на момент прийняття спірного рішення Київради) було передбачено обов'язкове погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з Головним управлінням містобудування, архітектури та дизайну міського середовища виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації). Погодження проекту з вказаним органом є обов'язковою умовою затвердження проекту відведення земельної ділянки.

Листом №19-14091 від 14 листопада 2008 року Головне управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища надало позитивний висновок №08-1072 щодо можливості використання земельної ділянки.

Вищий адміністративний суд України встановив, що ТОВ «БК «Міськжитлобуд» виконало визначені законом умови та погодило проект відведення земельної ділянки з відповідними органами.

У вищевказаній ухвалі Вищий адміністративний суд України зазначив, що порушення спірним рішенням прав та законних інтересів членів гаражно- будівельного кооперативу «Голос» - власників 25 гаражних боксів, розташованих на земельній ділянці, зазначив, що будівництву гаражів ГБК «Голос» мало передувати вирішення питання надання земельної ділянки в установленому законом порядку, отримання ордеру на будівництво, погодження в установленому порядку проектно-кошторисної документації, тощо.

В матеріалах відсутній документ (договір, акт), який відповідно до норм земельного законодавства може підтверджувати набуття ГБК «Голос» права оренди, постійного користування або власності на спірну земельну ділянку. З витягу бази даних Державного земельного кадастру станом на 23 липня 2009 року вбачається, що в реєстрі земельних ділянок не зазначено виду речового права ГБК «Голос» на вказану земельну ділянку та підстав виникнення такого права.

Таким чином, суди усіх трьох інстанцій адміністративної юрисдикції дійшли висновку про те, що спірним рішенням Київської міської ради №957/2013 від 09 липня 2009 року не порушуються права власників гаражних боксів, рішення є законними та обґрунтованими.

На підставі рішення Київської міської ради від 09 липня 2009 року №957/2013 «Про передачу ТОВ «Будівельна компанія «Міськжитлобуд» земельної ділянки для будівництва, експлуатації та обслуговування житлової забудови з об'єктами інфраструктури для обслуговування населення та паркінгом на АДРЕСА_1 у Голосіївському районі м. Києва», 24 березня 2010 року між Київською міською радою (далі - відповідач, орендодавець) та позивачем укладено договір оренди земельної ділянки, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_7 та зареєстровано в реєстрі за №230. Відповідно до п. 1.1 якого, орендодавець, на підставі рішення Київської міської ради від 09 липня 2009 року за № 957/2013, за Актом приймання-передачі передає, а орендар приймає в оренду (строкове платне користування) земельну ділянку, визначену цим договором. Строк дії вказаного договору закінчився 24 березня 2015 року.

Як встановлено судом апеляційної інстанції після закінчення строку договору оренди 24 березня 2015 року позивач продовжує користуватися земельною ділянкою і протягом одного місяця після закінчення строку договору були відсутні заперечення відповідача у поновленні договору оренди землі.

Суд апеляційної інстанції зазначив у своїй постанові, що частина шоста статті 33 Закону України «Про оренду землі» передбачає іншу, відмінну від частин першої - п'ятої, підставу для поновлення договору оренди землі.

Крім того, слід зазначити, що із аналізу судових рішень, прийнятих судами адміністративної юрисдикції, якій здійснив суд апеляційної інстанції, а відповідно із встановленими останніми обставинами справи, вбачається, що рішенням Київської міської ради №957/2013 від 09 липня 2009 року, на підставі якого було укладено договір оренди землі, не порушуються права третіх осіб у справі на стороні відповідача.

На підставі вказаного рішення ради між сторонами у справі виникли правовідносини із оренди землі, і останні є наслідком прийняття вказаного рішення Київської міської ради №957/2013 від 09 липня 2009 року.

Із встановлених судами обставин справи не вбачається, що судові рішення у даній справі могли вплинути на права і обов'язки осіб, залучених у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору.

(Постанова Вищого господарського суду України від 13 квітня 2016 року долучена до матеріалів справи апеляційним судом м. Києва, якою касаційну скаргу Київської міської ради залишено без задоволення, а постанову Київського апеляційного господарського суду від 20 січня 2016 року у справі Господарського суду міста Києва № 910/17982/15 залишено без змін.

Отже, доводи позивача про те, договір оренди земельної ділянки не зареєстрований у встановленому законом порядку, тому у позивача не виникло право на користування земельною ділянкою спростовується постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 17 жовтня 2011 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 15 серпня 2012 року та висновками викладеними в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 20 листопада 2012 року зазначеними вище.

Крім того, не заслуговують на увагу доводи апелянта про те, що спірна земельна належить Київській міській раді, оскільки дані доводи спростовуються встановленими обставинами обставинами рішеннями господарських судів.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Відповідно до ч.2 ст.308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Рішення суду є законним та обґрунтованим, відповідає вимогам матеріального права, внаслідок чого підстав для його скасування з мотивів викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись ст. ст. 218, 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 - відхилити.

Заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 28 вересня 2012 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили, шляхом подання касаційної скарги до цього суду.

Головуючий

Судді: