30.03.2017 227/584/17
30 березня 2017 року справа № 227/584/17
Добропільський міськрайонний суд Донецької області у складі:
головуючого - судді Кошля А.О.
при секретарі Харькова
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, -
01 березня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Добропільського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до ОСОБА_2, в якому просить: визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщення за адресою: АДРЕСА_1.
В обґрунтування позову зазначив, що він є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1. 11.06.2010 року у вказаній квартирі було зареєстровано місце проживання його онуки - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1. Наприкінці 2010 року відповідач забрала всі речі та виїхала з його квартири та стала проживати за іншою адресою. Реєстрації відповідача в його квартирі порушує охоронюване законом право власності позивача, окрім того, позивачем здійснюється сплата комунальних платежів з розрахунку кількості зареєстрованих осіб.
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить суд їх задовольнити. Проти винесення заочного рішення не заперечує.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилась, про час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином, зокрема через публікацію оголошення в газеті «Урядовий Кур'єр» від 24.03.2017 року № 56, ст. 19. Причину своєї неявки суду не повідомила.
Відповідно до ч.1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлений ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Суд, відповідно до ст. 224 ЦПК України дійшов до висновку про можливість ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, проти чого, позивач не заперечував.
Суд, дослідивши надані до матеріалів справи письмові докази зазначає наступне.
ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, з 14.07.1970 року зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1.
Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 28.02.1994 року власниками квартири АДРЕСА_1, значаться ОСОБА_1 і ОСОБА_3.
Згідно домової книги, 11.06.2010 року у квартирі за адресою АДРЕСА_1, було зареєстровано місце проживання ОСОБА_2.
Як зазначає позивач, вказано особа є його онукою.
Актом обстеження матеріально-побутових умов проживання від 28.02.2017 року, складеним депутатом Добропільської міської ради Стрепоченко М.Б. встановлено, що вищевказаною адресою проживає одна людина - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_2 за даною адресою не проживає з кінця 2010 року.
Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.
За змістом ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Права власника житлового будинку, квартири визначені статтями 383 ЦК України та 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.
Згідно ч. 2 статті 405 ЦК України - член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Позивач зазначає про відсутність будь-яких домовленостей i зобов'язань стосовно мешкання відповідача в його квартирі.
Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.
Позивач як власник спірного житла не порушує прав фізичних та юридичних осіб, за захистом своїх прав звернувся до суду.
Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
Судом встановлено, що протягом шести років відповідач у квартирі позивача не проживає, перешкод їй в цьому не чиниться, на житло не претендує, її реєстрація в квартирі порушує охоронюване законом право власності позивача, позивач заперечує проти реєстрації відповідачки у його житлі, суд вважає, що ОСОБА_2 слід визнати такою, що втратила право на користування житлом позивача.
Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю їх між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі.
На підставі викладеного та керуючись ст.51 Конституції України, ст.ст. 110, 112 СК України, ст.3, 215, 218, 224 ЦПК України,-
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщення за адресою: АДРЕСА_1.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданої протягом десяти днів з дня отримання його копії. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку , встановленому ЦПК України.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Суддя А.О. Кошля