Апеляційний суд Житомирської області
Справа №296/4767/16-ц Головуючий у 1-й інст. Шалота К. В.
Категорія 25 Доповідач Широкова Л. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Широкової Л.В.,

суддів Борисюка Р.М., Галацевич О.М.,

при секретарі судового

засідання ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Житомирі цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 20 жовтня 2016 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» (далі ПАТ «СК «Інгосстрах») про стягнення страхового відшкодування,

в с т а н о в и л а :

У травні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ПАТ «СК «Інгосстрах» про стягнення страхового відшкодування, обґрунтовуючи його тим, що 01.04.2015 між ним та відповідачем укладено договір добровільного страхування № DNH0JL-1531002, предметом якого є майнові інтереси, повязані із страхуванням на випадок непередбачених фінансових витрат внаслідок втрати страхувальником роботи. Наказом ГУ ДФС у Житомирській області №175-о від 20.05.2016 через скорочення штатів його було звільнено з роботи. Оскільки ПАТ «СК «Інгосстрах» незаконно відмовив йому у виплаті страхової суми, позивач просив суд задовольнити його позов.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 20 жовтня 2016 року позов задоволено. Стягнуто з ПАТ «СК «Інгосстрах» на користь ОСОБА_2 страхове відшкодування у сумі 10000,00 грн. та 2000,00 грн. - витрат на правову допомогу. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ПАТ «СК «Інгосстрах» просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

На обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що рішення суду прийняте з порушенням норм процесуального права, з неповним дослідженням судом доказів та обставин по справі, вважає, що суд формально підійшов до розгляду справи.

Відповідач вказує, що судом не встановлено факту належного виконання позивачем умов спірного договору, не враховано того, що останній не надав трудового договору, який є підставою для видачі страхового відшкодування. Зазначає, що ОСОБА_2 на підтвердження своїх доводів надав документ, який не стосується предмету доказування.

Крім того, заявник вважає, що суд помилково стягнув витрати на правову допомогу.

У своїх доводах також посилається на норми ЦК України, ЦПК України, КЗпП України та Закон України «Про страхування».

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що страхувальник свої обов'язки згідно Договору добровільного страхування та Умов страхування виконав належним чином, а страховик неправомірно відмовив у виплаті страхового відшкодування через необґрунтоване невизнання звільнення ОСОБА_2 страховим випадком, передбаченим п. 5 Договору добровільного страхування, тому порушені права та інтереси позивача, які підлягають захисту шляхом стягнення із відповідача всієї суми невиплаченого страхового відшкодування.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів, оскільки він ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

Судом встановлено, що 01.04.2015 між ПАТ «СК «Інгосстрах» та ОСОБА_2 укладено договір добровільного страхування непередбачених фінансових витрат № DNH0JL-1531002, предметом якого є майнові інтереси, що не суперечать закону, пов'язані із страхуванням на випадок непередбачених фінансових витрат внаслідок втрати страхувальником постійного місця роботи строком на 12 місяців із 03.04.2015 по 02.04.2016 включно.

Згідно п. 5.2 даного договору під «втратою постійного місця роботи» розуміється розірвання трудового договору страхувальника за ініціативою роботодавця (власника або уповноваженого ним органу) лише у випадках: зміна в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (а.с5).

Із наказу Головного управління Державної фіскальної служби України у Житомирській області «Про звільнення ОСОБА_2В.» № 175-о від 20 травня 2016 року вбачається, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 1998 року №1716 «Про проходження служби особами начальницького складу податкової міліції та обчислення їм вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги» та Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 року №114 капітана податкової міліції ОСОБА_2 звільнено з посади та податкової міліції за п. 64 п.п. «г» (через скорочення штатів) (а.с. 7,8).

Відповідач відмовив у виплаті страхового відшкодування покликаючись на те, що дана подія не є страховим випадком(а.с.11)

Відповідно до ч. 1 ст.6 Закону України «Про страхування» №85/96-ВР від 07 березня 1996 року (далі - Закон), добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства.

Згідно зі ст.8 Закону страховий ризик - певна подія, на випадок якої проводиться страхування і яка має ознаки ймовірності та випадковості настання.

Страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Частиною 1 статті 25 Закону передбачено, що здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Відповідно до ст. ст. 525,526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Згідно ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.969 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно ст.982 ЦК України істотними умовами договору страхування є предмет договору страхування, страховий випадок, розмір грошової суми, в межах якої страховик зобов'язаний провести виплату у разі настання страхового випадку (страхова сума), розмір страхового платежу і строки його сплати, строк договору та інші умови, визначені актами цивільного законодавства.

Як передбачено ч. 1 ст.988 ЦК України страховик зобов'язаний ознайомити страхувальника з умовами та правилами страхування, а у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

Уклавши із позивачем договір страхування відповідач прийняв на себе відповідні обов'язки, передбачені ст.988 ЦК України, при цьому маючи можливість з'ясувати місце роботи позивача не висловив будь-яких заперечень щодо укладення договору.

Будь-яких застережень, що застрахованими можуть бути лише особи, відносини яких із роботодавцем регулюються виключно КЗпП України у договорі не встановлено.

Вирішуючи даний спір суд першої інстанції також правильно врахував наступне.

Так, у своїй постанові від 17 лютого 2015 року № 21-8а/15 Верховний Суд України зазначив, що будь-який нормативно-правовий акт має межі своєї дії. Так, у часі він може бути обмежений періодом дії, коли має юридичну силу, у просторі - територією, на яку поширюється, за колом осіб - колом осіб, на яких поширюється.

Згідно статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року за №8 рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб), при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов'язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосовувати норми Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП), у якому визначені основні трудові права працівників.

Верховний Суд України в своїх рішеннях також неодноразово висловлював позицію, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Частинами 1, 2 ст.40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Таке звільнення допускається лише, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу.

Згідно п.п. «г» п. 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114, особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас(з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Відтак, проходження служби особами середнього, старшого і вищого начальницького складу є різновидом трудових відносин.

Вищенаведене свідчить, що звільнення зі служби особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ з підстав скорочення штатів врегульовано спеціальним законодавством на підставі якого і відбулось звільнення позивача.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до переконання та погоджується з висновком суду першої інстанції, що доводи відповідача щодо відмови у виплаті страхового відшкодування з підстав відсутності страхового випадку (відсутності укладеного трудового договору), не заслуговують на увагу, оскільки такі спростовуються наведеним вище, а тому позовна вимога про стягнення страхового відшкодування в розмірі 10 000 грн. підлягає до задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Згідно з п. 2 ч. 3 ст.79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу.

За змістом ст.12 ЦПК України правова допомога надається адвокатами або іншими фахівцями у галузі права в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ст.84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

У ч. 1 ст.88 ЦПК України зазначено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Згідно ст.1 Закону України від 20 грудня 2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

У п. 47 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» судам роз'яснено, що право на правову допомогу гарантовано статтями 8,59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року №5076-У1 «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12,42,56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу.

Відповідно по п. 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84,88,89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Відтак, склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

Участь адвоката, який представляє інтереси позивача у справі та факт надання ним правової допомоги підтверджено ордером на надання правової допомоги (а.с. 20), витягом з договору про надання адвокатських послуг в цивільному процесі (а.с. 21), копією свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю (а.с. 20), квитанцією на суму 2000,00 грн. (а.с. 29) та розрахунком гонорару (а.с. 28).

Законом України «Про державний бюджет на 2016 рік» розмір мінімальної заробітної плати станом на 01.05.2016 встановлено в сумі 1 450,00 грн, отже вартість 1 год. роботи адвоката на момент ухвалення рішення суду складала 580 грн. 20 коп.

Згідно представленого розрахунку витрат на правову допомогу адвокатом було витрачено 9 годин з яких: 1,5 год. на попереднє опрацювання матеріалів, 1,5 год. опрацювання законодавства, судової практики, консультування, отримання додаткових матеріалів, 4 год. підготовка процесуальних документів, 0,5 год судове представництво, 1,5 год. підготовка до судових дебатів та ін. (а.с. 28).

Виходячи з того, що граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у даній цивільній справі під час вчинення адвокатом окремих дій поза судовим засіданням та за його участю у судових засіданнях міг становити 5221,80 грн. (9 год. х 580 грн. 20 коп.), в той час як позивачем заявлена вимога про стягнення компенсації витрат на правову допомогу в розмірі 2 000 грн., яка й підтверджена документально, подані обрахунки є обґрунтованими, суд першої інстанції вважав, що понесені позивачем витрати на правову допомогу підлягають стягненню з відповідача у повному обсязі.

У той же час колегія суддів вважає, що кількість годин, яка зазначена в розрахунку та витрачена адвокатом при здійсненні функцій захисника поза судовим засіданням не є адекватною та є значно завищеною.

За таких обставин, враховуючи характер спірних правовідносин, незначну ступінь складності справи, граничний ( максимальний ) та мінімальний розміри компенсації витрат на правову допомогу у погодинному розмірі, виходячи з принципів розумності, виваженості і справедливості, колегія суддів вважає необхідним зменшити розмір визначених судом першої інстанції витрат на правову допомогу, які підлягають стягненню з 2000,00 грн. до 1000,00 грн.

Крім того, враховуючи положення п.3.10 спірного Договору страхування, колегія суддів вважає за необхідне рішення суду першої інстанції доповнити, зазначивши, що сума страхового відшкодування у сумі 10000,00 грн. визначена судом без врахування податку на доходи фізичної особи до Державного бюджету України.

Інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57,58,59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст.309 ЦПК України, відповідачем не представлено.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 307, 309, 313,314,316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» задовольнити частково.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 20 жовтня 2016 року в частині стягнення витрат на правову допомогу змінити, зменшивши розмір правової допомоги з 2000,00 грн. до 1000,00 грн., та доповнити вказане рішення, що сума страхового відшкодування у сумі 10000,00 грн. визначена судом без врахування податку на доходи фізичної особи до Державного бюджету України.

У решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Судді: