АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 757/6897/16-ц Головуючий у 1 - й інстанції: Батрин О.В.
№ апеляційного провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 січня 2017 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Панченка М.М.

- Борисової О.В.

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_3 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 28 листопада 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Державної казначейської служби України, третя особа: прокуратура Луганської області про відшкодування шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 28 листопада 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_3 до Державної казначейської служби України, третя особа прокуратура Луганської області про відшкодування шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення Печерського районного суду м. Києва від 28 листопада 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права. Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивач не позбавлений можливості надати до Білокуракинського районного суду Луганської області документи і матеріали, необхідні для забезпечення відновлення втрачених матеріалів його судової справи, так як жодних документів у нього немає, оскільки у зв'язку з проведенням антитерористичної операції він залишив своє помешкання в Луганській області. Зазначив, що відновленню підлягають втрачені матеріали в тому кримінальному провадженні, яке закінчене ухваленням вироку суду, в той час як в кримінальному провадженні за його обвинуваченням вирок ухвалено не було, що унеможливлює їх відновлення в порядку, встановленому кримінальним процесуальним законодавством. Вважає безпідставним висновок суду про те, що саме він повинен довести факт перебування під вартою в період з 15 травня 2012 року по 06 серпня 2012 року, так як прокуратура Луганської області дану обставину не заперечує, крім того, ведення обліку осіб, що утримуються під вартою, є обов'язком державних пенітенціарних органів, тобто, така інформація не є недоступною. Вказав, що зазначені в обґрунтування позовних вимог обставини можуть підтвердити ряд свідків, яких суд першої інстанції не допитав з невідомих причин, чим порушив його процесуальні права. Вважає, що не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпання можливостей їх отримати, в силу положень ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», є підставою вимагати відшкодування шкоди, завданої йому як особі, яка безпідставно перебувала під слідством, що не було враховано судом першої інстанції.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 повністю підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Представник відповідача Державної казначейської служби України в судове засідання не з»явився, про день та час слухання справи судом повідомлений у встановленому законом порядку, причину неявки суду не повідомив, а тому, колегія суддів вважає можливим розгляд справи у його відсутності.

Представник третьої особи прокуратури Луганської області Горіна Р.М. в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечувала, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін..

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що слідчим відділом прокуратури Луганської області здійснювалось досудове розслідування у кримінальній справі № 37/12/9074 від 14.05.2012 року за обвинуваченням голови Олександрівської міської ради ОСОБА_3, секретаря ради ОСОБА_6 та депутата цієї ради ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 365, ч. 3 ст. 368 КК України.

За результатами досудового слідства у серпні 2012 року вказану кримінальну справу з обвинувальним висновком в порядку ст. 232 КПК України (в редакції 1960 року) направлено для розгляду по суті до Артемівського районного суду м. Луганська, де було розпочато судовий розгляд справи.

До початку проведення на території Луганської області антитерористичної операції зазначена кримінальна справа Артемівським районним судом м. Луганська не була розглянута по суті з ухваленням остаточного рішення.

На теперішній час територія, на якій розташований Артемівський районний суд м. Луганська, захоплена незаконними збройними формуваннями та тимчасово не контролюється органами державної влади України.

На виконання розпорядження Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 02 вересня 2014 року про зміну територіальної підсудності справ, підсудних розташованим у районі проведення антитерористичної операції місцевим загальним та апеляційним судам, матеріали кримінальної справи за обвинуваченням голови Олександрівської міської ради ОСОБА_3 з Артемівського районного суду м. Луганська до визначного розпорядженням Білокуракинського районного суду Луганської області для розгляду передано не було.

Будь-які відомості щодо місця перебування кримінальної справи за обвинуваченням голови Олександрівської міської ради ОСОБА_3, секретаря ради ОСОБА_6 та депутата цієї ради ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 365, ч. 3 ст. 368 КК України, наразі відсутні.

Для отримання матеріалів справи, з метою забезпечення її судового розгляду по суті та вирішення питання щодо наявності чи відсутності підстав для притягнення ОСОБА_3 до кримінальної відповідальності, прокуратурою Луганської області в листопаді 2016 року було направлено запит Місії міжнародного комітету Червоного хреста в Україні щодо можливості вчинення делегатами Місії дій, спрямованих на отримання з приміщення Артемівського районного суду м. Луганська матеріалів справи та передачі їх органам державної влади України.

Звертаючись до суду з позовом до Державної казначейської служби України, третя особа прокуратура Луганської області про відшкодування шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, ОСОБА_3 посилався на те, що тривале перебування під слідством та незавершеність на теперішній час порушеної відносно нього кримінальної справи призводить до неможливості вільно організовувати та планувати своє життя, будувати кар'єру, ускладнило спілкування з родиною і оточуючими, призвело до погіршення рівня заробітку, а тому наявні правові підстави для стягнення з Державної казначейської служби України в порядку відшкодування шкоди, завданої незаконним перебуванням його під слідством і судом, грошових коштів в сукупному розмірі 607 911, 30 грн., з яких 262 495,22 грн. - відшкодування заданої моральної шкоди та 345 416,08 грн. - відшкодування не отриманої заробітної плати.

Відмовляючи ОСОБА_3 в задоволенні його позовних вимог, суд першої інстанції посилався на те, що остаточне рішення в кримінальній справі за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 365, ч. 3 ст. 368 КК України не ухвалено, справа по суті не розглянута, незаконність перебування позивача під слідством та судом і незаконність дій органів досудового розслідування, прокуратури та суду в кримінальній справі не встановлено, а тому відсутні правові підстави для застосування положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та задоволення позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції в повній мірі відповідає наявним в матеріалах справи доказам та вимогам закону, а доводи апеляційної скарги правильність висновків суду не спростовують, з наступних підстав.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Порядок відшкодування моральної шкоди передбачений Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 1 грудня 1994 року.

Так, стаття 1 даного Закону встановлює, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", "Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Згідно статті 2 Закону, право на відшкодування шкоди в розмірах і в

порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення. Право на відшкодування шкоди, завданої зазначеними у статті 1 цього Закону оперативно-розшуковими заходами, виникає у випадках, передбачених пунктом 1-1 частини першої цієї статті, або за умови, що протягом шести місяців після проведення таких заходів не було розпочате кримінальне провадження за результатами цих заходів.

Таким чином, з сукупного аналізу зазначених положень законодавства вбачається, що для відшкодування шкоди в порядку, що встановлений Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» необхідна наявність певних передумов, а саме: встановлення незаконності дій органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури чи суду в ході розслідування кримінального провадження відносно особи.

При цьому, про незаконність перебування особи під слідством і судом, за правилом ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», свідчить постановлення виправдувального вироку, або встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду факту незаконних дій органів досудового розслідування та прокуратури в ході здійснення кримінального провадження, або закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

З наданих суду та досліджених в судовому засіданні доказів вбачається, що кримінальна справа відносно ОСОБА_3, за обвинуваченням у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 365, ч. 3 ст. 368 КК України, по суті не розглянута, остаточне рішення в ній не прийнято з об'єктивних причин, а саме: через перебування матеріалів справи в приміщенні Артемівського районного суду м. Луганська, доступ до якого у компетентних органів державної влади України відсутній у зв'язку з проведенням на цій території антитерористичної операції.

Відомостей про існування будь-яких судових рішень, що набрали законної сили, якими встановлено факт незаконного перебування ОСОБА_3 під слідством та судом, вчинення в ході кримінального провадження відносно нього незаконний дій співробітниками органу досудового розслідування чи прокуратури, суду не було надано.

З огляду на вказане, враховуючи, що у кримінальній справі відносно ОСОБА_3 не було постановлено виправдувального вироку, не було закрито провадження за відсутністю події злочину чи складу злочину або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати, а також не було постановлено будь-якого рішення, яким встановлено факт незаконних дій органів досудового розслідування та прокуратури в ході здійснення кримінального провадження, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного і обґрунтованого висновку про те, що посилання позивача про задану йому шкоду внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності є безпідставними і не підлягають задоволенню.

Стаття 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», також встановила, що у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується, зокрема, завдана моральна шкода.

Згідно статті 4 цього Закону, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Як зазначено в пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обов'язковому з'ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Враховуючи, що в ході судового розгляду не було встановлено існування передбачених законодавством обов'язкових підстав вважати, що під час перебування ОСОБА_3 під слідством та судом дії органів досудового розслідування, прокуратури чи суду були незаконними, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про безпідставність посилань позивача на те, що моральна шкода, яку він зазнав у зв'язку з порушенням відносно нього кримінальної справи та її тривалого не розгляду, підлягає відшкодуванню в порядку, визначеному Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції допустив порушення процесуального законодавства та не допитав свідків, про яких зазначив ОСОБА_3 в позовній заяві, з метою повного і об'єктивного з'ясування обставин справи, правильність висновків суду першої інстанції не спростовують, з огляду на наступне.

Так, стаття 60 ЦПК України встановила, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ст. 57 ЦПК України, Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Розпорядившись своїми процесуальними правами на власний розсуд, позивач ОСОБА_3 клопотання про допит в якості свідків осіб, зазначених ним в позові, не заявив.

Таким чином, оскільки за правилом ст. 60 ЦПК України тягар доказування обставин, на які сторона у справі посилається в обґрунтування своїх вимог, покладається саме на цю сторону, у суду першої інстанції не було правових підстав для самостійного прийняття рішення про виклик і допит свідків, про існування яких вказував ОСОБА_3.

Не спростовують правильність висновків суду про відмову у позові і доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про недоведеність факту перебування позивача під вартою в період з 15 травня 2012 року по 06 серпня 2012 року, так як підставою для відмови в задоволенні позову є не недоведеність факту дійсного перебування позивача під вартою, а відсутність правових підстав для застосування до правовідносин, що виникли між сторонами, положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

За змістом вказаного Закону шкода, завдана особі внаслідок взяття і тримання її під вартою, відшкодовується у разі незаконності такого тримання та за наявності підстав, передбачених ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази ухвалення відносно позивача судових рішень, передбачених ст. 2 Закону, які б свідчили про незаконність тримання ОСОБА_3 під вартою, сам лише факт перебування особи під вартою протягом певного часу не надає їй право на відшкодування шкоди.

Не ґрунтуються на положеннях закону та обставинах справи доводи апеляційної скарги про те, що в кримінальній справі по обвинуваченню ОСОБА_3 не встановлено достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпано можливості їх отримати, а тому до правовідносин можуть бути застосовані положення пункту 2 частини 1 статті 2 Закону, з огляду на наступне.

Так, пунктом 2 частини 1 статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», в редакції статті, що діяла до набрання чинності КПК України від 2012 року, передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття кримінальної справи за відсутністю події злочину, відсутністю у діянні складу злочину або недоведеністю участі

обвинуваченого у вчиненні злочину.

За змістом ст. 213 КПК України від 1960 року, який був чинний на момент направлення до суду для розгляду по суті кримінальної справи відносно позивача ОСОБА_3, кримінальна справа закривається: при наявності підстав, зазначених у статті 6 цього Кодексу, зокрема за відсутністю події злочину чи за відсутністю в діянні складу злочину; при недоведеності участі обвинуваченого у вчиненні злочину.

Положеннями статей 214, 282 КПК України від 1960 року прямо встановлено, що про закриття кримінальної справи слідчий виносить мотивовану постанову, суд - мотивовану ухвалу, суддя - постанову.

Тобто, така процесуальна дія, як закриття кримінальної справи, зокрема і з підстав недоведеності участі обвинуваченого у вчиненні злочину, відсутності події чи складу злочину, в обов'язковому порядку оформлюється відповідним процесуальним документом - постановою або ухвалою.

Таким чином, підставою вважати, що кримінальна справа закрита у зв'язку з відсутністю події злочину, відсутністю в діянні складу злочину, недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину, є прийняття уповноваженою особою у встановленому законом порядку процесуального рішення.

Як встановлено в ході судового розгляду, рішення про закриття кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_3 уповноваженою особою не приймалося, ухвала суду чи постанова слідчого, судді про закриття справи в матеріалах справи відсутня, а тому немає підстав для застосування пункту 2 частини 1 статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», як про те зазначає позивач.

Не мають правового значення для вирішення спору і доводи апеляційної скарги про те, що прокуратурою Луганської області не вчинялися достатні дії для отримання матеріалів кримінальної справи по обвинуваченню ОСОБА_3 з приміщення Артемівського районного суду м. Луганська, так як запит на сприяння в отриманні матеріалів було направлено до Місії міжнародного комітету Червоного хреста в України лише в листопаді 2016 року, оскільки питання щодо належного чи неналежного виконання співробітника прокуратури своїх обов'язків не стосується предмету позову і не підлягає встановленню чи спростуванню при розгляді цієї цивільної справи.

Інші доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції також не спростовують.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому правові підстави для задоволення апеляційної скарги позивача ОСОБА_3 відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 28 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: