Справа № 201/8540/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 березня 2017 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Демидової С.О.

за участю секретаря Пісчанської Т.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання кредитного договору недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в якому посилається на те, що у березня 2008 року вона звернулася до магазину «Технополіс» по вул. Г. Сталінграду, 31 Д в м. Дніпропетровську для придбання побутової техніки. З метою отримання кредиту в сумі 3 000 грн. позивач звернулася до ПАТ КБ «Приватбанк»., та їй було запропоновано заповнити анкету. Проте у наданні кредиту їй було відмолено без пояснення причин, а заповнена анкета їй не була повернута. Через деякий час позивач почала отримувати повідомлення від ПАТ КБ «Приватбанк» про наявність заборгованості, в звязку з чим вона звернулася до відповідача та повідомила про неотримання кредиту. Судовим наказом Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 січня 2009 року з неї стягнуто заборгованість за договором № SAMDN0780 від 24 березня 2008 року, та 09 лютого 2010 року відкрито виконавче провадження. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 лютого 2010 року судовий наказ скасовано. 02 вересня 2013 року позивач звернулася до Прокуратури Кіровського району м. Дніпропетровська з заявою щодо прийняття відповідних заходів. Однак з серпня 2015 року позивачу постійно приходять повідомлення про необхідність сплати неіснуючого кредиту. Тому позивач просить суд визнати недійсним кредитний договір № SAMDN0780 від 24 березня 2008 року, укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2

Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав та просив відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість. Окрім того представником позивача було заявлено про застосування до позовних вимог позивача строку позовної давності.

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази по справі, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Згідно ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Згідно ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як встановлено в судовому засіданні, 24 березня 2008 року між ОСОБА_1 (до зміни прізвища Боярко), та ЗАТ КБ «Приватбанк» укладено кредитний договір SAMDN0780, відповідно до якого банк зобовязався надати позичальнику кредитні кошти в розмірі 3 000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 24% річних на суму залишку заборгованості. Банк виконав взяті на себе зобовязання та надав кредитні кошти в сумі 3 000 грн., що підтверджується випискою по рахунку /а.с. 65-73/.

У травні 2009 року на адресу позивача надійшла претензія банку про необхідність погашення заборгованості за кредитним договором № SAMDN0780 /а.с.8/. В звязку з чим, ОСОБА_2 звернулася до ПАТ КБ «Приватбанк» з заявою про неотримання кредиту. Листом від 08 травня 2009 року банк повідомив позивача про проведення службового розслідування та факт неотримання кредитних коштів не підтвердився /а.с.9/.

Судовим наказом Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 січня 2009 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ЗАТ КБ «Приватбанк» суму заборгованості за договором від 24 березня 2008 року в розмірі 3 587, 35 грн., та постановою державного виконавця від 09 лютого 2010 року відкрито виконавче провадження /а.с.11-12/

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 лютого 2010 року судовий наказ від 22 січня 2009 року скасований /а.с.13/.

21 червня 2013 року позивач звернулася до ПАТ КБ «Приватбанк» з заявою щодо проведення повторного службового розслідування за фактом неотримання нею кредитних коштів /а.с. 14/, на що отримала відповідь щодо проведення службового розслідування, по закінченню якого факт неоформлення кредитного договору не підтвердився /а.с.15/

Окрім того за заявою ОСОБА_1 Кіровським РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області проведено перевірку щодо неправомірних дій з боку невстановленої особи, та ознак кримінального правопорушення в діях невстановленої особи, яка отримала кредит, не виявилося можливим встановити /а.с. 18/.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» банківським кредитом є будь-яке зобовязання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобовязання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобовязання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також зобовязання на сплату процентів та інших зборів з такої суми.

Згідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Положення ст. 627 ЦК України встановлюють, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Таким чином при підписанні спірного кредитного договору сторонами було досягнуто згоди з усіх істотних умов, обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним, що підтверджено власноручними підписами сторін. Позивач погодилася на умови про надання кредиту як такі, що її влаштовували. Позивачем в судовому засіданні не надано належних та допустимих доказів щодо не укладення з банком кредитного договору та не отримання кредитних коштів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

В пункті 28 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06 листопада 2009 року розяснено, що перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позивачу стало відомо про наявність заборгованості за спірним кредитним договором SAMDN0780 від 24 березня 2008 року, коли вона отримала письмову претензію ПАТ КБ «Приватбанк» в травні 2009 року. В подальшому вона неодноразово отримувала повідомлення про необхідність погашення заборгованості за спірним кредитним договором, однак з позовною заявою вона звернулася лише 07 червня 2016 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності. Позивач пропустила строк позовної давності для подання позовної заяви.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню.

Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на своїх позовних вимогах, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об'єктивно не підтверджуються.

При таких обставинах суд вважає за необхідне ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог про визнання кредитного договору недійсними відмовити, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах закону і не знайшли свого об'єктивного підтвердження вході судового засідання.

Судові витрати розподілити відповідно до ст. 88 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 57-61, 76, 88, 169, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання кредитного договору недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили. після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя С.О. Демидова