Провадження № 2/127/432/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.01.2017 Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Овсюк Є.М.,

при секретарі Олійник І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Вінниці справу за позовом ОСОБА_1 до Вінницького обласного клінічного шкірно-венерологічного диспансеру, Головного лікаря Вінницького обласного клінічного шкірно-венерологічного диспансеру Трет»якова ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Вінницького обласного клінічного шкірно-венерологічного диспансеру, Головного лікаря Вінницького обласного клінічного шкірно-венерологічного диспансеру Трет»якова ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

В позові зазначається, що наказом головного лікаря Вінницького обласного клінічного шкірно-венерологічного диспансеру № 116-к від 29.07.2016 «Про звільнення з роботи» позивача було звільнено з посади лікаря - дерматовенеролога диспансерного відділення Вінницького обласного клінічного шкірно-венерологічного диспансеру, у зв'язку із скороченням штату та чисельності працівників, за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Підставою для звільнення стало скорочення чисельності і штату працівників у зв'язку із зміною в організації виробництва і праці комунального закладу Вінницького обласного клінічного шкірно-венерологічного диспансеру. Позивач вважає, що даний наказ є незаконним та підлягає скасуванню виходячи з наступного. Позивач працював у Вінницькому обласному шкірно-венерологічному диспансері (назву змінено на Вінницький обласний клінічний шкірно-венерологічний диспансер) з 01.09.1989 року. Посаду лікаря - дерматовенеролога він безперервно обіймав з 10.02.1993 року. За період роботи дисциплінарних стягнень до нього не застосовувалось, тричі оголошено подяку із занесенням відомостей до трудової книжки. На момент звільнення його безперервний трудовий стаж на посаді лікаря - дерматовенеролога Вінницького обласного клінічного шкірно-венерологічного диспансеру становить більше 28 років. У квітні поточного року позивачу, після проведених зборів трудового колективу, стало відомо про наказ головного лікаря № 43 від 28.04.2016 рокуяким змінено структуру, штатний розпис та скорочено лікарські посалдипо диспансерному відділенню комунального закладу. Зі змістом вказаного наказу позивача не ознайомлено. В подальшому 29.07.2016 року позивача звільнено із займаної посади, надано копію наказу про його звільнення та трудову книжку. Головним лікарем при звільненні позивача не враховано 28-річний його трудовий стаж безперервної роботи у ВОКШВД. Крім того, головним лікарем проігноровано висновок профспілкової організації ВОКШВД про відсутність законних підстав для його звільнення з посади лікаря дематовенеролога ВОКШВД. Комунальним закладом станом на момент предявлення позовної заяви розрахунок з позивачем не проведено. Наведене змусило позивача звернутись до суду з даним позовом.

В судовому засіданні представник позивача адвокат ОСОБА_3 підтримав позов, обґрунтовуючи його викладеними в ньому обставинами.

Представник відповідачів ОСОБА_4 в судовому засіданні позов не визнала та просила суд відмовити в його задоволенні, про що надала письмові заперечення.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову приймаючи до уваги наступне.

По справі встановлено, що ОСОБА_1 працював у Вінницькому обласному шкірно - венерологогічному диспансері на посаді лікаря дерматовенеролога з 01.09.1989 року (наказ № 78 від 01.09.1989 року) на повній ставці, а наказом № 99-к від 07.08.2013 року був переведений на 0,75 ставки посади лікаря - дерматовенеролога диспансерного відділення, що підтверджується наявною в справі копією трудової книжки (а.с.6).

Наказом № 116-к від 29.07.2016 року ОСОБА_1 було звільнено з займаної посади у звязку із скороченням чисельності працівників (п. 1 ст. 40 КЗпП України).

Підставою для звільнення ОСОБА_1 з посади є наказ головного лікаря диспансеру № 43 від 28.04.2016 року «Про зміну в організації виробництва і праці», відповідно до якого передбачалось зміни в організації виробництва і праці шляхом скорочення посад та штатних одиниць. Цим наказом вирішено створити комісію по розгляду кандидатур, що мають переважне право на залишення на роботі і якій доручено розглянути кандидатури, , що мають переважне право залишення на роботі та намічено провести спільні консультації з профкомом та провести засідання розгляду таких кандидатур до 03.06.2016 року.

Як встановлено матеріалами справи зазначеною створеною комісією було проведено два засідання, а саме: 24.05.2016 року та 26.05.2016 року на яких розглянуто питання щодо визначення осіб, які мають переважне право на залишення на роботі.

Комісія ВОКМВД розглядаючи питання про переважне право на залишення на роботі позивача ОСОБА_1 не визначило його як особу, яка має переважне право залишитись на роботі і поскільки від запропонованої іншої аналогічної посади позивач відмовився, то було прийнято рішення про його звільнення. Головним лікарем диспансеру було надано голові профкому ОСОБА_5 подання про надання згоди на розірвання трудового договору з лікарем дерматовенерологом диспансерного відділення ОСОБА_1 у звязку із змінами в організації виробництва і праці відповідно до п. 1. Ст.. 40 КЗпП України.

Відповідно до протоколу № 11 засідання профспілкового комітеті ВОКМВД «Про відмову у наданні згоди на звільнення лікаря ОСОБА_1О.» останній відмовився в наданні згоди на звільнення позивача з врахуванням того, що власник або уповноважений ним орган консультації з приводу наявності переважного права у ОСОБА_1 на залишення на роботі не проводив і що у ОСОБА_1 є переважне право на залишення на роботі, яке полягає у його тривалому стажу роботи в медичному закладі 29 років і наявність вищої освіти, заохочення по роботі, яке не враховане роботодавцем (а.с.22-23).

На думку позивача і його представника відмова профспілкового органу в згоді на звільнення є підставою для поновлення працівника на роботі і дана відмова на їх думку є обгрунтованою, так як в ній наведені мотиви прийнятого рішення.

Оцінюючи наведені сторонами докази суд враховує наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно із ч. 1 ст. 49-2 цього ж Кодексу, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації (ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України).

Відповідно до ст. 43 КЗпП України у випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) дав згоду на розірвання трудового договору. Рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Разом з тим, відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 1 липня 2015 року №6-703цс15 суд, розглядаючи трудовий спір, повинен з'ясувати, чи містить рішення профспілкового комітету власне правове обґрунтування такої відмови. І лише у разі відсутності у рішенні правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним у разі дотримання інших передбачених законодавством вимог для звільнення.

Відповідно до ч. 3 ст. 43 КЗпП України рішення виборного органу первинної профспілкової організації про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим . у разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації. Підстави відмови профкому ВОКШВД в наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 на думку суду не є достатньою обгрутнованими, оскільки зазначені ознаки його переваг перед іншими працівниками - час роботи в медичному закладі, наявність вищої освіти і заохочення за якісну роботи не являються вирішальними для вирішення питання про перевагу. Доказів того, що ОСОБА_1 має переважне право на залишення на роботі перед іншими працівниками , які визначені як такі, що мають переважне право на залишення на роботі позивач суду не надав.

Відповідно до ст. 42 КЗпП України при визначенні категорій працівників, які мають переважне право на залишення на роботі черговість перелічення цих категорій юридичного значення не має і переваги на залишення на роботі повинні визначатися за сукупність всіх підстав і обставин. Серед 35 працівників, які повинні бути звільнено до уваги приймались такі підстави крім трудового стажу роботи і наявність вищої освіти як наявність дітей, в тому числі малолітніх, перебування у відпустці по догляду за дітьми до 3-х років, які мають беззаперечне переважне право на залишення на роботі тощо. З врахуванням цих категорій ОСОБА_1 не має переваги на залишення на роботі.

З врахуванням наведеного суд приходить до висновку, що роботодавець мав право на звільнення ОСОБА_1 всупереч незгоді профспілкової організації, оскільки висновок профкому не може вважатись обґрунтованим.

Суд враховує також те, що в матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_1 є членом первинної профспілкової організації і що такі докази позивач суду не надав.

Матеріалами справи спростовуються твердження позивача, що його не ознайомили з наказом № 43 від 28.04.2016 року «Про зміну в організації виробництва і праці», оскільки відмова позивача від ознайомлення з наказом належним чином оформлена актом медустанови від 26.05.2016 рогу згідно якого позивача більше ніж за 2 місяці попереджали про майбутнє звільнення, а актом від 26.06.2016 року ОСОБА_1 було запропоновано працевлаштування на аналогічній посаді від якої він відмовився. Таким чином, твердження позивача, що йому жодної посади не запропонано не відповідає дійсності, а відсутність в акті підпису головного лікаря ВОКШВД не являється обовязковою.

Безпідставною є вимога позивача ОСОБА_1 що стосується вимоги позивача про визнання наказу ВОКШВД від 28.04.2016 року № 43 «Про зміни в організації виробництва праці» незаконним та скасувати його. Як зазначено в самому наказі він був прийнятий на виконання наказу МОЗ від 23.02.2000 року № 33 «Про штатні нормативи та типові штати закладів охорони здоровя», наказу МОЗ від 02.12.2004 року № 592 «Про подальше вдосконалення служби медичної статистики МОЗ України», наказу Департаменту охорони здоровя та курортів Вінницької ОДА від 24.03.2015 року № 345 «Про результати проведення перевірки Вінницького обласного клінічного шкірно венерологічного диспансеру», листа Департаменту охорони здоровя Вінницької міської ради від 03.11.2014 року № 01-16/718, листа Департаменту охорони здоровя та курортів Вінницької ОДА від 28.08.2015 року № 11/3606, доручення Вінницької ОДА від 26.02.2016 року № 0101-11/1359 щодо оптимізації штатної чисельності, мережі та контингентів бюджетних установ та закладів у 2016 році, акту ревізії фінансово господарської діяльності ВОКШВД за період з 01.08.2013 року по 31.01.2016 року, виданого Державною фінансовою інспекцією у Вінницькій області від 01.04.2016 року за № 04-13/5, попередження Державної фінансової інспекції у Вінницькій області про неналежне виконання бюджетного законодавства від 15.04.2016 року за № 02-04-28-14/1985.

Посилання позивача на відсутність правової підстави у відповідача для скорочення працівників спростовується листами Департаменту охорони здоровя та курортів Вінницької ОДА, листами, актом перевірки фінансово господарської діяльності ВОКШВД та попередженням Державної фінансової інспекції України у Вінницькій області, а також відповідними дорученням Вінницької ОДА з приводу оптимізації штатної чисельності та розділом ІІІ статуту ВОКШВД, згідно якого керівник закладу затверджує структурний та штатний розпис закладу в межах граничної чисельності та фонду оплати праці працівників.

В ході судового засідання не найшло підтвердження того, що з позивачем вчасно не проведено розрахунку при звільненні і що повний розрахунок з ним проведено лише після відкриття провадження по зазначеній справі, тобто 05.08.2016 року. В матеріалах справи міститься платіжне доручення ВОКШВД від 29.07.2016 року відповідно до якого диспансером звільненим працівникам, в тому числі ОСОБА_1 були перераховані кошти в Державне Казначейство для виплати розрахунку з працівниками.

Суд звертає увагу на те, що в позові ОСОБА_1 просить поновити його на посаді лікаря дерматовенеролога консультативно - діагностичного відділу ВОКШВД, хоча в такому відділенні не працював, а займав посаду в диспансерному відділенні диспансеру.

Таким чином, звільнення ОСОБА_1 з займаної посади по п. 1ст. 40 КЗпП України проведено у відповідності до норм чинного законодавства України, а тому підстави для задоволення позову відсутні.

Судові витрати суд вирішує на підставі ст.. 88 ЦПК України.

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 40, 42, 43, 49-2, 235 КЗпП України, ст.ст. 2, 10, 11, 60, 88, 212-215, 218 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 до Вінницького обласного клінічного шкірно-венерологічного диспансеру, Головного лікаря Вінницького обласного клінічного шкірно-венерологічного диспансеру Трет»якова ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу - відмовити.

Судові витрати залишити за сторонами.

Рішення набирає законної сили, якщо протягом десяти днів з дня його проголошення не було подано апеляційну скаргу.

Суддя: