Справа № 734/3552/16-ц Провадження № 22-ц/795/271/2017 Категорія цивільнаГоловуючий у I інстанції Соловей В. В. Доповідач - Боброва І. О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 січня 2017 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіОСОБА_1,
суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3,
при секретарі:ОСОБА_4,
за участю:прокурора - Кушнир Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові цивільну справу за апеляційною скаргою заступника прокурора Чернігівської області на рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 13 грудня 2016 року у справі за позовом заступника керівника Ніжинської місцевої прокуратури Чернігівської області ОСОБА_5 в інтересах держави в особі Козелецької селищної ради Чернігівської області до ОСОБА_6 про стягнення шкоди, заподіяної при виконанні трудових обовязків,

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі заступник прокурора Чернігівської області просить скасувати рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 13 грудня 2016 року та задовольнити позов повністю.

Рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 13 грудня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального права, з неповним зясуванням обставин справи. Так, апелянт наполягає на тому, що застосуванню підлягають статті 1166, 1191 ч.1 ЦПК України та ст.134 ч.1 п.8 КЗпП України. Судом не взято до уваги постанову Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» від 31.03.1995 №4. Крім того, судом невірно застосовано ст.360-7 ЦПК України. Також апелянт звертає увагу суду на той факт, що спричинення шкоди саме діями ОСОБА_6 сторонами не заперечується, підтверджується матеріалами справи та вірно встановлена судом.

В судовому засіданні прокурор підтримала доводи апеляційної скарги і просила її задовольнити.

Відповідач в судове засідання не зявилася. Про час розгляду справи була повідомлена належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення 19.01.2017 поштового відправлення .

Козелецька селищна рада належним чином була повідомлена про час розгляду справи, про що свідчить повідомлення про вручення 19.01.2017. поштового відправлення, проте свого представника до суду не направила. В письмовій заяві від 23.01.2017 просила про розгляд справи без участі представника.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасника судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

По справі встановлено, що рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 23 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_7 до Козелецької селищної ради Чернігівської області про визнання незаконним розпорядження про звільнення, скасування розпорядження про звільнення, поновлення на роботі та стягнення моральної шкоди, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 09.11.2015, визнано незаконним підписане секретарем Козелецької селищної ради ОСОБА_6 розпорядження № 37-Р від 1 квітня 2015 року «Про звільнення з роботи начальника КП «Козелецьводоканал», скасовано розпорядження № 37-Р від 1 квітня 2015 року «Про звільнення з роботи начальника КП «Козелецьводоканал», поновлено ОСОБА_7 на роботі на посаді начальника КП «Козелецьводоканал», а також стягнуто з Козелецької селищної ради Чернігівської області на користь ОСОБА_7 моральну шкоду в сумі 5000 гривень та судові витрати в сумі 258.60 гривень.

08 грудня 2015 року на виконання зазначеного вище рішення суду видано виконавчий лист.

Відповідно до платіжного доручення № 11 від 22 січня 2016 року із розрахункового рахунку Козелецької селищної ради Чернігівської області на користь ОСОБА_7 списані 25 січня 2016 року грошові кошти в розмірі 5258.60 гривень.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_6 5258.60 грн, суд першої інстанції виходив з того, що правовідносини про стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на нього трудових обовязків, регулюються положеннями ст. 130-134 КЗпП України. Положення ст. 1166 та 1191 ЦК України не підлягають застосуванню до таких правовідносин, про що зазначено у Постановах Верховного Суду України №6-1654цс15 від 23 грудня 2015 року та № 6-34цс15 від 18 березня 2015 року, які відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обовязковими для всіх судів України.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в позові.

Доводи апеляційної скарги щодо помилкового висновку суду першої інстанції про неврахування положень ст.1166,1191 ЦК України є безґрунтовними.

Відповідно до частини першої статті 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Це положення законодавства передбачає перехід права вимоги регресу від однієї особи до іншої при виникненні деліктного (позадоговірного) зобовязання, а саме із заподіяння шкоди. Регрес регулюється загальними нормами цивільного права.

Згідно із частиною першою статті 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини).

За змістом частини першої статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.

Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються також до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Питання покладення матеріальної відповідальності на службову особу, винну в незаконному звільненні врегульовані ст. 237 КЗпП України, згідно зі змістом якої - суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов'язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв'язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу. Такий обов'язок покладається, якщо звільнення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі».

Аналізуючи дану норму права, слід зазначити, що відповідальність службової особи, що винна в незаконному звільненні обмежується лише стягненням коштів, що були виплачені працівникові за час вимушеного прогулу. Фінансова відповідальність у вигляді стягнення в порядку регресу з керівника моральної шкоди, яка виплачена працівникові за рішенням суду, а також судових витрат не передбачена.

Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються нормами КЗпП, що виключає застосування до них норм 1166 та 1191 ЦК України. Вказане відповідає правовому висновку, що викладений у постанові Верховного Суду України у справі № 6-1654цс15 від 23 грудня 2015 року.

З огляду на положення ст. 360-7 ЦПК України доводи апелянта щодо невірного застосування цього правового висновку до уваги апеляційним судом не приймаються.

Посилання суду першої інстанції на постанову Верховного Суду України у справі № 6-34цс15 від 18 березня 2015 року є невірним, оскільки у цій справі ВСУ правового висновку не зробив. Проте дана обставина не впливає на законність судового рішення і з огляду на положення ст. 308 ч.2 ЦПК України не тягне за собою скасування рішення суду першої інстанції.

Не може бути прийнято до уваги і твердження апелянта щодо безпідставного незастосування судом першої інстанції вимог п. 8 ч. 1 ст. 134 КЗпП України, з огляду на те, що відповідно до п. 13 постанови № 14 від 29 грудня 1992 року Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі п. 8 ч. 1 ст. 134 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обовязок по відшкодуванню шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у звязку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або яким затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі. Відповідальність у цих випадках настає незалежно від форми вини.

Розглядаючи справу відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України, тобто в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що доводи викладені в апеляційній скарзі обґрунтованості судових висновків не спростовують, тому підстави для її задоволення відсутні.

Судове рішення постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Чернігівської області відхилити.

Рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 13 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів

Головуючий:Судді: