Ухвала

іменем україни

30 березня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Дем'яносова М.В., Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк національний кредит» до ОСОБА_3 про зобов'язання вчинити дії, за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - на рішення апеляційного суду м. Києва від 23 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Банк національний кредит» (далі - ПАТ «Банк національний кредит») в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних особі на здійснення ліквідації ПАТ «Банк національний кредит» ОСОБА_5 звернулося до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що між ПАТ «Банк національний кредит» та ОСОБА_3 було укладено договір банківського вкладу (в національній валюті) без капіталізації процентів від 26 грудня 2011 року № DF994/2011-1 та додаткову угоду № 1, за якими ОСОБА_3 відкрито депозитний рахунок № НОМЕР_1, на який він вніс грошові кошти у сумі 5 217 600 грн, із процентною ставкою 25 % річних на строк із 26 грудня 2011 року по 09 листопада 2016 року (включно). Сторони дійшли згоди, що у випадку розірвання договору з ініціативи вкладника у період із 32 дня до кінцевої дати дії депозитного договору, проценти нараховуються та сплачуються із розрахунку 15 % річних за весь період знаходження коштів на депозитному рахунку. Отже, вказаним положенням договору передбачено здійснення банком перерахування нарахованих процентів за зниженою відсотковою ставкою у випадку дострокового розірвання договору та повернення депозиту. 04 лютого 2015 року відповідач звернувся до банку із заявою про дострокове розірвання договору, у результаті чого за приписами п. 2.3 договору банк повинен був сплатити проценти за ставкою 15 % річних за весь період знаходження коштів на депозитному рахунку. Разом із тим 16 лютого 2015 року між сторонами було укладено договір № б/н про внесення змін до договору банківського вкладу (в національній валюті) без капіталізації процентів від 26 грудня 2011 року № DF994/2011-1, відповідно до якого банк взяв на себе зобов'язання сплатити відповідачу суму нарахованих процентів без застосування перерахунку нарахованих процентів за зниженою відсотковою ставкою. На підставі постанови правління Національного банку України № 358 «Про віднесення ПАТ «Банк національний кредит» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів прийнято рішення про запровадження тимчасової адміністрації у банку з 08 червня 2015. Постановою правління Національного банку України від 28 серпня 2015 року № 563 розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Банк національний кредит». Під час проведення перевірки уповноваженою особою Фонду вищевказаного договору про внесення змін від 16 лютого 2015 року № б/н до договору банківського вкладу (в національній валюті) без капіталізації процентів від 26 грудня 2011 року № DF994/2011-1 було виявлено, що вказаний договір є нікчемним із підстав, визначених п. 1 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», у зв'язку із незастосуванням перерахунку нарахованих процентів за зниженою відсотковою ставкою, тим самим, банк відмовився від власних майнових вимог, що потягло за собою необґрунтовану виплату відповідачу грошових коштів у розмірі 2 487 891 грн 86 коп. У зв'язку з цим відповідачу було направлено повідомлення з пропозицією повернути банку вказані грошові кошти, проте відповідач добровільно ці кошти не повернув та користується ними без достатніх правових підстав до цього часу, чим спричиняє збитки вкладникам та іншим кредиторам банку, а тому позивач просив зобов'язати відповідача повернути ці кошти у вказаній сумі та вирішити питання судових витрат.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 01 липня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 23 листопада 2016 року скасовано рішення суду першої інстанції, указаний позов задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_3 повернути ПАТ «Банк національний кредит» грошові кошти у сумі 2 487 891 грн 86 коп., одержані за договором про внесення змін від 16 лютого 2015 року № б/н до договору банківського вкладу (в національній валюті) без капіталізації процентів від 26 грудня 2011 року № DF994/2011-1.

Вирішено питання про судовий збір.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням апеляційним судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

Відмовляючи у задоволенні указаного позову, суд першої інстанції виходив із того, що вищевказаний договір укладено відповідно до вимог ст. 203 ЦК України, відсутні підстави, передбачені п. 1 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», для визнання цього договору нікчемним на час розгляду справи, а тому й відсутні підстави для повернення позивачу грошових коштів у сумі 2 487 891 грн 86 коп.

Однак із вказаними висновками обґрунтовано не погодився апеляційний суд, керуючись наступним.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити збереження активів та документації банку.

Протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених ч. 3 цієї статті.

Згідно з ч. 3 ст. 38 цього Закону правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав: банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог; банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим; банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору; банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна; банк прийняв на себе зобов'язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність»; банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов'язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Такий правочин не створює ніяких юридичних наслідків крім тих, що пов'язані з його недійсністю (ч. 1 ст. 216 ЦК України). Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору.

Згідно із ч. 1 ст. 216 ЦК України в разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Із врахуванням вищевказаного апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що ПАТ «Банк національний Кредит», укладаючи 16 лютого 2015 року з відповідачем договір про внесення змін до договору банківського вкладу (в національній валюті) без капіталізації процентів від 26 грудня 2011 року № DF994/2011-1, яким було внесено зміни до п. 2.3 договору, яким передбачено, що при розірванні достроково договору в період із 32 дня до кінцевої дати дії депозитного договору проценти нараховуються та сплачуються із розрахунку 15 % річних, а зміненою редакцією цього пункту уже було встановлено процентну ставку 25 %, що є порушенням вимог п. 1 ч. 3 ст. 38 Закону, оскільки банк відмовився від власних майнових вимог, а тому договір про внесення змін до договору банківського вкладу (в національній валюті) без капіталізації процентів від 16 лютого 2015 року є нікчемним у силу вказаного Закону.

Так, згідно з випискою за особовим рахунком за період із 26 грудня 2011 року по 16 лютого 2015 року банк 26 грудня 2011 року прийняв від відповідача кошти на депозитний рахунок у сумі 5 217 600 грн, а 16 лютого 2015 року банківський вклад повернуто та виплачено проценти за користування грошовими коштами у розмірі 25 % річних згідно з договором банківського вкладу від 26 грудня 2011 року № DF994/2011-1 у зв'язку з достроковим розірванням договору у сумі 4 826 870 грн 53 коп., а з урахуванням процентної ставки 15 % річних підлягали сплаті 2 338 978 грн 67 коп.

За таких обставин апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що з відповідача підлягає стягненню сума, яка виплачена банком згідно з договором про внесення змін від 16 лютого 2015 року № б/н до договору банківського вкладу (в національній валюті) без капіталізації процентів від 26 грудня 2011 року № DF994/2011-1, у розмірі 2 487 891 грн 86 коп.

Наведені в касаційній скарзі доводи про неправильне застосування апеляційним судом ч. 2 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» у частині визначення порядку встановлення нікчемності правочину, а також необґрунтованості розміру суми коштів, які підлягають поверненню, є помилковими, адже під час розгляду справи апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 58-60, 212, 303, 304 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не надав належної правової оцінки тій обставині, що позивачем не доведено факту проведення перевірки договору про внесення змін під час запровадження тимчасової адміністрації, а також тій обставині, що відповідача про нікчемність правочину повідомлено листом від 18 листопада 2015 року, тобто після припинення тимчасової адміністрації, є безпідставними, не впливають на правильність висновків апеляційного суду по суті вирішеного спору, враховуючи предмет і підстави поданого позову та встановлені судом обставини справи. Крім того, зазначені доводи зводяться до переоцінки доказів, що згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Отже, рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, ухваленим із додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для його скасування відсутні, тому відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України воно підлягає залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 23 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

М.В.Дем'яносов

Ю.Г.Іваненко