Провадження № 2/185/97/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 січня 2017 року

Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Перекопського М. М.,

за участю cекретаря судового засідання Волошиної К.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Павлограді у приміщені суду цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 01 серпня 2006 року між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір, який складається з заяви позичальника та Умов та правил надання банківських послуг. Відповідно до умов договору відповідачу було відкрито картковий рахунок та надано платіжну картку з кредитним лімітом, встановленим банком, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами. Відповідач повинен був щомісяця здійснювати погашення частини суми заборгованості за кредитною лінією, яка виникла за попередній місяць, сплачувати суму процентів, нарахованих за користування кредитними коштами. Позичальник зобовязання за кредитним договором не виконує, в звязку з чим, за ним виникла заборгованість, яка складається з заборгованості за відсотками за користування кредитом, комісії та штрафів. У звязку з зазначеним, згідно уточнених позовних вимог, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 89579,84 грн. та судові витрати, понесені ним при зверненні до суду.

У судове засідання представник позивача не зявився, надав суду заяву у якій зазначив, що позовні вимоги підтримує та просить суд про розгляд справи за його відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечує.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування своїх доводів представник відповідача посилався на те, що позивачем пропущено трирічний строк позовної давності звернення до суду.

Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, повно та всебічно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на наступні обставини.

Судом встановлено, що 01 серпня 2006 року між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір, який складається з заяви позичальника №DNH4K89991378 та Умов та правил надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт). Згідно умов зазначеного договору банк надав відповідачу строковий кредит у сумі 27700,74 грн. строком на 36 місяців, зі сплатою 2,09% на місяць. Відповідач взяв на себе зобов'язання повернути суму кредиту, процентів, комісію шляхом сплати щомісячного платежу у сумі 1087,67 грн. /а.с.6-10/.

Відповідно до п.4.2 Умов та правил надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт), у разі порушення позичальником зобов'язань по погашенню кредиту, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 6% на місяць, розрахованих від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом.

В порушення умов кредитного договору, відповідач свої зобов'язання належним чином не виконував, допустив прострочення повернення кредиту і сплати відсотків за його користування.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 18 серпня 2011 року з відповідача стягнуто заборгованість за вказаним договором у сумі 101642,18 грн.

За період з 22.08.2010 року по 14.11.2014 року за відповідачем утворилась заборгованість за кредитним договором в розмірі 89579,84 грн. (вiсiмдесят дев'ять тисяч п'ятсот сiмдесят дев'ять гривень 84 копiйки), з яких: 23598,98 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 500 грн. - фіксована частина штрафу, 4241,9 грн. - процентна складова штрафу, 61238,96 грн. - заборгованість за пенею. Розмір заборгованості підтверджується розрахунком /а.с.91-93/.

Згідно ч.1 ст. 1054 ЦК України, - за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Суд не приймає доводи представника відповідача про неправомірність нарахування відсотків та інших платежів у зв'язку з наявністю рішення суду від 18.08.2011р. про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором з огляду на наступне.

За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

У відповідності до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до частин першої, третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Як вбачається з повідомлень відділу ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області та Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, будь-які стягнення з боржника ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ "Приват Банк" на виконання рішення у справі №2-1148, не проводились /а.с.143,144/,

Виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611 ЦК України та змісту кредитного договору можна зробити висновок про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобовязання й не позбавляє кредитора права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України, а також сплату боржником процентів, належних кредитору відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року по справі №6-157цс16, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Також суд не приймає посилання представника відповідача на пропуск позивачем трирічного строку позовної давності з огляду на наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Статтею 259 ЦК визначено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Як встановлено 5.5 Умов та правил надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт), які є складовою частиною договору, сторони домовились, що терміни позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним договором визначається сторонами тривалістю 5 років.

Відповідно до ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Відповідно до пункту 5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт) термін позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотів, за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним Договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років.

Так, позивач звернувся вперше з позовом до відповідача з позовом до Дніпровського районного суду Дніпропетровської області, що підтверджується копією рішення від 18 серпня 2011 року /а.с.4/, у зв'язку з чим було перервано строк позовної давності та перебіг строку позовної давності почався заново.

Після ухвалення вказаного рішення, позивач знову звернувся до суду за захистом свого порушеного права у межах п'ятирічного строку позовної давності, який було узгоджено сторонами.

У судовому засіданні представник відповідача не заперечував факт укладення договору, його зміст, а також ту обставину, що Умови та правила надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт) є складовою частиною укладеного сторонами договору. Крім того, ці обставини були встановлені заочним рішенням Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 18.08.2011 року і в силу ст. 61 ЦПК України не доказуються при розгляді даної справи.

Оскільки сторони досягли згоди та уклали договір, в якому передбачили, що позовна давність, установлена законом, збільшена за домовленістю сторін до пяти років відповідно до п. 5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (стандарт), це відповідає вимогам ч. 1 ст. 259 ЦК України та свідчить про дотримання банком строків позовної давності. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 24 вересня 2014 року № 6-144цс14 і є обов'язковою для судів в силу ст. 360-7 ЦПК України.

Вирішуючи питання щодо позовних вимог в частині стягнення штрафів суд виходить з наступного.

За ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобов'язання.

Відповідач не виконував належним чином зобов'язань за кредитним договором, порушив строки сплати щомісячних платежів.

Верховний Суд України 21 жовтня 2015 року по справі № 6-2003цс15 висловив правову позицію, яка за ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів, де вказав, що цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Згідно п.5.3 Умов та правил надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт) право, Банку вимагати сплати штрафів виникає у разі порушення позичальником строків платежів. Також, п.5.1 Умов та правил надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт) передбачено право Банку нарахувати пеню у розмірі 0,15% від суми простроченого платежу.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача штрафів не ґрунтуються на вимогах закону, тому в цій частині вимоги задоволенню не підлягають.

У відповідності до ч. 3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав, дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.

Дана правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України № 6-100цс14 від 03 вересня 2014 року і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Як видно із розрахунку заборгованості за кредитним договором, пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором визначена у сумі 61238,96 грн., тобто більш ніж у два рази перевищує суму відсотків, які підлягають стягненню з відповідача.

Враховуючи положення ч.3 ст.551 ЦК України та складові заборгованості за кредитним договором, з яких найбільшою є саме заборгованість по пені, суд вважає можливим зменшити розмір пені, який значно перевищує розмір збитків, та визначити до стягнення пеню за несвоєчасність виконання зобов'язань за кредитним договором у розмірі 23598,98 грн.

Вирішуючи при ухваленні рішення питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд бере до уваги, що при зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір, тому відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст.10,11,57,60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позов Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" , заборгованість за кредитним договором від 01 серпня 2006 року, яка утворилась станом на 14 листопада 2014 року у сумі 47197 (сорок сім тисяч сто девяносто сім) грн. 96 коп., яка складається з: 23598,98 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 23598,98 грн. пеня.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" судові витрати у сумі 1378 (одна тисяча триста сімдесят вісім) грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана апеляційному суду Дніпропетровської області через Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя ОСОБА_3