Справа № 154/1071/16-ц Провадження № 22-ц/773/300/17 Головуючий у 1 інстанції: Пікула Н.В.
Категорія: 52 Доповідач: Карпук А. К.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Карпук А.К. ,

суддів - Бовчалюк З.А., Здрилюк О.І.

секретар Кирилюк О.О.

з участю позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_7,

перекладача ОСОБА_4,

представника відповідача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_7 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_7 подану від його імені представником ОСОБА_5 на рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 06 січня 2017 року,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2016 року позивач ОСОБА_1 звернулась в суд з указаним позовом покликаючись на такі обставини.

З 2005 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_7, який розірвано рішенням Володимир-Волинського міського суду від 16.04.2014 року.

Від шлюбу з відповідачем ІНФОРМАЦІЯ_2 народився cин ОСОБА_3, а ІНФОРМАЦІЯ_3 народився син ОСОБА_6.

Після розірвання шлюбу діти проживають з позивачем, перебувають на її утриманні.

Зазначала, що відповідач ухилився від виконання батьківських обов'язків по вихованню дітей, не цікавиться їх розвитком, станом здоров»я.

Постійними сварками, фізичним насильством по відношенні до позивача, відповідач негативно впливає на дітей. Були випадки, коли відповідач погрожував життю і здоров'ю дітей.

На час звернення до суду з позовом відносно відповідача порушені кримінальні провадження, відповідач веде аморальний спосіб життя, вчиняє кримінальні проступки. На даний час перебуває у Київському слідчому ізоляторі.

ОСОБА_1 зазначила, що саме вона займається вихованням та розвитком дітей, батько ні разу не забирав дітей із садочка та школи, не спілкувався з вихователями, не брав участь у батьківських зборах. Наведене на думку позивача є доказом ухилення батька дітей від виконання своїх обов'язків, що згідно з законом є підставою для позбавлення батьківських прав.

Покликаючись на положення ч.2 ст. 166 Сімейного Кодексу України, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Також просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання малолітніх: ОСОБА_3 та ОСОБА_6 по 500 грн. щомісячно, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку.

Заочним рішенням Володимир-Волинського міського суду від 29.09.2016 року позов задоволено. Постановлено позбавити батьківських прав ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина Ісламської Республіки Іран батьківських прав відносно малолітніх дітей: сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Стягнути з ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина Ісламської Республіки Іран на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітніх дітей - сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 по 500 гривень на кожну дитину щомісячно, з 18.04.2016 року, до досягнення дітьми повноліття.

Розмір аліментів підлягає індексації відповідно до закону.

Рішення в частині стягнення аліментів у частині платежу за один місяць допущено до негайного виконання.

Проведено розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції представник ОСОБА_5 від імені відповідача подав апеляційну скаргу, у якій покликаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у позові.

Заслухавши пояснення сторін, їх представників, вивчивши та дослідивши докази, що є у матеріалах справи колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду у частині позовних вимог про позбавлення батьківських прав постановлене без урахування усіх обставин справи та тих норм матеріального права, якими урегульовані спірні правовідносини, а тому рішення в зазначеній частині підлягає до скасування з ухваленням нового рішення.

З матеріалів справи вбачається, що сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 30.07.2005 року, який був розірваний заочним рішенням Володимир-Волинського міського суду від 16.04.2014 року ( т. І а.с.13,14).

Батьками малолітніх дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, є позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_7, що підтверджується свідоцтвами про народження дітей ( т. І а.с. 10,11).

Сторони разом з малолітніми дітьми до лютого 2014 року проживали у м. Києві.

В кінці лютого 2014 року позивач виїхала з м. Київ на постійне проживання у м. Володимир-Волинський до своїх батьків, забравши з собою дітей без відома їхнього батька - ОСОБА_7, що не заперечується сторонами.

Відповідно до положень ч.І ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла 10 років, визначається за згодою батьків. Отже, у порушення вимог цієї статті позивач одноосібно, без погодження з батьком двох малолітніх дітей, змінила їх місце проживання, виїхавши з м. Києва в іншу область, при цьому передала через адвоката записку для відповідача, у якій не повідомила, куди саме виїжджає з дітьми ( т.І а.с.176)

Пояснення позивача про вчинення відповідачем протиправних дій щодо неї особисто та неповнолітніх дітей, та застосування відносно неї фізичного насильства, що послугувало для прийняття рішення про виїзд, не підтверджені належними доказами. Крім того, такі доводи не узгоджуються з наданою на запитання суду відповіддю позивача про те, що у сім»ї погіршилися стосунки після народження другої дитини у зв»язку з фінансовими труднощами та наявністю великої кількості боргів.

Після того, як відповідач виявив відсутність дружини і дітей за місцем проживання, 27.02.2014 року приїзджав у м. Володимир Волинський, як стверджує, з метою побачити дітей, з»ясувати чи все гаразд. Родичі позивача не повідомили йому про місце знаходження на той час ОСОБА_1 та дітей. На час приїзду у м. Володимир-Волинський позивач все ще знаходилась у м. Києві, у своїх знайомих, як пояснила у суді апеляційної інстанції.

Після цього у телефонних розмовах, переписці у «Фейсбук» спілкувався з позивачем . Із змісту переписки вбачається, що відповідач постійно у період липня - листопада 2014 року просив надати можливість поговорити із дітьми, побачитись з дітьми, зауважував, що у позивача не має права забирати у нього дітей. Позитивної відповіді та можливості поспілкуватися з дітьми по телефону позивач не надала (т. І а.с.169-191). Крім того, у даному судовому засіданні позивач не надала суду обґрунтованих пояснень, з яких причин вона відмовила батьку дітей- відповідачу ОСОБА_7 спілкуватися з старшим сином за допомогою мобільного зв»язку. Пояснення позивача про те, що старший син категорично відмовився від спілкування, є непереконливими. При цьому на запитання суду остання знову ж таки не повідомила, чи доклала вона усіх зусиль на виконання вимог ч.І ст. 150 СК України щодо виховання дітей в дусі поваги і любові до своєї сім»ї, родини, зокрема, до свого батька.

Встановлено, що у період з 10.05.2015 року по 05.08.2016 року відповідач перебував під вартою, на даний час відносно нього відкрите кримінальне провадження ( т. І а.с 193-207 ).

Статтею 164 СК України не передбачено такої підстави для позбавлення батьківських прав, як вчинення корисливого злочину, а злочину щодо дітей відповідач не вчиняв. Разом з тим, перебування відповідача під вартою не передбачено законом як підстава, що звільняє його від виконання своїх батьківських обов»язків. Однак суд при вирішенні спору враховує цю обставину як таку, що утруднила виконання ним своїх батьківських обов»язків, оскільки відповідач є громадянином іноземної держави, не розмовляє і не пише українською мовою, до взяття під варту позивач відмовляла йому у спілкуванні, не повідомляла про дітей та їх життя, відсутні докази того, що він мав можливість у період перебування під вартою скористатись послугами перекладача з метою налагодження спілкування з дітьми, а також, щоб взяти участь у вихованні, поцікавитись навчанням, тощо. На даний час щодо нього застосована міра запобіжного заходу - підписка про невиїзд, і на його прохання про надання дозволу про виїзд за межі міста Києва йому відмовлено (т.І а.с.216).

Після того, як відповідача було звільненено з-під варти, останній періодично надсилає кошти на ім»я ОСОБА_1, як пояснив, на утримання дітей ( т. І а.с.215,т. ІІ а.с.3,43,122, 212). Відмова позивача отримувати ці кошти спростовують її покликання на відсутність у батька дітей волі на участь у матеріальному утриманні дітей. Зазначена обставина, а також те, що він не погодився з рішенням суду, подав апеляційну скаргу, вжив заходів для особистої участі у розгляді даної справи, надав особисті пояснення у суді указує на те, що відповідачу не байдужа доля дітей, їх життя, та указує про відсутність факту ухилення від своїх обов»язків по вихованню дітей.

21.08.2014 року відповідач звернувся до Солом'янського РУ ГУ УМВС України з заявою, у якій просив розшукати дружину та дітей, повідомивши, що остання забрала дітей та переховується , на що отримав 08.10.2014 року відповідь, що остання разом з дітьми мешкає у м. Володимир-Волинський (а.с.183-184 т.І)

Відповідно до ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України. Позивач ОСОБА_1 на підтвердження позовних вимог про позбавлення батьківських прав таких доказів не подала.

Задовольняючи позовні вимоги про позбавлення відповідача батьківських прав, суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи достатньо доказів, що підтверджують ухилення відповідачем від обов'язку по вихованню дітей.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду, так як він не ґрунтується на обставинах справи, доказах, які надані сторонами, та не відповідає нормам матеріального права.

Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Частинами 2,3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року (з наступними змінами та доповненнями), передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків.

Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року (з наступними змінами та доповненнями) виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу (далі - СК) України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

За змістом наведених правових норм ухилення від виконання зобов'язань батьків по вихованню дитини означає з об'єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність), які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні зазначених обов'язків, коли особа має реальну можливість виконати їх, але не вчиняє відповідних дій.

В даній справі судом не встановлено обставин, які беззаперечно підтверджують навмисне свідоме ухилення ОСОБА_7 від виконання ним обов'язків по вихованню дитини.

Підставою позбавлення батьківських прав відповідача ОСОБА_1 вказала, що ОСОБА_7 не виконує своїх обов'язків щодо виховання синів, не піклується про їх фізичний та духовний розвиток, не забезпечує їх матеріально, не спілкується з синами взагалі. У даному судовому засіданні пояснила, що звернулась з таких позовом, щоб забезпечити дітям кращий розвиток і умови життя, позбавлення батьківських прав надасть їй можливість оздоровлювати дітей за кордоном, оскільки не буде необхідності отримувати згоду батька на виїзд дітей за кордон. Про це ОСОБА_1 також указувала на засіданні комісії з пттань захисту прав дитини. (т.ІІ а.с.191). Однак, чинним законодавством встановлено можливість вирішення спору щодо виїзду дітей за кордон шляхом пред»явлення відповідного позову, але аж ніяк шляхом позбавлення батьківських прав.

На обгрунтування позову позивач посилається на такі докази: характеристика дошкільного навчального закладу № 8 «Вишиванка», виданої 21.04.2015 року, згідно якої вихованням та утриманням сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 займається мама - ОСОБА_1 Батько дитини - ОСОБА_7 з сім'єю не проживає, жодного разу дитини з садочка не забирав, не з'являвся на батьківські збори, з вихователями не спілкувався; довідка, видана Володимир-Волинською спеціалізованою школою-інтернатом І-ІІІ ступенів «Центр освіти та соціально-педагогічної підтримки» від 13.03.2016 року, згідно якої відповідач навчанням сина не цікавився.

Вказані вище доводи позивача суд оцінює критично, оскільки саме вона, позивач ОСОБА_1, змінивши без погодження з відповідачем місце проживання дітей, створила умови, за яких відповідач, перебуваючи в іншому місті, позбавлений забирати дітей із школи чи садочка, відвідувати батьківські збори, а, оскільки позивач не отримує коштів, які він надсилає на її ім»я на утримання дітей після відкриття провадження у справі про позбавлення батьківських прав і стягнення аліментів - брати участь у їх матеріальному утриманні, а також спілкуватися - хоча б за допомогою засобів мобільного чи Інтернет зв»язку.

При ухваленні рішення суд першої інстанції не надав оцінки даним доказам, вдавшись до оцінки обставин справи без застосування порядку оцінки доказів, передбаченому статтею 212 ЦПК України - у взаємному зв»язку усіх доказів в сукупності, у зв»язку з чим залишив поза увагою, що ті факти, які навела позивач буквально хоч і свідчать про невиконання відповідачем своїх батьківських обов»язків у повному обсязі, однак у сукупності з іншими обставинами справи не дають підстав для висновку щодо свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов'язками.

Пленум Верховного Суду України у пунктах 15, 16 постанови від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

У порушення вимог ст. ст. 212 - 214 ЦПК України суд належним чином доводів та заперечень відповідача не перевірив; не звернув уваги на те, що висновок органу опіки та піклування є немотивованим та зводиться до формального твердження про відсутність турботи з боку батька, акцентуючи увагу на тому, що останній не забирає дітей із школи та садочка, без мотивування, що він має таку можливість перебуваючи в іншому місті, зазначаючи, що батько не скористався правом на побачення і листування, не встановивши, чи має він можливість здійснити переклад будь-яких текстів на українську мову, перебуваючи під вартою та чи готова була і сама ОСОБА_1 вступати з ним у переписку, везти дітей у м. Київ, щоб влаштувати побачення з батьком, який перебував у СІЗО.

У порушення вимог ст. 171 СК України, ст. 12 Конвенції про права дитини, органом опіки і піклування не забезпечено старшому сину сторін - ОСОБА_3 висловити свої погляди щодо вирішення питання про позбавлення батьківських прав, адже це питання безпосередньо стосується його життя, і за своїм віком - а йому на час прийняття цим органом висновку виповнилось 9 років, він міг відповідно до віку висловити свої погляди на це питання.

Згідно з ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися із висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. З наведених вище підстав апеляційний суд не погоджується з даним висновком.

Крім того, в матеріалах справи наявні докази, які підтверджують бажання батька брати участь у виховані синів.

Як зазначено у п. 18 згаданої постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

У справах, що стосуються вирішення питання про позбавлення батьківських прав склалась і усталена практика ЄСПЛ. Зокрема, Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Савіни проти України" від 18 грудня 2008 р. звернув увагу на те, що при позбавленні батьківських прав треба підходити виважено і в найкращих інтересах дитини. Статтею 8 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено право на повагу до приватного і сімейного життя. Неврахування положень цієї норми міжнародного права при розгляді справ про позбавлення батьківських прав призводить до того, що в окремих випадках діти невиправдано стають соціальними сиротами. Завдання держави - захистити і підтримати сім'ю, а не позбавляти дитину права на виховання у родинному середовищі, навіть за складних життєвих обставин. Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Савіни проти України" від 18 грудня 2008 р. наголошує, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції. Хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин.

Приймаючи до уваги викладене, з'ясувавши обставини, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши досліджені в суді першої та апеляційної інстанції надані сторонами докази в їх сукупності, зважаючи, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на батьків і застосовується у виняткових випадках, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для застосування до ОСОБА_7 такого заходу впливу, оскільки на даний час він є недоцільним. Тому рішення суду першої інстанції у зазначеній частині позовних вимог підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про відмову у задоволення позову про позбавлення батьківських прав.

Разом з тим безпідставними є доводи апелянта про те, що діти навчаються за рахунок держави у інтернаті та щодо надання висновку про доцільність позбавлення батьківських прав некомпетентним органом,, оскільки такі посилання спростовуються наданими позивачем доказами- довідками Володимир-Волинської спеціалізованої школи-інтернат І-ІІІ ступенів «Центр освіти та соціально-педагогічної підтримки від 02.03.2017, 03.03.2017 року, актами звірки розрахунків (т. ІІ а.с.165, 166, 167- 169), листом виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради від 06.03.2017 року № 456/1.21/2-17 (т.ІІ а.с.186-187).

Інші доводи апеляційної скарги не стосуються предмета спору, і не містять будь яких посилань, які підтверджують або спростовують як обставини справи, так і висновки суду першої інстанції.

В частині вирішення вимог про стягнення аліментів колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання неповнолітніх дітей, оскільки він грунтується на положеннях статтей 180, ч.3 ст. 181, ст. 182, ч.І ст. 184 Сімейного Кодексу України.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідач, будучи молодою, працездатною особою, не позбавлений можливості забезпечувати дітей матеріально. Та обставина, що після відкриття провадження у справі, він перераховує кошти на утримання дітей, не дає правових підстав для відмови у задоволенні позову про стягнення аліментів, оскільки докази того, що батько дітей починаючи з лютого 2014 року брав участь в утриманні дітей, у тому числі і на час звернення позивача з позовом до суду, відсутні. Стягнення аліментів у судовому порядку не звільняє відповідача від обов»язку та не позбавляє його права брати участь у додаткових витратах на утримання дітей, у тому числі і на лікування старшого сина, який потребує тривалого дороговартісного лікування.

Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, у зв»язку з відповідача в дохід держави підлягає стягненню 551 грн. 20 коп. судового збору за вирішення спору про стягнення аліментів, а з ОСОБА_1 в дохід держави 606 грн. 32 копійки у зв»язку з задоволенням апеляційної скарги відповідача в частині вимог про позбавлення батьківських прав, оскільки при зверненні до суду останнім оплачена лише вимога апеляційної скарги щодо стягнення аліментів.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення Володимир-Волинського міського суду від 06 січня 2017 року у даній справі у частині позовних вимог про позбавлення батьківських прав та стягнення судового збору скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_7 про позбавлення батьківських прав.

Стягнути з ОСОБА_7 в дохід держави 551 грн. 20 копійок судового збору.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави 606 грн. 32 копійки судового збору.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий

Судді: