Справа № 758/9927/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 березня 2017 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Шаховніної М. О. ,

при секретарі - Якимович К. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів.

Свої вимоги мотивує тим, що він є власником автомобіля НОМЕР_1, 2004 року випуску, шасі (кузов, рама, коляска) № НОМЕР_3.

Вказав, що 27 грудня 2007 року він видав на ім'я ОСОБА_4 довіреність на представлення його інтересів у відповідних органах Державтоінспекції або будь-яких інших установах, підприємствах та організаціях незалежно від їх підпорядкування та форми власності з питань, пов'язаних з експлуатацією належного йому автомобіля.

Позивач зазначив, що 04 вересня 2008 року через державного нотаріуса другої Київської державної нотаріальної контори він повідомив ОСОБА_4 про скасування довіреності, виданої 27 грудня 2007 року на його ім'я. Про скасування зазначеної вище довіреності ним було повідомлено також органи Державтоінспекції, однак, листом №10/г-1569 від 25.09.2008 року Управління державної автомобільної інспекції повідомлено його, про те, що автомобіль «BMW 740» д.н.з. НОМЕР_1 було знято з обліку 14.02.2008 року. Дана подія відбулась в МРЕВ - 7 на проханням ОСОБА_4 та на підставі довіреності від 27.12.2007 року, тобто довіреності, яка не давала ОСОБА_4 відповідних повноважень для вчинених таких дій.

У позовній заяві позивач вказує, що з приводу даних шахрайських дій він звернувся до правоохоронних органів із відповідною заявою і в ході перевірки було встановлено, що 28.02.2008 року його автомобіль «BMW 740» ОСОБА_4 на підставі довіреності НОМЕР_4 від 21.02.2008 року посвідченої приватним нотаріусом Демидівського районного нотаріального округу Мельник А.Б., продано ОСОБА_2 шляхом укладення угоди купівлі-продажу, зареєстрованої на товарній біржі «Еверест» за реєстраційним номером 284099.

При розслідуванні кримінальної справи СВ Шевченківського РУГУ МВС України в м. Києві було знайдено автомобіль позивача та вилучено у користувачів, однак згодом транспортний засіб було передано під зберігальну розписку ОСОБА_3 - батьку ОСОБА_2, який вподальшому передав автомобіль своїй доньці.

Позивач зауважив, що рішенням Подільського районного суду м. Києва від 13 квітня 2012 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 20 червня 2012 року визнано недійсною довіреність НОМЕР_4 від 21.02.2008 року видану ОСОБА_1 на ім'я ОСОБА_4 та ОСОБА_6, посвідчену приватним нотаріусом Демидівського районного нотаріального округу Мельник А.Б., визнано недійсною з моменту вчинення угоду купівлі-продажу від 28.02.2008 року, укладену між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 про купівлю продаж транспортного засобу - автомобіля марки «BMW 740», 2004 року випуску, зареєстровану на товарній біржі «Еверест» за реєстраційним номером 284099. У частині вимог щодо зобов'язання ОСОБА_3 передати автомобіль ОСОБА_1 було відмовлено у зв'язку з неможливістю витребування майна, оскільки автомобіль у розшуку.

Позивач вказав, що відповідачі спірний автомобіль у рахунок погашення свого боргу передали ОСОБА_7, тобто розпорядилися автомобілем без належних їм правових підстав, чим завдали йому майнової шкоди.

Посилаючись на вищевикладене, враховуючи, що відповідачі розпорядилися належним йому майном на свій розсуд, вважає, що останні повинні відшкодувати йому вартість автомобіля, а тому ОСОБА_1 просив стягнути з відповідачів на свою користь грошові кошти у розмірі 1 091 783 грн. 23 коп. та судові витрати.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала з тих же підстав, просила їх задовольнити. Пояснила, що судовим рішенням було відмовлено в частині вимог щодо зобов'язання ОСОБА_3 передати автомобіль ОСОБА_1.у зв'язку з неможливістю витребування, оскільки у ОСОБА_3 відсутній був даний автомобіль. Тому позивач звернувся з позовними вимогами про відшкодування шкоди власнику майна, який втратив право власності на річ.

Представник відповідачів у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість. Вказав, що позивачем не доведено та не надано доказів, що шкода останньому нанесена саме ОСОБА_3 та/або ОСОБА_2 Вважає, що оскільки на сьогоднішній день вироку суду з приводу визнання відповідачів винними у вчиненні злочину не має, а тому і підстав для відшкодування ними шкоди не має. Крім того, просив застосувати до даних правовідносин строки позовної давності, про що подав заяву (а.с. 65, 66-68, 71-73).

Суд, заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідачів, вивчивши матеріали справи та кримінального провадження №0000265 (2 томи) вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Як встановлено в судовому засіданні, позивач є власником автомобіля НОМЕР_1, 2004 року випуску, шасі (кузов, рама, коляска) № НОМЕР_3.

27 грудня 2007 року ОСОБА_1 видав на ім'я ОСОБА_4 довіреність на представлення його інтересів у відповідних органах Державтоінспекції або будь-яких інших установах, підприємствах та організаціях незалежно від їх підпорядкування та форми власності з питань, пов'язаних з експлуатацією належного йому автомобіля.

04 вересня 2008 року через державного нотаріуса другої Київської державної нотаріальної контори ОСОБА_1 повідомив ОСОБА_4 про скасування довіреності, виданої 27 грудня 2007 року на його ім'я.

Про скасування зазначеної вище довіреності ним було повідомлено також органи Державтоінспекції, однак, листом №10/г-1569 від 25.09.2008 року Управління державної автомобільної інспекції повідомило позивача, про те, що автомобіль «BMW 740» д.н.з. НОМЕР_1 було знято з обліку 14.02.2008 року. Дана подія відбулась в МРЕВ - 7 на проханням ОСОБА_4 та на підставі довіреності від 27.12.2007 року, тобто довіреності, яка не давала ОСОБА_4 відповідних повноважень для вчинених таких дій.

З приводу даних дій позивач звернувся до правоохоронних органів із відповідною заявою і в ході перевірки було встановлено, що 28.02.2008 року його автомобіль «BMW 740» ОСОБА_4 на підставі довіреності НОМЕР_4 від 21.02.2008 року посвідченої приватним нотаріусом Демидівського районного нотаріального округу Мельник А.Б., продано ОСОБА_2 шляхом укладення угоди купівлі-продажу, зареєстрованої на товарній біржі «Еверест» за реєстраційним номером 284099.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 13 квітня 2012 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 20 червня 2012 року, визнано недійсною довіреність НОМЕР_4 від 21.02.2008 року видану ОСОБА_1 на ім'я ОСОБА_4 та ОСОБА_6, посвідчену приватним нотаріусом Демидівського районного нотаріального округу Мельник А.Б.

Визнано недійсною з моменту вчинення угоду купівлі-продажу від 28.02.2008 року, укладену між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 про купівлю продаж транспортного засобу - автомобіля марки «BMW 740», 2004 року випуску, зареєстровану на товарній біржі «Еверест» за реєстраційним номером 284099 (а.с. 16-25).

Вищезазначеним рішенням Подільського районного суду міста Києва було встановлено, що при розслідуванні кримінальної справи № 10-21726 СВ Шевченківського РУГУ МВС України в м. Києві, за вчинення злочину, передбаченого ст. 197 КК України відносно ОСОБА_3 за невиконання ним своїх обов'язків щодо зберігання дорученого йому майна, що спричинило тяжкі наслідки для власника майна. Будучи допитаним як підозрюваний, ОСОБА_3 пояснив, що отриманий ним під зберігальну розписку автомобіль він віддав своїй дочці ОСОБА_2

Рішенням постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Український правовий союз» від 19.09.2008 року справа №32/22 визнано за громадянином України ОСОБА_7 право власності на автомобіль зареєстрований ВРЕР-З УДАІ в м. Києві, моделі «BMW 740», 2004 року випуску, тип АМТ - легковий, колір - синій, об'єм двигуна - 4000, № кузова НОМЕР_3 (а.с. 9-12).

У вказаному рішенні Подільського районного суду міста Києва встановлено факт, що винесення даного рішення Третейського суду здійснено з метою уникнення підстав повернення автомобіля.

13.09.2008 року ОСОБА_8 автомобіль був знятий з обліку для реєстрації в межах України з видачею транзитних номерних знаків НОМЕР_2. Цього ж дня зазначений автомобіль було внесено до бази даних АІС «Угон» з відміткою «Шахрайське заволодіння» і на даний час знаходиться в розшуку як крадений.

Судовим рішенням було відмовлено в частині вимог щодо зобов'язання ОСОБА_3 передати автомобіль ОСОБА_1, оскільки у ОСОБА_3 відсутній був даний автомобіль.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно принципу преюдиції обставини встановленні у рішенні Подільського районного суду м. Києва від 13 квітня 2012 року та ухвалі Апеляційного суду м. Києва від 20 червня 2012 року не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Представник позивача вказувала на вищезазначені судові рішення та те, що відповідачі розпорядилися автомобілем без належних правових підстав, чим завдали ОСОБА_1 майнової шкоди, а тому останні повинні відшкодувати позивачу вартість автомобіля.

Відповідно до ч. 3 ст. 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

У ч. 1 ст. 216 ЦК України визначено, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконанні робіт - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (ч. 1 ст. 1166 ЦК України).

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 2 постанови від 27 березня 1992 року N 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи.

Згідно з ч. 2 ст. 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Таким чином цивільне законодавство в деліктних зобов'язаннях передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу саме на відповідача покладено обов'язок спростування презумпції вини шляхом доведення відсутності їх вини у завданні шкоди позивачу.

Представник відповідача у судовому засіданні вказував, що вирок по кримінальному провадженні №0000265, за вчинення злочину, передбаченого ст. 197 КК України відносно ОСОБА_3 за невиконання ним своїх обов'язків щодо зберігання дорученого йому майна, що спричинило тяжкі наслідки для власника майна на сьогоднішній день відсутній, а тому і відсутня вина відповідача.

Суд не бере до уваги дані доводи представника відповідача, оскільки відсутність вироку суду у кримінальному провадженні не позбавляє суд можливості здійснити аналіз та оцінку наданих сторонами доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування, підтверджують або спростовують обставини справи, які підлягають обов'язковому встановленню.

Відповідно до ст. ст. 57, 58 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Належних доказів, які б спростовували, що шкода завдана позивачу не з вини відповідачів, відповідачами суду не надано, а тому суд дійшов висновку що відповідачі зобов'язані відшкодувати шкоду, завдану ОСОБА_1

Разом з тим, представник відповідачів у судовому засіданні просив застосувати строк позовної давності, про що надав заяву (а.с. 65).

Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

До спірних правовідносин застосовується трьохрічний строк позовної давності, згідно вимог ст. 257 ЦК України.

Частиною 1 ст. 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як вбачається з матеріалів справи про порушення права позивача було встановлено рішенням Подільського районного суду м. Києва від 13 квітня 2012 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 20 червня 2012 року. Тобто рішення набрало законної сили 20 червня 2012 року, з цього часу починається перебіг позовної давності.

З зазначеним позовом позивач звернувся до суду лише у серпні 2015 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Крім того, при розгляді заяви відповідача про застосування строку позовної давності, сплив якої, згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України, є підставою для відмови в позові, судом приймаються до уваги положення п. 11 постанови Пленуму Верхового Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», згідно з яким, - встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, оскільки позивачем пропущений встановлений законом строк позовної давності для звернення до суду, поважних причин пропуску строку звернення до суду для захисту своїх порушених прав позивачем не наведено.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 216, 256, 257, 261, 267, 386, 1166 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 15, 57, 58, 60, 61, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду міста Києва шляхом подання через Подільський районний суд міста Києва апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя М. О. Шаховніна