АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції Лазаренко В.В.
№22-ц/796/3745/2017 Доповідач Кравець В.А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 березня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Кравець В.А.,

суддів: Махлай Л.Д., Мазурик О.Ф.

за участю секретаря Синявського Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами відповідача ОСОБА_1 та представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 14 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: Солом'янське районне управління юстиції у м. Києві, третя особа: ОСОБА_4, про встановлення факту проживання однією сім'єю та визнання шлюбу недійсним та

за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги, ОСОБА_4, до ОСОБА_1, третя особа: Солом'янське районне управління юстиції у м. Києві про визнання шлюбу недійсним,

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2015 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив встановити факт його спільного проживання однією сім'єю з ОСОБА_5 не менше як 5 (п'ять) років до часу відкриття спадщини, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5, зареєстрований 22 квітня 2011 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Солом'янського районного управління юстиції м. Києва, про що зроблено відповідний актовий запис № 445 - визнати недійсним та вирішити питання судових витрат.

В мотивування вимог посилався на те, що він є пасинком ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та після смерті якого відкрилася спадщина на квартиру за адресою: АДРЕСА_1. Він звернувся до Дев'ятої державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини як спадкоємець четвертої черги, проте державний нотаріус виніс постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, мотивовану тим, що він не підтвердив факт проживання з померлим однією сім'єю на протязі п'яти років.

Стверджував, що з 24.01.1984 до 2007 він постійно проживав у квартирі з ОСОБА_5, а починаючи з вересня 2007 періодично був відсутній з поважних причин, але приїздив до ОСОБА_5 щомісяця, привозив харчі, прибирався в квартирі, готував йому їжу, прав речі, оглядав квартиру на справний технічний стан, проводив поточний ремонти, здійснював оплату комунальних витрат по квартирі, як самостійно, так і передаючи гроші безпосередньо ОСОБА_5, ночував у квартирі, розміщував у ній своє майно та зберігав речі.

22.04.2011 між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб.

Проте, ОСОБА_1 уклала зазначений шлюб не для створення справжньої сім'ї, а переслідуючи корисливі мотиви заволодіти житлом, належним ОСОБА_5

На час укладання шлюбу ОСОБА_5 виповнилися 80 років і останній сам неодноразово зазначав, що в такому поважному віці йому не до одруження.

Під час відвідування ним квартири ОСОБА_5 та спілкування з ним, останній жодного разу не обмовився про укладення шлюбу з ОСОБА_1, жодних жіночих речей у квартирі ніколи не було, квартира знаходилася в занедбаному стані: не прибрані кімнати, кухня, ванна, туалет, постійно відчувався запах клею для взуття, сигаретного диму та невипраних речей.

Квартиру прибирав лише він та його дружина. Саме він здійснював догляд за ОСОБА_5 під час хвороби та перебуванні в реанімаційному відділенні в період з 13 по ІНФОРМАЦІЯ_1 та повністю оплачував витрати на його лікування, займався організацією похорону та поховального обряду. З наведених підстав стверджує, що ОСОБА_1 з часу укладання шлюбу з ОСОБА_5 і до дня смерті останнього мешкали порізно один від одного, не вели спільного господарства та не підтримували шлюбних відносин, ОСОБА_1 не була пов'язана спільним побутом, не мала з ОСОБА_5 взаємних прав та обов'язків, а отже не мала наміру створити сім'ю.

У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом, в якому просив визнати недійсним шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_1, що зареєстрований 22 квітня 2011 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Солом'янського районного управління юстиції міста Києва, актовий запис № 445 та вирішити питання судових витрат.

В мотивування вимог посилався на те, що він є рідним братом ОСОБА_5, з яким вони були досить близькими, часто спілкувалися по телефону, проте бачилися рідко, приблизно раз на рік. Після смерті ОСОБА_5 та відкриття спадщини на належну йому квартиру він звернувся до Дев'ятої нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини як спадкоємець другої черги.

Проте держаним нотаріусом йому було повідомлено, що спадщину також приймає дружина ОСОБА_5 - ОСОБА_1, яка є спадкоємцем першої черги, а тому на даний час право на спадкування він не отримав. Про шлюб свого брата з ОСОБА_1 він дізнався весною 2013 від прийомного сина ОСОБА_5, який повідомив, що ОСОБА_5 у 80-річному віці зареєстрував шлюб з відповідачем ОСОБА_1 З цьому приводу він телефонував своєму братові, на що останній у телефонних розмовах постійно повідомляв, що він не одружений, та завжди говорив, що в такому поважному віці йому не до одруження. Вказує, що у період з 2011 року до дня смерті брата, він приїздив до ОСОБА_5 чотири рази, та кожного разу ночував у його квартирі.

При відвідуванні квартири, брат не говорив йому, що він уклав шлюб з ОСОБА_1, у квартирі він не бачив жіночого одягу чи інших речей, а також, квартира була у занедбаному стані. В період з 13 до ІНФОРМАЦІЯ_1 його брат перебував у лікарні, в цей час його доглядав ОСОБА_2, який в наступному займався організацією його поховання. Відповідач ОСОБА_1 участі у похованні ОСОБА_5 не брала. Позивач стверджує, що ОСОБА_1 з дня укладання шлюбу з ОСОБА_5 до дня його смерті проживала окремо від нього, вони ніколи не вели спільного господарства та не підтримували шлюбних відносин, шлюб з ОСОБА_5 ОСОБА_1 уклала з метою заволодіння майном, а не з метою створення сім'ї, жодних намірів створювати повноцінну сім'ю вона не мала. Посилаючись на зазначені обставини позивач вважає, що шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 є фіктивним. При цьому внаслідок укладання цього шлюбу порушені його майнові права на спадкування після смерті свого брата.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 14 грудня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 - відмовлено.

Позов ОСОБА_4 - задоволено.

Визнано недійсним шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_1, зареєстрований 22 квітня 2011 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Солом'янського районного управління юстиції м. Києва, актовий запис № 445.

Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовів, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, не з'ясувавши дійсні обставини спору.

Вказує, що суд першої інстанції всупереч ст.ст. 213, 214 ЦПК України та ст.ст. 15,16 ЦК України не з'ясував та не дав належної оцінки тому, чи дійсно оспорюваний шлюб порушує права або інтереси третьої особи.

Крім того, в матеріалах справи міститься рішення Апеляційного суду м. Києва від 04 лютого 2016 року. Даним рішенням було задоволено позов ОСОБА_2 та визнано недійсним Свідоцтво про право власності від 26 червня 2012 року на квартиру АДРЕСА_1, видане на ім'я ОСОБА_1 та ОСОБА_5.

Визнання недійсним Свідоцтва про право власності на квартиру тягне за собою позбавлення ОСОБА_5 та відповідача прав на квартиру.

ОСОБА_4 в будь-якому разі не зможе реалізувати свої спадкові права, оскільки після смерті спадкодавця - ОСОБА_5 не залишилось прав, які було б можливо успадкувати.

Також не погоджуючись з рішенням суду представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду в частині відмови у задоволенні його позову скасувати та ухвалити нове в цій частині про задоволення позову.

Вказує на те, що ОСОБА_2 проживав з ОСОБА_5 однією сім'єю понад 5 років на час його смерті, а саме: був зареєстрований та проживав з ОСОБА_5 однією сім'єю з 10.05.1984, що підтверджується довідкою КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» № 1168 від 11.07.2011, рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 28.02.2013 та іншими документами.

З 24.01.1984 до 2007 він постійно проживав у квартирі з ОСОБА_5, що підтверджується актом, складеним депутатом Клавдієво-Тарасівської селищної ради Бородянського району Київської області від 25.11.2012, а починаючи з вересня 2007 періодично був відсутній з поважних причин, але приїздив до ОСОБА_5 щомісяця, привозив харчі, прибирався в квартирі, готував йому їжу, прав речі, оглядав квартиру на справний технічний стан, проводив поточний ремонти, здійснював оплату комунальних витрат по квартирі, як самостійно, так і передаючи гроші безпосередньо ОСОБА_5, ночував у квартирі, розміщував у ній своє майно та зберігав речі.

Крім того, під час відвідування квартири ОСОБА_5 та спілкування з ним, останній жодного разу не обмовився про укладення шлюбу з ОСОБА_1 Жодних жіночих речей у квартирі ніколи не було, квартира знаходилася в занедбаному стані: не прибрані кімнати, кухня, ванна, туалет, постійно відчувався запах клею для взуття, сигаретного диму та невипраних речей. Квартира прибиралася лише позивачем та його дружиною, коли вони приїздили до ОСОБА_5

Вказане підтверджується актами від 12.02.2015, 13.02.2015 та 11.03.2015 , складеними за участю ОСОБА_2 та інших мешканців будинку.

Суд першої інстанції не врахував, що відповідно до акта від 25.03.2015 саме позивач ОСОБА_2 здійснював догляд за ОСОБА_5 під час хвороби та перебуванні в реанімаційному відділенні міської лікарні № 10 в м. Києві в період з 13 по ІНФОРМАЦІЯ_1 та повністю за власний рахунок оплачував витрати на його лікування, займався організацією похорону та поховального обряду.

В свою чергу ОСОБА_1 з часу укладання шлюбу з ОСОБА_5 і до дня смерті останнього мешкали порізно один від одного, не вели спільного господарства та не підтримували шлюбних відносин, ОСОБА_1 не була пов'язана спільним побутом, не мала з ОСОБА_5 взаємних прав та обов'язків, а отже не мала наміру створити справжню сім'ю. ОСОБА_1 не була присутньою на похоронному обряді, оскільки взагалі не знала про смерть свого чоловіка.

ОСОБА_1 уклала з ОСОБА_5 шлюб тільки з тих причин, що їй було потрібно житло і реєстрація місця проживання з метою заволодіння житлом. Жодних намірів створення повноцінної сім'ї вона не мала та використовувала ОСОБА_5 лише для досягнення цих цілей.

Представники позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_4 проти апеляційної скарги ОСОБА_1 заперечували.

Представник відповідача ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з вищевказаних підстав. Проти апеляційної скарги ОСОБА_2 заперечував.

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із його недоведеності та необґрунтованості.

Задовольняючи позов ОСОБА_4 суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_5 не мав наміру створювати з ОСОБА_1 сім'ю, а тому укладений між ними шлюб є фіктивним і на підставі ст. 40, 42,43 зазначеного Кодексу повинен бути визнаний недійсним.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст.303 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_5, про що свідчить свідоцтво про смерть серія НОМЕР_1 від 23.02.2015, видане відділом реєстрації смерті у м. Києві.

За життя 27.01.1984 ОСОБА_5 уклав шлюб з ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2, про що свідчать відомості наявні у свідоцтві про смерть серія НОМЕР_2 від 15.11.2000, виданому виконкомом Клавдієве-Тарасівської селищної ради Бородянського району Київської області.

Згідно довідки виданої ВСП «Чоколівський» КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» №120, після смерті ОСОБА_7 станом 07.05.2008 у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 значилися зареєстрованими ОСОБА_5, як власник особового рахунку, ОСОБА_2,як син дружини, та ОСОБА_9, як онука.

22.04.2011 ОСОБА_5 та відповідач ОСОБА_1 зареєстрували шлюб, про що свідчить свідоцтво про шлюб серія НОМЕР_3 від 22.04.2011, видане відділом реєстрації актів цивільного стану Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві, та у актовому записі №445 від 22.04.2011, складеному зазначеним відділом, який наданий на запит суду.

Згідно довідки від 18.03.2015 №620, виданої Центром обслуговування споживачів №1 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом'янського району м. Києва» вбачається, що з 29.05.2012 відповідач ОСОБА_1 була зареєстрована у вищевказаній квартирі.

Після смерті ОСОБА_5, відповідачем ОСОБА_1 20.03.2015 подано до Дев'ятої Київської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

18.08.2015 року до Дев'ятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 звернувся його рідний брат ОСОБА_4, особу якого встановлено згідно з свідоцтвом про народження серія НОМЕР_4 від 21.08.2015, виданим повторно відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Богородчанського районного управління юстиції в Івано-Франківській області, та з витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження від 21.08.2015 №9.

Відповідно до вимог ст. 40 СК України шлюб є фіктивним, якщо його укладено жінкою та чоловіком або одним із них без наміру створення сім'ї та набуття прав і обов'язків подружжя.

Фіктивний сімейно-правовий стан - це результат протизаконного прийому, який полягає у здійсненні особою наданих законом правомочностей в цілях, які не відповідають їх змісту та соціальному призначенню.

Шлюб є фіктивним, якщо його укладено жінкою та чоловіком або одним із них без наміру створення сім'ї та набуття прав та обов'язків подружжя. Фіктивність намірів може мати місце як щодо обох сторін, так і щодо однієї з них. Інколи особа може намагатися формально отримати деякі елементи правового статусу подружжя - право на пільги, право на одержання пенсій, допомог та інших платежів, право виїзду за кордон як члену сім'ї певної особи тощо. При цьому вона не має наміру реально створити сім»ю та підтримувати подружні стосунки. За таких обставин інтереси другої - добросовісної сторони, можуть бути серйозно порушені. Закон передбачає можливість настання негативних правових наслідків недійсності шлюбу лише для однієї сторони (ст. 45 СК України) і, навпаки, збереження прав подружжя за сумлінною стороною, яка не мала намірів укласти фіктивний шлюб. Якщо ж обидві сторони реєстрували шлюб без наміру створення сім'ї, то негативні наслідки будуть запроваджені щодо жінки та чоловіка одночасно. За таких обставин до суду з позовом можуть звертатися інші особи, права яких порушені недійсним шлюбом.

В ч.1 ст. 43 СК України міститься загальне правило: розірвання шлюбу, смерть дружини або чоловіка не є перешкодою для визнання шлюбу недійсним.

Якщо одна із сторін (обидві сторони) недійсного шлюбу померла і шлюб припинився внаслідок її смерті (ч. 1 ст. 104 СК України), то цей факт не блокує можливості визнання такого шлюбу недійсним за рішенням суду. Звернутися з позовом до суду може другий з колишнього подружжя або інша особа, яка має на це право згідно з законом (ст. 42 СК України).

Оспорюваний шлюб був укладений ОСОБА_1 з ОСОБА_5 в 2011 році, коли йому виповнилося 77 років.

З наданих суду першої інстанції документів убачається, що квартира, в якій проживав покійний ОСОБА_5 перебувала в антисанітарному та занедбаному стані, що підтверджується фотографіями, актом від 12.02.2015, складеним комісією КП «Чоколівське» у складі ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, a також випливає із судових рішень, зокрема, рішення Солом'янського районного суду Києва від 28.02.2013, ухвали Апеляційного суду м. Києва від 15.05.2013, яким встановлено, що ОСОБА_5 займався ремонтом взуття і всі роботи по ремонту взуття проводилися в квартирі, у зв'язку з чим у ній постійно був запах клею.

Акти від 13.02.2015, від 11.03.2015 та від 25.03.2015, складені мешканцями будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, дільничним інспектором Солом'янського РУ ГУМВС України в м. Києві Українцем С.В., засвідчують факт не проживання ОСОБА_1 у квартирі ОСОБА_17

Згідно копій квитанцій житлово-комунальні послуги по особовому рахунку ОСОБА_5 у 2014-2015 роках оплачувалися ОСОБА_2

Крім того, надані платіжні документи, лист Київської міської клінічної лікарні №10 від 10.11.2015 №868 вказують на те, що лікуванням ОСОБА_17 до смерті останнього, та його похованням займався позивач ОСОБА_2

Отже, вірним є висновок суду про те, що відповідач ОСОБА_1 не проживала з ОСОБА_5, не була пов'язана спільним побутом, не мала взаємних прав та обов'язків.

Апеляційна інстанція також враховує покази свідків ОСОБА_13, ОСОБА_18, ОСОБА_14, ОСОБА_19, які свідчать про те, що ОСОБА_1 постійно не проживала з ОСОБА_5, не була пов'язана спільним побутом, не мала взаємних прав та обов'язків, які притаманні подружжю.

Колегія суддів погоджується з відмовою у задоволенні позову ОСОБА_2 з огляду на таке.

Згідно довідки виданої ВСП «Чоколівський» КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» №120, після смерті ОСОБА_7 станом 07.05.2008 у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 значилися зареєстрованими ОСОБА_5, як власник особового рахунку, ОСОБА_2, як син дружини, та ОСОБА_9, як онука.

ОСОБА_17 за життя оспорював право користування ОСОБА_2 та ОСОБА_9 квартирою.

У грудні 2012 ОСОБА_17 пред'явлено позов про визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_9 такими, що втратили право користування житлом на підставі ст.ст. 71, 72 ЖК Української РСР.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 28.02.2013 року, залишеним без зміни ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 15.05.2013 року, в задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_9 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2, ОСОБА_9 до ОСОБА_5 про вселення задоволено. Вселено ОСОБА_2, ОСОБА_9 до квартири АДРЕСА_1.

Згідно довідки від 16.11.2012 №2648, виданої виконавчим комітетом Клавдієво-Тарасівської селищної ради Бородянського району Київської області, ОСОБА_2 постійно проживає без реєстрації в селищі Клавдієве з вересня 2007 року.

Актами від 14.12.2010, 17.01.2011, 21.02.2011, 10.03.2011, 11.04.2011, 19.05.2011, 03.06.2011, 07.07.2011, 17.08.2011, 22.09.2011, 14.10.2011, 07.11.2011 підтверджується факт не проживання ОСОБА_2 у квартирі за адресою: АДРЕСА_1, у період з 14.12.2010 по 07.11.2011.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Відповідно до ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім᾽єю не менш як пять років до часу відкриття спадщини.

Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім᾽єю не менш як п᾽ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно врахувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім᾽ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки. Зазначений п᾽ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сімє᾽ю до набрання чинності цим Кодексом.

Пунктом 6 рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім'ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв'язках. Обов'язковою умовою для визнання їх членами сім'ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Таким чином, суд врахувавши зазначені вимоги закону, належним чином перевірив доводи і заперечення сторін та надані ними докази щодо проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_2 однією сім'єю , проаналізувавши покази свідків в сукупності з іншими належними доказами дійшов обгрунтованого висновку, що позивач не довів факту спільного проживання однією сім᾽єю з померлим ОСОБА_17, оскільки кожен із них мав своє житло.

Отже, наявні в матеріалах справи докази доводять, що ОСОБА_2 у період з лютого 2011 по лютий 2016, тобто за п'ять років до часу відкриття спадщини, не проживав спільно із ОСОБА_5 і не був пов'язаний з ОСОБА_17 спільним побутом, не мав з ним взаємних прав та обов'язків.

Суд вірно встановив фактичні обставини справи, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2, матеріали справи, зміст оскаржуваного судового рішення не дає підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені ЦПК України як підстави для скасування рішення.

Докази та обставини, на які посилається апелянт у скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Факт надання позивачем ОСОБА_2 ОСОБА_5 матеріальної допомоги, в тому числі шляхом оплати житлово-комунальних послуг, періодичне його відвідування, самі по собі зазначених у позові обставин не доводять, а поважність причин його не проживання із спадкодавцем, правового значення у даному спорі не мають.

Крім того, апеляційна інстанція звертає увагу на те, що ОСОБА_2 вказуючи на поважність причин його не проживання з покійним ОСОБА_5 за адресою АДРЕСА_1, (їдкий запах клею та цигарок),з незрозумілих причин звертався до суду із позовом про вселення, тобто бажав проживати з ним.

Згідно ст. 42 СК України право на звернення до суду з позовом про визнання шлюбу недійсним мають дружина або чоловік, інші особи, права яких порушені у зв'язку з реєстрацією цього шлюбу, батьки, опікун, піклувальник дитини, опікун недієздатної особи, прокурор, орган опіки та піклування, якщо захисту потребують права та інтереси дитини, особи, яка визнана недієздатною, або особи, дієздатність якої обмежена.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_2 в частині визнання шлюбу недійсним, є похідними від попередньої позовної вимоги: про встановлення факту, що має юридичне значення, у задоволенні якої судом було відмовлено, він є таким, що не має права звертатися до суду із такою вимогою, оскільки право на звернення до суду у нього відсутнє.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відсутні в апеляційних скаргах доводи, які б давали підстави до скасування рішення суду, оскільки при розгляді справи у апеляційному суді скаржники не надали будь - яких переконливих доказів на спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об'єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.218, 303,304,307,308, 313-315,317 ЦПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги відповідача ОСОБА_1 та представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 14 грудня 2016 року в справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий

Судді