РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2017 року м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:

головуючого судді Першко О.О.

з секретарем Прокопчук Л.М.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Рівному справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 (далі - позивач) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_5 (далі - відповідачі), в якому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля марки «GEELY», модель «MR7151А», № шасі (кузова, рами, коляски) L6Т7524S37N031149, 2007 року випуску, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_5, що оформлений довідкою-рахунком серії КІМ №795712 від 19 квітня 2012 року.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що вона з 18 травня 2001 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2, який розірвано рішенням Рівненського міського суду від 19 вересня 2013 року. У період шлюбних відносин ними за спільні кошти було придбано автомобіль марки «GEELY», модель «MR7151А», № шасі (кузова, рами, коляски) L6Т7524S37N031149, 2007 року випуску, який є спільним сумісним майном подружжя. Однак, як їй стало відомо вказаний автомобіль був відчужений відповідачем своєму батьку ОСОБА_5 Між відповідачами було укладено договір купівлі-продажу автомобіля шляхом оформлення довідки-рахунку серії КІМ №795712 від 19 квітня 2012 року, видано свідоцтво про державну реєстрацію САК 554133 та номерні знаки АВ4421ВМ. Автомобіль був знятий з реєстраційного обліку у Рівненському ВРЕР УДАІ УМВС України в Рівненській області та був зареєстрований за ОСОБА_5 Даний правочин був вчинений з метою позбавлення її права спільної сумісної власності на автомобіль, без наміру створення правових наслідків, без її відома, свою письмову згоду на його вчинення вона не надавала, відтак даний правочин є недійсним.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав з підстав у ньому викладених, просив задовольнити. Також вказав, що перед розірванням шлюбу позивач та відповідач ОСОБА_2 понад рік не підтримували подружніх стосунків. Саме в цей період відповідач ОСОБА_2 з метою виведення майна із спільного сумісного майна подружжя уклав оспорюванний договір, про укладення якого позивач дізналася лише про розподілі майна подружжя. Письмової згоди на таке відчуження вона не надавала, в даному випадку відбулося порушення її прав як співвласника спільного сумісного майна подружжя. Окрім того, вказав, що позивач є військовослужбовцем і тривалий час перебувала у відрядженнях. Як до укладення оспорюваного договору, так і після автомобілем користувався ОСОБА_2

Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив, так як між сторонами була усна домовленість про продаж належного йому та позивачу на праві спільної сумісної власності автомобіля його батькові ОСОБА_5, взамін чого останній мав надавати їм грошові кошти для будівництва житлового будинку на належній їм на праві спільної сумісної власності земельній ділянці. Позивачу було відомо про оспорюваний договір, оскільки вона брала участь у усній домовленості, однак письмової згоди на укладення договору купівлі-продажу вона не надавала.

Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову, оскільки позивач та відповідач ОСОБА_2 під час перебування у шлюбі домовилися усно із батьком відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_5 про продаж йому автомобіля, який належав їм на праві спільної сумісної власності. Після укладення договору купівлі-продажу ОСОБА_5 мав деякий час сплачувати подружжю кошти, обовязок по сплаті яких наявний і на даний час, так як в оспорюваному договорі не вказано за яку суму відчужено даний автомобіль. Вказаний договір був укладений в інтересах сім'ї. В позовній заяві вказані формальні підстави позову, які є взаємовиключними. Оспорюваний правочин не може бути удаваним, оскільки після його укладення сторони ще рік перебували у шлюбі.

В судове засідання відповідач ОСОБА_5 не зявився, хоча був належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Заслухавши представника позивача, відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, суд приходить до наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач та відповідач ОСОБА_2 з 18 травня 2001 року перебували в зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 19 вересня 2013 року, яке набрало законної сили 01 жовтня 2013 року, шлюб між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 розірвано. Як слідує з рішення суду, судом встановлено, що сторони тривалий час, а саме з жовтня 2011 року не підтримували подружніх стосунків, спільним побутом та спільний сімейним бюджетом не були повязані.

Відповідно до положень ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином той факт, що позивач та відповідач ОСОБА_2 з жовтня 2011 року не підтримували подружніх стосунків встановлено рішенням суду в іншій справі, участь в якій брали позивач та відповідач ОСОБА_2, тому даний факт доказуванню не підлягає, та узгоджується з поясненнями представника позивача про те, що сторони понад рік перед розірванням шлюбу фактично не підтримували подружніх стосунків.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Як слідує з відповіді Територіального сервісного центру №5641 регіонального сервісного центру МВС в Рівненській області 22 серпня 2007 року проведена реєстрація автомобіля марки «GEELY», модель «MR7151А», кузов L6Т7524S37N031149, 2007 року випуску, придбаного в торгівельній організації на підставі довідки-рахунку, видане свідоцтво про державну реєстрацію ВКС 034232 на ім'я ОСОБА_2, видані номерні знаки ВК6840АІ.

Відтак автомобіль марки «GEELY», модель «MR7151А», кузов L6Т7524S37N031149, 2007 року випуску, слід віднести до спільної сумісної власності подружжя.

Як слідує далі з відповіді Територіального сервісного центру №5641 регіонального сервісного центру МВС в Рівненській області 03 квітня 2012 року даний транспортний засіб знято з обліку для реалізації. 19 квітня 2012 року проведена реєстрація даного транспортного засобу придбаного в ТОВ «Фаворит» на підставі довідки-рахунку серії КІМ №795712, видане свідоцтво про державну реєстрацію САК 554133 на ім'я ОСОБА_5, видані номерні знаки АВ 4421ВМ.

Таким чином, судом встановлено, що автомобіль марки «GEELY», модель «MR7151А», кузов L6Т7524S37N031149, 2007 року випуску, за договором купівлі-продажу був відчужений ОСОБА_5 в той період коли сторони ще перебували в зареєстрованому шлюбі, однак подружніх стосунків не підтримували.

В судовому засіданні відповідачем ОСОБА_2 та його представником визнано, що автомобіль марки «GEELY», модель «MR7151А», № шасі (кузова, рами, коляски) L6Т7524S37N031149, 2007 року випуску, є спільним сумісним майном подружжя, і 19 квітня 2012 року його за договором купівлі-продажу відчужено батьку ОСОБА_2 ОСОБА_5 Письмової згоди на укладення такого договору позивач не надавала.

Відповідно до положень ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

На думку суду відповідачу ОСОБА_5 не могло не бути відомо про те, що автомобіль марки «GEELY», модель «MR7151А», кузов L6Т7524S37N031149, 2007 року випуску, належить на праві спільної сумісної власності його сину ОСОБА_2 та невістці ОСОБА_4, та остання не надала письмової згоди на таке відчуження, оскільки в час набуття та подальшого відчуження майна, такі особи були членами однієї сім'ї.

За ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

За нормами частини ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі.

Законодавством не передбачено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з підстави його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна.

Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Так, п. 6 ст. 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України та ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку можна дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Стаття 216 ЦК України визначає особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Правові наслідки, передбачені ст. 216 ЦК України, застосовуються лише за наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, установленого ст. 215, 216 ЦК України.

Такий висновок узгоджується з позицією Верховного Суду України висловленою у постанові № 6-1587цс16 від 12 жовтня 2016 року, яка у силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Ухвалою Костопільського районного суду Рівненської області від 25 жовтня 2016 року провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, зокрема і автомобіля марки "GEELY", модель "МR7151А", 2007 року випуску, зупинено до вирішення даної справи.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що оспорюваний договір суперечить положенням ЦК України, порушує права позивача, яка письмової згоди на відчуження спільного майна подружжя не давала, на володіння спільним майном, та укладений відповідачами недобросовісно з метою формального виведення майна із власності з метою уникнення його поділу. Укладення оспорюваного договору купівлі-продажу між відповідачами та перехід до іншої особи права власності на це майно унеможливлює звернення стягнення на нього при виконанні рішення про поділ цього ж майна.

Відповідно до приписів ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник в судовому засіданні вказували, що оспорюваний договір був укладений за спільною домовленістю ОСОБА_4, ОСОБА_2 та ОСОБА_5 та в інтересах сім'ї ОСОБА_4 та ОСОБА_2

Однак, відповідачем ОСОБА_2 та його представником не надано суду жодного доказу щодо існування такої усної домовленості між сторонами. Окрім того, суд критично оцінює пояснення відповідача ОСОБА_2 та його представника про наявність такої домовленості про продаж автомобіля батькові ОСОБА_5, взамін чого останній мав надавати їм грошові кошти для будівництва житлового будинку на належній їм на праві спільної сумісної власності земельній ділянці, враховуючи той факт, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 в той період вже не підтримували тривалий час подружніх стосунків, а через деякий час взагалі розірвали шлюб.

15 березня 2014 року позивач зареєструвала шлюб з ОСОБА_6 та після державної реєтрації шлюбу змінила прізвище на "Хоменко", що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 15 березня 2014 року серії І-ГЮ №096026.

Оскільки позов підлягає задоволенню, на підставі статті 88 ЦПК України з кожного з відповідачів необхідно стягнути половину від 551 грн. 20 коп. на користь позивача в якості відшкодування понесених нею у справі судових витрат, що становить 275 грн. 60 коп. з кожного.

Керуючись статтями 203, 215 Цивільного кодексу України, статтями 60, 65 Сімейного кодексу України, статтями 2, 10, 11, 60, 88, 209, 212-215, 218, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р I Ш И В:

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним - задовольнити повністю.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля марки "GEELY", модель "МR7151А", № шасі (кузова, рами, коляски) L6Т7524S37N031149, 2007 року випуску, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_5, що оформлений довідкою-рахунком серії КІМ №795712 від 19 квітня 2012 року.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судові витрати у розмірі 275 (двісті сімдесят п'ять) гривень 60 копійок.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судові витрати у розмірі 275 (двісті сімдесят п'ять) гривень 60 копійок.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана через Рівненський міський суд в Апеляційний суд Рівненської області протягом 10 днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення суду виготовлено 30 березня 2017 року.

Суддя О.О. Першко