Провадження №2/522/2632/17
19 січня 2017 року м. Одеса
Приморський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді - Домусчі Л.В.,
при секретарі Шевчик В.І.,
розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом Заступника керівника Одеської місцевої прокуратури №3 в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_1, третя особа Приватне підприємство «ЛИМЕКС-ТУР» про витребування майна з незаконного володіння та виселення,-
Позивач 01.09.2016 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, третя особа ПП «ЛИМЕКС-ТУР», за яким просив витребувати нерухоме майно у вигляді нежитлового приміщення офісу-магазину, площею 65,3 кв.м., яке розташоване за адресою м. Одеса, вул.. Софіївська, 20, з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь Одеської міської ради; визначити порядок виконання рішення суду, вказавши, що воно є підставою для внесення запису щодо скасування реєстрації права власності ОСОБА_1 на нежитлове приміщення офісу-магазину, площею 65,3 кв.м., яке розташоване за адресою м. Одеса, вул.. Софіївська, 20.
В обґрунтування позовних вимог відзначив, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 29.11.2011 року (справа №2-5831/11) визнано недійсним договір купівлі-продажу від 20.02.2007 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на нежитлові приміщення підвалу, що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Софіївська, 20, нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрований в реєстрі за № 508. Витребувано ОСОБА_5 нежилі підвальні приміщення, які розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Софіївська, 20, загальною площею 71, 8 кв.м. на користь Одеської міської ради; виселено ОСОБА_5 з вказаних нежилих підвальних приміщень та передано їх Одеській міській раді.
Також в позові зазначено, що під час проведення виконавчих дій щодо виселення ОСОБА_5 було встановлено, що 18 липня 2011 року ОСОБА_5 отримала свідоцтво про право власності серії САЕ №419336 на нежитлові приміщення офісу-магазину, які знаходяться за адресою: м. Одеса, вул. Софіївська, 20, які після реконструкції мають загальну площу 65, 3 кв.м., ОСОБА_5 здійснила відчуження вказаної реконструйованого обєкту ПП «Лимекс-Тур» на підставі договору купівлі-продажу від 26 липня 2011 року. Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18.08.2015 року (справа № 522/7069/15-ц) позовні вимоги Прокуратури Приморського району м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_5, Виконавчого комітету Одеської міської ради, ПП «Лимекс-Тур», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору на стороні позивача - Департаменту комунальної власності Одеської міської ради про визнання свідоцтва недійсним та витребування майна, було задоволено частково: визнано недійсним свідоцтво на право власності від 18 липня 2011 року серії САЕ №419336 на нежитлові приміщення офісу-магазину, площею 65, 3 кв. м., які знаходяться за адресою: м. Одеса, вул. Софіївська, 20, видане на імя ОСОБА_5. Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 26 липня 2011 року укладений між ОСОБА_5 та ПП «Лимекс-Тур» на нежитлове приміщення офісу-магазину, площею 65, 3 кв. м., які знаходяться за адресою: м. Одеса, вул. Софіївська, 20. Витребувано нерухоме майно у вигляді нежитлових приміщень офісу-магазину, площею 65, 3 кв. м., які знаходяться за адресою: м. Одеса, вул. Софіївська, 20 з незаконного володіння ПП Лимекс-Тур» на користь Одеської міської ради. Виселено ПП «Лимекс-Тур» з вказаних нежитлових приміщень та передано їх Одеській міській раді.
Проте, під час проведення виконавчих дій по виконанню зазначеного рішення суду від 18.08.2015 року встановлено, що відповідно до договору купівлі продажу від 17.04.2015 року ПП «Лимекс-ТУР» продало ОСОБА_1 спірне нерухоме майно. За вказаних обставин заступник керівника Одеської місцевої прокуратури №3 в інтересах держави в особі Одеської міської ради звернувся до суду з дійсним позовом.
У судове засідання 19.01.2017 року представник позивача не з'явився, але надав до суду заяву, згідно якої просить про розгляд справи за його відсутності та зазначив, що проти винесення заочного рішення не заперечує.
Відповідач в судове засідання не з'явився,про дату та час судового засідання був сповіщений належним чином.
Відповідно до ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Тобто, враховуючи неявку відповідача за даною справою, а також наявність відповідної заяви представника позивача про винесення заочного рішення, суд вважає можливим розглядати справу в заочному порядку.
Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, повно і всебічно зясувавши обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.
Відповідно до ст.15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст.16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України ).
Згідно з ч. 1-3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Відповідно до ЦК (статті 2, 318, 324) субєктами права власності є: український народ, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, встановлених Конституцією;
Судом встановлено, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 29 листопада 2011 року, що набрало чинності, було визнано недійсним договір купівлі-продажу від 20 лютого 2007 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на нежитлові приміщення підвалу, що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Софіївська, 20, витребувано від ОСОБА_5 підвальні приміщення за вищезазначеною адресою, загальною пл. 71, 8 кв. м. на користь Одеської міської ради, виселено ОСОБА_5 з нежитлового приміщення підвалу, що розташоване за вказаною адресою (а.с.11-14).
Однак, під час проведення виконавчих дій щодо виселення ОСОБА_5 було встановлено, що 18 липня 2011 року ОСОБА_5 отримала свідоцтво про право власності серії САЕ №419336 на нежитлові приміщення офісу-магазину, які знаходяться за адресою: м. Одеса, вул. Софіївська, 20, які після реконструкції мають загальну площу 65, 3 кв. м.(а.с.10). Також встановлено, що ОСОБА_5 здійснила відчуження вказаної реконструйованого обєкту ПП «Лимекс-Тур» на підставі договору купівлі-продажу від 26 липня 2011 року.
Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18.08.2015 року (справа № 522/7069/15-ц) позовні вимоги Прокуратури Приморського району м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_5, Виконавчого комітету Одеської міської ради, ПП «Лимекс-Тур», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору на стороні позивача - Департаменту комунальної власності Одеської міської ради про визнання свідоцтва недійсним та витребування майна, було задоволено частково: визнано недійсним свідоцтво на право власності від 18 липня 2011 року серії САЕ №419336 на нежитлові приміщення офісу-магазину, площею 65, 3 кв. м., які знаходяться за адресою: м. Одеса, вул. Софіївська, 20, видане на імя ОСОБА_5. Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 26 липня 2011 року укладений між ОСОБА_5 та ПП «Лимекс-Тур» на нежитлове приміщення офісу-магазину, площею 65, 3 кв. м., які знаходяться за адресою: м. Одеса, вул. Софіївська, 20. Витребувано нерухоме майно у вигляді нежитлових приміщень офісу-магазину, площею 65, 3 кв. м., які знаходяться за адресою: м. Одеса, вул. Софіївська, 20 з незаконного володіння ПП Лимекс-Тур» на користь Одеської міської ради. Виселено ПП «Лимекс-Тур» з вказаних нежитлових приміщень та передано їх Одеській міській раді (а.с.15-20). Рішенням набрало законної сили.
Проте, під час проведення виконавчих дій по виконанню зазначеного рішення суду від 18.08.2015 року встановлено, що відповідно до договору купівлі продажу від 17.04.2015 року ПП «Лимекс-ТУР» продало ОСОБА_1 спірне нерухоме майно (а.с.7-9). Договір посвідчено приватним нотаріусом ОМНО ОСОБА_6 та зареєстровано в реєстрі за №580..
У відповідності до п.5 постанови пленуму ВССУ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав», вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суди повинні враховувати положення ч. 2 ст. 328 ЦК, якою встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття.
У відповідності до ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.
Згідно ст. 346 ч. 1 п. 3 ЦК України право власності припиняється у разі припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі.
Цивільним кодексом України в главі 29 передбачені цивільно-правові способи захисту права власності.
Відповідно до п.21 ППВССУ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», у разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК.
Згідно п. 22 Постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014 року №5, , якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). У звязку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується також випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.
Згідно до ст.. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Пунктами 23, 24 вищезгаданої постанови визначено, що відповідно до статті 388 ЦК та частини 3 статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.
У судовому засіданні доведено, що право власності на нежитлові підвальні приміщення, які розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Софіївська, 20, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 29 листопада 2011 року було визнано за Одеською міською радою.
Суд вважає, що оскільки свідоцтво про право власності від 18 липня 2011 року було видано ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 20 лютого 2007 року, який в подальшому був визнаний недійсним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 29 листопада 2011 року, то таке свідоцтво, як і інші правочини, вчинені на його підставі, слід вважати недійсними. Зазначені обставини також були встановлені судом у рішенні від 18.08.2015 року, яке набрало законної сили.
Таким чином, оскільки власником даних спірних приміщень є Одеська міська рада, свідоцтво ОСОБА_5 на право власності від 18.07.2011 року серії САЕ №419336 на нежитлові приміщення офісу-магазину було визнано недійсним, визнано недійсним договір купівлі-продажу від 26 липня 2011 року укладений між ОСОБА_5 та ПП «Лимекс-Тур» на нежитлове приміщення офісу-магазину, площею 65, 3 кв. м., які знаходяться за адресою: м. Одеса, вул. Софіївська, 20, суд вбачає, що ПП «Лимекс-Тур не мало права розпоряджатись спірним майном та відчужувати його, укладаючи з ОСОБА_1 спірний договір купівлі-продажу від 17.04.2015 року.
Згідно ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.
Пунктом 1 ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», яким встановлено, що правовий статус місцевого самоврядування визначається Конституцією України, цим та іншими законами, які не повинні суперечити положенням цього Закону, то були порушені права та обов'язки Одеської міської ради, як власника спірних нежилих приміщень підвалу. Згідно зі ст. ст. 317, 319 Цивільного кодексу України, Одеська міська рада володіє, користується і розпоряджається належним їй майном. Статтею 321 зазначеного Кодексу передбачено, що власник не може бути позбавлений своїх прав на майно. Згідно з п. п. 5 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до виняткової компетенції органів місцевого самоврядування відносяться правомочності щодо володіння, користування і розпорядження об'єктами комунальної власності, у тому числі питання, пов'язані з визначенням доцільності, порядку й умов надання в оренду об'єктів комунальної власності. Більш того, згідно п. 8 ст. 60 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», об'єкти права комунальної власності не можуть бути вилученими у територіальних громад та передані іншим суб'єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади чи відповідного рішення ради чи уповноваженого органу.
Відповідно до п. 9 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», нежилі приміщення житлового фонду, які використовуються підприємствами торгівлі, громадського харчування, житлово-комунального та побутового обслуговування населення на умовах оренди, при приватизації житлового фонду передаються у комунальну власність міських, селищних, сільських Рад народних депутатів.
Таким чином, з вищевикладеного вбачається, що спірне приміщення-підвал відноситься до категорії нежилих приміщень, тобто є самостійним об'єктом цивільно-правових відносин, що належить до комунальної власності територіальної громади м. Одеси.
У відповідності до рішення Конституційного суду України від 08.04.1999 за № З-рп/99 «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор або його заступник у кожному випадку самостійно визначає в чому саме полягає порушення інтересів держави в конкретних правовідносинах, які підлягають вирішенню в судовому порядку.
Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте, держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.
Відповідно до пункту 2 ст. 121 Конституції України на прокуратуру України покладається представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках зазначених законом.
Згідно ст. 36-1 Закону України «Про прокуратуру» підставою представництва органами прокуратури в суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень державних інтересів внаслідок противоправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчиняються у відносинах між ними або з державою.
Прокурор відповідно до ст. 45 ЦПК України здійснює представництво на будь-якій стадії процесу та може вступити у справу, порушену за позовом інших осіб, на захист інтересів держави. Інтереси територіальної громади є складовою частиною державних інтересів.
Відповідно до ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на житловий фонд, нежитлові приміщення, інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об'єкти, визначені відповідно до закону як об'єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.
Приймаючи до уваги, що нежитлові приміщення офісу-магазину, площею 65, 3 кв. м., які знаходяться за адресою: м. Одеса, вул. Софіївська, 20, є комунальною власністю, що належить територіальній громаді міста в особі Одеської міської ради, у позивача є підстави для представництва інтересів держави в суді.
На підставі вищевикладеного, зважаючи на те, що рішень щодо відчуження спірного майна уповноваженим органом місцевого самоврядування на користь відповідача не приймалось, інших підстав на встановлення факту правомірного володіння відповідачем спірним приміщенням судом не знайдено, суд приходить до висновку щодо обґрунтованості позовних вимог заступника керівника Одеської місцевої прокуратури №3 в інтересах Одеської міської ради стосовно витребування нерухомого майна у вигляді нежитлового приміщення офісу-магазину, площею 65,3 кв.м., яке розташоване за адресою м. Одеса, вул.. Софіївська, 20, з незаконного володіння ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1) на користь Одеської міської ради, а тому вважає за необхідне їх задовольнити.
При цьому, суд зазначає, що згідно ст.. 31-1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», реєстраційні дії на підставі рішень судів проводяться виключно на підставі рішень, отриманих у результаті інформаційної взаємодії Державного реєстру прав та Єдиного державного реєстру судових рішень, без подання відповідної заяви заявником. Державна судова адміністрація України у день набрання законної сили рішенням суду, яке передбачає набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав, внесення змін до записів Державного реєстру прав, зупинення реєстраційних дій, внесення запису про скасування державної реєстрації прав або скасування рішення державного реєстратора, забезпечує передачу до Державного реєстру прав примірника такого судового рішення.
Інформаційна взаємодія між Державним реєстром прав та Єдиним державним реєстром судових рішень здійснюється інформаційно-телекомунікаційними засобами в електронній формі у порядку, визначеному Міністерством юстиції України спільно з Державною судовою адміністрацією України.
Отже, чинним законодавством передбачено та врегульовано порядок внесення змін до записів Державного реєстру прав на підставі відповідного судового рішення, з огляду на що, суд не вбачає підстав для визначення порядку виконання рішення суду, та необхідності вказувати, що воно є підставою для внесення запису щодо скасування реєстрації права власності ОСОБА_1 на нежитлове приміщення офісу-магазину, площею 65,3 кв.м., яке розташоване за адресою м. Одеса, вул.. Софіївська, 20.
З огляду на що в цій частині позовних вимог Заступника керівника Одеської місцевої прокуратури №3 в інтересах держави в особі Одеської міської ради відмовляє.
Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
З частини 1 статті 60 ЦПК України випливає, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Отже, з відповідача підлягає до стягнення на користь позивача сума судового збору у розмірі 4200, 00 грн..
На підставі викладеного, керуючись Конституцією України, ст.ст. 1,11, 15-16, 319, 321, 328, 346, 388, 391, 399 ЦК України, ст.ст. 1, 3, 10, 11, 57-59, 60, 61, 64, 208, 212-215, 218, 224-226 ЦПК України, суд
Позов Заступника керівника Одеської місцевої прокуратури №3 в інтересах держави в особі Одеської міської ради задовольнити частково.
Витребувати нерухоме майно у вигляді нежитлового приміщення офісу-магазину, площею 65,3 кв.м., яке розташоване за адресою м. Одеса, вул.. Софіївська, 20, з незаконного володіння ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1) на користь Одеської міської ради.
В іншій частині відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1) на користь Одеської місцевої прокуратури №3 судовий збір у розмірі 4200 (чотири тисячі двісті) гривень 00 копійок.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до палати по цивільним справам апеляційного суду Одеської області шляхом подачі через Приморський суд м ОСОБА_4 на протязі 10-ти днів з дня проголошення рішення, апеляційної скарги.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя: Домусчі Л.В.

19.01.2017