"23" січня 2017 р.
Справа № 642/3729/16ц
Провадження 2/640/181/17
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2017 року Ленінський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого судді - Шрамко Л.Л.,
з участю секретаря - Бондаренко В,П.,
прокурора - Чалого М.Г.,
представників позивачів - Смородської М.С., Новікова О.А., Пономаренка В.І.,
представника відповідача - Ткаченка О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом заступника Генерального прокурора України-Головного військового прокурора в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частини НОМЕР_1 )
до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 3-ї особи - Фонд державного майна України, Товариство з обмеженою відповідальністю «Підприємство матеріального забезпечення «РАЙВЕЛ», ОСОБА_3 ,
про визнання права власності на нерухоме майно, витребування майна з чужого володіння
ВСТАНОВИВ:
Заступник Генерального прокурора України - Головний військовий прокурор в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України, військово-медичного клінічного центру Північного регіону (військова частина НОМЕР_1 ) звернувся з позовом до відповідачів, треті особи: Фонд державного майна України, товариство з обмеженою відповідальністю «Підприємство матеріального забезпечення «РАЙВЕЛ» (надалі ТОВ «ПМЗ «РАЙВЕЛ») ОСОБА_3 та просить: визнати за державою Україна в особі Міністерства оборони України право власності на будівлі та споруди, що розташовані по АДРЕСА_1 , а саме: нежитлову будівлю літ. М-1 загальною площею 29,2 кв.м., нежитлову будівлю літ. Н-1 загальною площею 43,3 кв.м., нежитлову будівлю О-1 загальною площею 1 138, 6 кв.м., нежитлову будівлю літ. П-1 загальною площею 20, 0 кв.м., нежитлову будівлю літ. Р-3 загальною площею 1 120, 8 кв.м., нежитлову будівлю літ С-1 загальною площею 87,5 кв.м., нежитлові приміщення 1-го поверху № 1-5 загальною площею 81, 2 кв.м. у житловій будівлі літ. В-2. Витребувати з володіння ОСОБА_2 та ОСОБА_4 будівлі та споруди, що розташовані по АДРЕСА_1 , а саме: нежитлову будівлю літ. М-1 загальною площею 29,2 кв.м., нежитлову будівлю літ. Н-1 загальною площею 43,3 кв.м., нежитлову будівлю О-1 загальною площею 1 138, 6 кв.м., нежитлову будівлю літ. П-1 загальною площею 20, 0 кв.м., нежитлову будівлю літ. Р-3 загальною площею 1 120, 8 кв.м., нежитлову будівлю літ С-1 загальною площею 87,5 кв.м., нежитлові приміщення 1-го поверху № 1-5 загальною площею 81, 2 кв.м. у житловій будівлі літ. В-2, та передати їх військово - медичному клінічному центру Північного регіону (військова частина НОМЕР_1 ). Сплачений судовий збір у розмірі 16 500 грн. стягнути з відповідачів на користь Генеральної прокуратури України.
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що на підставі рішенням Харківського міськвиконкому від 11.08.1950 №123, нерухоме майно військового містечка № НОМЕР_2 , яке розташоване по АДРЕСА_1 , передано у користування оборонного відомства для зберігання матеріальних засобів медичного призначення, перебуває на балансі військової частини НОМЕР_1 та використовується за цільовим призначенням. Колишній директор Департаменту охорони здоров`я Міністерства оборони України Мельник П.С., діючи від імені Міністерства оборони України, уклав з товариством з обмеженою відповідальністю «Підприємство матеріального забезпечення «Райвел» договір «Інвестування реконструкції та модернізації матеріально-технічної бази військового шпиталю» від 27.03.2007 №1. Метою даного договору є підвищення рівня матеріально-технічного, технологічного та медичного оснащення військового шпиталю, розташованого на земельній ділянці, яка перебуває у державній власності, площею 3,59 га по АДРЕСА_2 . Додатковими угодами від 03.10.2008 №4 та від 09.10.2008 №7, фактично змінено істотні умови договору інвестування та передбачено відчуження військового майна, що перебуває на обліку у підрозділах військово-медичної служби ЗС України в обмін на суму інвестиційних внесків, а також ОСОБА_5 у власність ТОВ «ПМЗ «Райвел» передано нерухоме військове майно військових містечок, у тому числі, військового містечка № НОМЕР_2 . На підставі договору купівлі-продажу від 26.02.2009 №239 ТОВ «ПМЗ «Райвел» реалізувало ОСОБА_3 нерухоме майно військового містечка № НОМЕР_2 . Згідно договорів купівлі-продажу від 18.10.2013 №№ 3251 та 3254 спірне майно продано відповідачам ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

Позивач посилається на те, що відчуження спірного майна директором структурного підрозділу Міністерства оборони України здійснено неповноважним суб`єктом та з порушенням спеціального порядку реалізації такого майна. Інвестиційна угода та додатки до неї за своєю правовою природою є угодами про відчуження нерухомого майна, а відсутність рішення Кабінету Міністрів України про розпорядження спірним майном свідчить про те, що зазначені правочини укладені поза волею компетентного органу державної влади, а отже без належних повноважень з боку відчужувача спірного майна. Позивач зазначає, що оцінюючи ступінь протиправності інвестиційної угоди від 27.03.2007 та додаткових угод до неї, декларовані в ній мета і предмет прямо суперечать створеним наслідкам вибуття майна з державної власності і втрата його спеціального статусу, відчуження майна відбулось неповноважним суб`єктом та в обхід визначеного законом порядку, внаслідок реалізації цього майна можливість його використання за функціональним призначенням оборонним відомством втрачено, а отже ускладнено виконання останнім завдань із забезпечення на належному рівні оборони держави та її територіальної цілісності. Відчуження спірного майна вказує на антипублічний та протиправний характер цих угод, а тому в силу ст. 228 ЦК України є нікчемними. Згідно із ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Таким чином, наявність не скасованого правочину, на підставі якого з володіння держави вибуло спірне майно, не може бути перепоною для його витребування у добросовісних набувачів. Обставини нікчемності інвестиційної угоди від 27.03.2007 та додаткових угод встановлено під час розгляду Харківським апеляційним господарським судом справи №60/158-08. Постановою від 28.03.2016 суд скасував рішення господарського суду Харківської області, яким визнано право власності на спірне майно за ТОВ «ПМЗ «Райвел» та відмовив вказаному товариству у задоволенні позову.

Порушення порядку вибуття з державної власності військового майна є безумовним порушенням інтересів держави і тому просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
В судовому засіданні прокурор Чалий М.Г. позовні вимоги підтримав повністю, просив задовольнити позов заступника Генерального прокурора України Головного військового прокурора в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України, військово-медичного клінічного центру Північного регіону (військова частина НОМЕР_1 ) та визнати за державою Україна в особі Міністерства оборони України право власності на будівлі та споруди, що розташовані по АДРЕСА_1 , витребувати у відповідачів в державну власність спірні будівлі та споруди та передати їх військово - медичному клінічному центру Північного регіону (військова частина НОМЕР_1 ), відшкодувати судові витрати.
Представник Кабінету Міністрів України Смородська М.С. в судовому засіданні позовні вимоги заступника Генерального прокурора України Головного військового прокурора підтримала та просила їх задовольнити.
Представник Міністерства оборони України Пономаренко В.І. в судовому засіданні підтримав позовну заяву та просив її задовольнити, подавши до суду письмові пояснення.
Представник військово-медичного клінічного центру Північного регіону - Новіков О.А. в судовому засіданні позовні вимоги заступника Генерального прокурора України Головного військового прокурора підтримав та просив задовольнити в повному обсязі.
Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_6 в судовому засіданні не погодився з позовними вимогами, надавши до суду письмові заперечення, крім того, просив застосувати до позовних вимог позовну давність та відмовити в задоволенні позову у зв`язку зі спливом строку звернення до суду.
Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, при вирішенні справи поклався на розсуд суду.
Представник третьої особи - Фонду державного майна України в судовому засіданні позовну заяву підтримав та просив її задовольнити, подавши до суду письмові пояснення, в останнє судове засідання представник не з`явився.
Представник третьої особи - Товариства з обмеженою відповідальністю «Підприємство матеріального забезпечення «РАЙВЕЛ» та третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, ніяких заяв до суду не подали.
Суд, відповідно до вимог ст.169 ЦПК України, вважає можливим розглянути справу у відсутність представників третіх осіб, третьої особи ОСОБА_3 та відповідача ОСОБА_1 .

Суд, вислухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.
Судом встановлено та не оспорюється сторонами, що на підставі розпорядження Харківського міського голови «Про видачу свідоцтва про право власності на нерухоме майно» від 10.12.2008 №2774, видано свідоцтво серії НОМЕР_3 та Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії НОМЕР_4 про реєстрацію права державної власності на нерухоме майно військового містечка № НОМЕР_2 по АДРЕСА_1 : нежитлову будівлю літ. М-1 загальною площею 29,2 кв. м, нежитлову будівлю літ. Н-1 загальною площею 43,3 кв. м, нежитлову будівлю О-1 загальною площею 1138,6 кв. м, нежитлову будівлю літ. П-1 загальною площею 20,0 кв. м, нежитлову будівлю літ. Р-3 загальною площею 1120,8 кв. м, нежитлову будівлю літ. С-1 загальною площею 87,5 кв. м, нежитлові прим. 1-го поверху №1-5 загальною площею 81,2 кв.м у житловій будівлі літ. В-2.

В подальшому рішенням Міністра оборони України від 23.01.2009 року №655 та розпорядженням начальника Південного територіального квартирно-експлуатаційного управління від 28.01.2009 №303/22/1/34 будівлі і споруди військового містечка № НОМЕР_2 передані на баланс військово-медичному клінічному центру Північного регіону (військова частина НОМЕР_1 ).
Листом т.в.о. начальника КЕВ м. Харкова від 29.01.2009 №256 командиру військової частини НОМЕР_1 надіслано акти прийому-передачі основних засобів (форма 03-1), відомості зносу основних засобів та свідоцтва про право власності на нерухоме майно військового містечка № НОМЕР_2 .

Правовстановлюючі документи на спірне майно начальник військово-медичного клінічного центру Північного регіону 30.01.2009 направив на адресу Харківського бюро технічної інвентаризації.

Таким чином, вчинення вказаних дій свідчить про реалізацію установами та організаціями Міністерства оборони України повноважень з оперативного управління спірним майном.
Разом з тим судом встановлено, що 27.03.2007 року директор Департаменту охорони здоров`я Міністерства оборони України Мельник П.С. діючи від імені Міністерства оборони України, уклав з ТОВ «Підприємство матеріального забезпечення «Райвел» договір № 1 Інвестування реконструкції та модернізації матеріально-технічної бази військового шпиталю.
Метою даного договору вказано - підвищення рівня матеріально-технічного, технологічного та медичного оснащення військового шпиталю, розташованого на земельній ділянці, яка перебуває у державній власності, площею 3,59 га по АДРЕСА_2 . Пунктом 1.2 договору визначено, що предметом договору є правове регулювання участі сторін у складанні, корегуванні проекту, реконструкції, модернізації, технологічному оснащенні матеріально-технічної бази військового шпиталю, а також здійснення будівельних робіт та введення об`єкта в експлуатацію.
Також, 03.10.2008 року та 09.10.2008 року були укладені додаткові договори до договору № 1 Інвестування реконструкції та модернізації матеріально-технічної бази військового шпиталю від 27.03.2007 року, якими фактично змінено істотні умови договору інвестування та передбачено відчуження військового майна, що перебуває на обліку у підрозділах військово-медичної служби ЗС України в обмін на суму інвестиційних внесків. Також, додатковими угодами було передбачено одноосібну передачу у власність ТОВ «ПМЗ «Райвел»» нерухомого військового майна військових містечок, у тому числі військового містечка № НОМЕР_2 .
Згідно рішення господарського суду Харківської області від 15.12.2008 року у справі №60/158-08 за ТОВ «ПМЗ «Райвел» визнано право власності на нерухоме майно, розташоване в м. Харкові, в тому числі і на майно по вул.Ярославська, 9 - нежитлову будівлю літ. М-1 загальною площею 29,2 кв.м., нежитлову будівлю літ. Н-1 загальною площею 43,3 кв.м., нежитлову будівлю О-1 загальною площею 1 138, 6 кв.м., нежитлову будівлю літ. П-1 загальною площею 20, 0 кв.м., нежитлову будівлю літ. Р-3 загальною площею 1 120, 8 кв.м., нежитлову будівлю літ С-1 загальною площею 87,5 кв.м., нежитлові приміщення 1-го поверху № 1-5 загальною площею 81, 2 кв.м. у житловій будівлі літ. В-2.
Відповідно до договору купівлі-продажу нерухомого майна від 06.02.2009 року, укладеного між ТОВ «ПМЗ «РАЙВЕЛ» та ОСОБА_3 , нерухоме майно по АДРЕСА_3 загальною площею 29,2 кв.м., нежитлова будівля літ. Н-1 загальною площею 43,3 кв.м., нежитлова будівля О-1 загальною площею 1 138, 6 кв.м., нежитлова будівля літ. П-1 загальною площею 20, 0 кв.м., нежитлова будівля літ. Р-3 загальною площею 1 120, 8 кв.м., нежитлова будівля літ С-1 загальною площею 87,5 кв.м., нежитлові приміщення 1-го поверху № 1-5 загальною площею 81, 2 кв.м. у житловій будівлі літ. В-2 перейшло у власність ОСОБА_3 третьої особи у справі.
Судом встановлено, що станом на теперішній час 1/2 частина спірного майна перебуває у власності ОСОБА_1 - відповідача по даній справі на підставі договору купівлі-продажу від 18.10.2013 року №3251, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .
1/2 частина спірного нерухомого майна по АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 відповідачу по даній справі на підставі договору купівлі-продажу від 18.10.2013 року №3254, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .
Згідно представлених суду відомостей рішення господарського суду Харківської області від 15.12.2008 року у справі №60/158-08 скасовано згідно постанови Харківського апеляційного господарського суду від 28 березня 2016 року та в задоволенні вимог про визнання за ТОВ «ПМЗ «Райвел» права власності на нерухоме майно, розташоване в м.Харкові, в тому числі і на майно по вул.Ярославьскій, 9: нежитлову будівлю літ. М-1 загальною площею 29,2 кв.м., нежитлову будівлю літ. Н-1 загальною площею 43,3 кв.м., нежитлову будівлю О-1 загальною площею 1 138, 6 кв.м., нежитлову будівлю літ. П-1 загальною площею 20, 0 кв.м., нежитлову будівлю літ. Р-3 загальною площею 1 120, 8 кв.м., нежитлову будівлю літ С-1 загальною площею 87,5 кв.м., нежитлові приміщення 1-го поверху № 1-5 загальною площею 81, 2 кв.м. у житловій будівлі літ. В-2, відмовлено.
Дана постанова Харківського апеляційного господарського суду від 28 березня 2016 року є чинною.
Згідно постанови Вищого господарського суду України від 09 серпня 2016 року касаційна скарга ТОВ «Виробничо-інвестиційна група «Созидатель» на постанову Харківського апеляційного господарського суду від 28.03.2016 у справі №60/158-08 Господарського суду Харківської області залишена без задоволення. Постанова Харківського апеляційного господарського суду від 28.03.2016 у справі №60/158-08 залишена без змін.
Згідно із ст. 121 Конституції України (в редакції станом на час звернення до суду) прокуратура покликана захищати інтереси держави і шляхом звернення до суду з позовом реалізує ці повноваження.
Відповідно до резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 № 3-рп/99 прокурори вправі звертатись до суду з позовами в інтересах держави.
Відповідно до п.11 Перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», який набув чинності 30.09.2016 року представництво в суді у провадженнях, розпочатих до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)", здійснюється за правилами, які діяли до набрання ним чинності, - до ухвалення у відповідних справах остаточних судових рішень, які не підлягають оскарженню".
Згідно вимог ст. 45 ЦПК України з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді прокурор в межах повноважень, визначених законом, звертається до суду з позовною заявою (заявою), бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення Верховним Судом України, про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про оборону України», Збройні Сили України це військове формування, на яке відповідно до Конституції України покладається оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності.
Статтею третьою передбачено, що Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління.
Згідно ч. 2 ст. 2 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» Міністерство оборони України як центральний орган управління Збройних Сил України здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами на праві оперативного управління. З моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною воно набуває статусу військового майна. Військові частини використовують закріплене за ними військове майно лише за його цільовим та функціональним призначенням (ч. 2 ст. 3 цього Закону). Протиправне відчуження військового майна, яке забезпечує життєдіяльність Збройних Сил України, ставить під загрозу виконання останнім завдань із підтримання бойової, мобілізаційної готовності та боєздатності військових формувань, а також забезпечення Міністерством оборони України ефективного адміністративного управління, чим порушуються інтереси держави.
Згідно із ст. 6 вказаного Закону, відчуження військового майна здійснюється Міністерством оборони України через уповноважені Кабінетом Міністрів України підприємства та організації, визначені ним за результатами тендеру, після його списання, за винятком майна, визначеного частиною другою цієї статті. Рішення про відчуження військового майна, що є придатним для подальшого використання, але не знаходить застосування у повсякденній діяльності військ, надлишкового майна, а також цілісних майнових комплексів та іншого нерухомого майна приймає Кабінет Міністрів України за поданням Міністерства оборони України.
Вказана норма кореспондується із змістом п. 6 Положення про порядок відчуження та реалізації військового майна Збройних Сил України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2000 року № 1919 (в редакції чинній на момент відчуження військового майна), згідно з якою рішення про відчуження військового майна, зазначеного у пунктах 3 і 4 цього Положення, приймає Кабінет Міністрів України із затвердженням за пропозицією Міноборони погодженого з Мінекономіки переліку такого майна.
Таким чином, суд погоджується з доводами позивача щодо відчуження спірного майна директором структурного підрозділу Міністерства оборони України на підставі наведених вище угод не уповноваженим суб`єктом та з порушенням спеціального порядку реалізації такого майна.
При цьому, інвестиційна угода та додатки до неї за своєю правовою природою є угодами про відчуження нерухомого майна, а відсутність рішення Кабінету Міністрів України про розпорядження спірним майном свідчить про те, що зазначені правочини укладені поза волею компетентного органу державної влади, а отже без належних повноважень з боку відчужувача спірного майна.
Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до Конституції України, ст.ст. 386, 387 ЦК України держава забезпечує захист права власності. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребувано у нього.
У підпункті 3 частини 1 ст. 388 ЦК України зазначено, якщо майно за відплатним договором придбано в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Відповідно до п.22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України від 07.02.2014 року №14 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК).
Системним аналізом вказаних норм, слід дійти висновку, що право власності на спірне майно, яке було передане за угодами щодо його відчуження поза межами волі власника, не набувається у тому числі і добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути в нього витребуване. Право власності дійсного власника презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна.
З наведених вище фактичних обставин вбачається, що уповноважений орган рішення про відчуження нерухомого військового майна не приймав та не виражав в інший спосіб волевиявлення, а отже наявні підстави для його витребування.
Крім того, слід зазначити що згідно з положеннями пунктів 1, 2 ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.
У Постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 визначено, що правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності, правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності є правочини, що порушують правовий режим обмежених в обігу об`єктів цивільного права, тощо, а нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.
Оцінюючи ступінь протиправності інвестиційної угоди від 27.03.2007 та додаткових угод до неї, слід зазначити, що декларовані в ній мета і предмет прямо суперечать створеним наслідкам вибуття майна з державної власності і втрата його спеціального статусу, відчуження майна відбулось не уповноваженим суб`єктом та в обхід визначеного законом порядку, внаслідок відчуження цього майна можливість його використання за функціональним призначенням оборонним відомством втрачено, а отже ускладнено виконання останнім завдань із забезпечення на належному рівні оборони держави та її територіальної цілісності. Так, обставини очевидно вказують на антипублічний та протиправний характер угод, на підставі яких було відчужено спірне майно, а отже в силу ст. 228 ЦК України є нікчемним.
Згідно із ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Таким чином, наявність не скасованого правочину, на підставі якого з володіння держави вибуло спірне майно, не може бути перепоною у задоволенні позовної заяви прокуратури.
Обставини нікчемності інвестиційної угоди від 27.03.2007 та додаткових угод встановлені під час розгляду Харківським апеляційним господарським судом у справі №60/158-08 за позовом ТОВ «Союз-Метал» до ТОВ «ПМЗ «Райвел»» про зобов`язання усунути перешкоди у користуванні нерухомим майном, серед іншого і майна військового містечка № НОМЕР_2 , та зустрічним позовом ТОВ «ПМЗ «Райвел»» про визнання права власності на вказане нерухоме майно.
Таким чином, суд, дослідивши усі представлені сторонами докази в обґрунтування своїх вимог та заперечень, приходить до висновку, що у Держави Україна в особі Міністерства оборони України виникло право власності на будівлі та споруди, що розташовані по АДРЕСА_1 , а саме: нежитлову будівлю літ. М-1 загальною площею 29,2 кв.м., нежитлову будівлю літ. Н-1 загальною площею 43,3 кв.м., нежитлову будівлю О-1 загальною площею 1 138, 6 кв.м., нежитлову будівлю літ. П-1 загальною площею 20, 0 кв.м., нежитлову будівлю літ. Р-3 загальною площею 1 120, 8 кв.м., нежитлову будівлю літ С-1 загальною площею 87,5 кв.м., нежитлові приміщення 1-го поверху № 1-5 загальною площею 81, 2 кв.м. у житловій будівлі літ. В-2, тобто з моменту реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Під час розгляду справи встановлено, що нерухоме майно - нежитлову будівлю літ. М-1 загальною площею 29,2 кв.м., нежитлову будівлю літ. Н-1 загальною площею 43,3 кв.м., нежитлову будівлю О-1 загальною площею 1 138, 6 кв.м., нежитлову будівлю літ. П-1 загальною площею 20, 0 кв.м., нежитлову будівлю літ. Р-3 загальною площею 1 120, 8 кв.м., нежитлову будівлю літ С-1 загальною площею 87,5 кв.м., нежитлові приміщення 1-го поверху № 1-5 загальною площею 81, 2 кв.м. у житловій будівлі літ. В-2 по АДРЕСА_1 вибуло з володіння Держави Україна в особі Міністерства оборони України не з його волі іншим шляхом.
Підставою вибуття нерухомого майна з володіння Держави Україна в особі Міністерства оборони України стало рішення господарського суду Харківської області від 15.12.2008 року у справі №60/158-08, яке в подальшому було скасовано постановою Харківського апеляційного господарського суду від 28 березня 2016 року.
При цьому, також суд звертає увагу на те, що відомостей про реєстрацію права власності на спірне майно за ТОВ «ПМЗ «Райвел» в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не було та немає.
Дані обставини свідчать про те, що речове право Держави України в особі Міністерства оборони України підлягає захисту шляхом витребування майна у набувачів нерухомого майна по АДРЕСА_1 : 1/2 частина спірного майна у ОСОБА_1 , який є власником на підставі договору купівлі-продажу від 18.10.2013 року №3251 та 1/2 частина спірного нерухомого майна у ОСОБА_2 який є власником на підставі договору купівлі-продажу від 18.10.2013 року №3254, відповідно до вимог ч.1 ст. 388 ЦК України. Доказів на спростування зазначеного суду під час розгляду справи не надано.
Стосовно доводів представника відповідача щодо відсутності повноважень військово-медичного клінічного центру Північного регіону (військова частина НОМЕР_1 ) суд зазначає, що згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Військово-медичний клінічний центр Північного регіону (військова частина НОМЕР_1 ) є державною організацією (установою, закладом) і належить до сфери управління (підпорядкування) Департаменту охорони здоров`я Міністерства оборони України. Відповідно до коду КВЕД основним видом діяльності визначено діяльність лікарняних закладів, у тому числі діяльність у сфері оборони.
Таким чином, спірні будівлі є військовим майном (державною власністю) та перебували на балансі ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) з 29.01.2009 (підстави - рішенням Міністра оборони України від 23.01.2009 № 655 та розпорядженням начальника Південного територіального квартирно-експлуатаційного управління від 28.01.2009 №303/22/1/34).
За таких обставин є безпідставними доводи відповідача стосовно того, що прокурор не має підстав для звернення до суду та обставини наявності реєстрації права власності станом на теперішній час майна за відповідачем є перепоною для задоволення позовних вимог та витребування майна з володіння відповідача.
Заперечуючи проти позовних вимог, представник відповідача, крім іншого, просить застосувати строк позовної давності.
Згідно вимог ст. 257 ЦК України загальний строк позовної давності складає три роки.
Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові.
Розглянувши всі доводи сторін та матеріали цивільної справи, суд приходить до висновку, що підстав для застосування вимог ст. 267 ЦК України немає і доводи відповідача є необґрунтованими, оскільки позивач участі під час розгляду справи №60/158-08 не приймав, про обставини, викладені в позові дізнався лише під час апеляційного оскарження в 2016 році, а тому суд не вбачає підстав для застосування строку позовної давності.
Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
Усі вищезазначені обставини свідчать про те, що позовні вимоги заступника Генерального прокурора України Головного військового прокурора в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України, військово-медичного клінічного центру Північного регіону (військова частина НОМЕР_1 ) є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.
Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідачів на користь позивача необхідно також стягнути понесені ним судові витрати на сплату судового збору по 8 250 грн. з кожного.
Керуючись ст.ст. 10,11,60,88,209,212-215 ЦПК України, суд
ВИРІШИВ:
Позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Визнати за державою Україна в особі Міністерства оборони України право власності на будівлі та споруди, що розташовані по АДРЕСА_1 , а саме: нежитлову будівлю літ. М-1 загальною площею 29,2 кв.м., нежитлову будівлю літ. Н-1 загальною площею 43,3 кв.м., нежитлову будівлю О-1 загальною площею 1 138, 6 кв.м., нежитлову будівлю літ. П-1 загальною площею 20, 0 кв.м., нежитлову будівлю літ. Р-3 загальною площею 1 120, 8 кв.м., нежитлову будівлю літ С-1 загальною площею 87,5 кв.м., нежитлові приміщення 1-го поверху № 1-5 загальною площею 81, 2 кв.м. у житловій будівлі літ. В-2.
Витребувати з володіння ОСОБА_2 та ОСОБА_4 будівлі та споруди, що розташовані по АДРЕСА_1 , а саме:
нежитлову будівлю літ. М-1 загальною площею 29,2 кв.м., нежитлову будівлю літ. Н-1 загальною площею 43,3 кв.м., нежитлову будівлю О-1 загальною площею 1 138, 6 кв.м., нежитлову будівлю літ. П-1 загальною площею 20, 0 кв.м., нежитлову будівлю літ. Р-3 загальною площею 1 120, 8 кв.м., нежитлову будівлю літ С-1 загальною площею 87,5 кв.м., нежитлові приміщення 1-го поверху № 1-5 загальною площею 81, 2 кв.м. у житловій будівлі літ. В-2, та передати їх військово - медичному клінічному центру Північного регіону (військова частина НОМЕР_1 ).
Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь Генеральної прокуратури України понесені витрати по оплаті судового збору, з кожного по 8 250 грн.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Харківської області протягом десяти днів з дня його проголошення, через Ленінський районний суд м.Харкова. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя- Л.Л. Шрамко