Номер провадження: 22-ц/785/348/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сєвєрова Є. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.01.2017 року м. Одеса

17 січня 2017 року м. Одеса

Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі :

головуючого - судді Сєвєрової Є.С.,

суддів: Дрішлюка А.І.,Гірняк Л.А.

при секретарі - Поліхрановій Ю.В.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 07 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, приватного нотаріуса Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області ОСОБА_4 про визнання частково недійсним заповіту, визнання права власності в порядку спадкування, визнання правочинів недійсними,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_2, посилаючись на відкриття спадщини після смерті 23.02.2013 року його дружини ОСОБА_5 у складі житлового будинку №16 по вул. Пушкіна в смт. Великодолинське, ? частини будинку по вул. Шкільній, 3 в смт Великодолинське, а також земельних ділянок, на яких побудовані ці будинки, просив визнати частково недійсним заповіт, яким 26.09.2007 року все майно було заповідано ОСОБА_3 Як особа похилого віку і спадкоємець першої черги він має право на обовязкову частку у спадщині. Крім того, за час шлюбу з ОСОБА_5 та за її згодою він за рахунок особистих збережень виконав роботи щодо реконструкції жилого будинку по вул. Пушкіна, 16 в смт Великодолинське, внаслідок чого істотно збільшилась вартість будинку на 213 671 грн., тому має право на ? його частину.

Також просив визнати недійсними його заяви про відмову від обовязкової частки на спадщину та відмову від одержання свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя, посилаючись, що ці заяви не відповідали його волевиявленню, він помилявся щодо їх змісту, перед підписанням він їх не читав за відсутністю окулярів. З таких підстав просив припинити право власності ОСОБА_5 на ? частину жилого будинку №16 по вул. Пушкіна в смт Великодолинське; на підставі ст. 1241 ЦК України визнати за ним право на обовязкову частку у спадковому майні, а саме: 1/4 частину жилого будинку №16 по вул. Пушкіна в смт Великодолинське, та земельних ділянок, на яких розташовані жилі будинку №16 по вул. Пушкіна та №3 по вул. Шкільна в смт Великодолинське; на частину жилого будинку №3 по вул. Шкільна в смт Великодолинське.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 07 червня 2016 року частково задоволено позов ОСОБА_2, визнано за ним право власності на 2/25 частин жилого будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, смт Великодолинське, вул. Пушкіна, буд. №16. В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати, ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги.

Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Однак, висновки суду першої інстанції не відповідають вимогам матеріального та процесуального закону з наступних підстав.

Судом встановлено, що з 10.10.1991 року ОСОБА_2 і ОСОБА_2 (до шлюбу ОСОБА_3) Т.О. і до часу смерті останньої перебували у шлюбі (том 1, а.с. 127 зв.).

На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 03.10.1989 року ОСОБА_6 після смерті батька ОСОБА_7, померлого 04.09.1988 року, набула право власності на житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, що розташований по вул. Пушкіна, буд. №16 в смт Великодолинське Овідіопольського району (том 1, а. с. 133-134).

13.03.2012 року на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_8, померлої 25.03.2004 року, ОСОБА_5 набула право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, що розташований по вул. Шкільна, буд. №3 в смт Великодолинське (том 1, а.с. 131 зв.-132).

В порядку приватизації на підставі рішення Великодолинської селищної ради від 18.05.2004 року №807-ХХІV ОСОБА_5 набула право власності на земельну ділянку площею 0,1363 га, кадастровий номер 020030093, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, розташовану по вул. Пушкіна, 16 в смт Великодолинське, що підтверджено державним актом на право власності на земельну ділянку (а.с. 14,т.1).

26.09.2007 року ОСОБА_5 склала нотаріально посвідчений заповіт, яким на випадок смерті все своє майно заповіла сину ОСОБА_3 (а.с. 7, т.1,).

25.02.2013 року ОСОБА_5 померла (а.с. 8,т.1).

25.06.2013 року ОСОБА_2 о 10 годині 30 хвилин подав до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини письмову заяву, в якій засвідчив, що йому відомий зміст заповіту його померлої дружини ОСОБА_5, але оскільки вищезазначене майно є особистою власністю померлої, то на нього він не претендує і від отримання свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя відмовляється (а.с.117,т.1).

В той же день о 10 годині 35 хвилин від подав заяву про те, що, усвідомлюючи значення своїх дій та маючи можливість керувати ними, розуміючи обставини, що мають для нього істотне значення, без впливу насильства (фізичного чи психічного тиску) з боку інших, за своєю справжньою волею відмовляється від обовязкової частки у спадщині. При цьому в заяві виділеним шрифтом зазначено, що від обовязкової частки він відмовляється після смерті померлого чоловіка (а.с.118,т.1).

Під час судового розгляду були допитані свідки: ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, на підставі пояснень яких суд прийшов до висновку, що під час шлюбу позивач і ОСОБА_5 за рахунок спільних коштів зробили капітальний ремонт жилого будинку №16 по вул. Пушкіна в смт Великодолинське, а саме: замінили крівлю, вікна, двері, газифікували будинок; самочинно побудували прибудову літ. «А1», тамбур літ.«а2», прибудову літ. «а3», сарай літ. «З», господарський блок з підвалом, та оглядовою ямою літ. «К,к,к1». (а.с. 221, т.1,).

Задовольняючи позов про визнання права власності на 2/25 частини житлового будинку, суд першої інстанції виходив з того, що майно значно збільшилося у своїй вартості.

Проте погодитися зі таким висновком неможна, виходячи з наступного.

Так, будинок, який належав одному з подружжя, може бути визнаний згідно зі ст.25 КпШС спільним майном подружжя, якщо в період шлюбу істотно збільшилась його цінність внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох. При цьому на суму вартості будинку до його поліпшення збільшується частка дружини, якому він належав, у тому числі у випадках, коли суд відступає від начала рівності часток подружжя в спільній сумісній власності з урахуванням інтересів неповнолітніх дітей або інтересів одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Вбачається з матеріалів справи, що в основу рішення суду покладений висновок спеціаліста, проведений поза межами судового розгляду, яким визначені зміни, які сталися у складі будівель та приміщень житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами із оцінкою їх вартості, проте для задоволення позову про визнання майна спільним, зясуванню підлягає те, наскільки збільшення цінності будинку є істотним порівняно із вартістю будинку до відповідних змін. Крім того, зясуванню підлягає факт здійснення витрат кожним із подружжя для визначення його частки, однак ані доказів, ані доводів на підтвердження таких обставин не наведено, письмові докази на підтвердження розміру внесків кожного з подружжя в матеріалах справи відсутні і обставини істотності збільшення вартості майна судом не досліджувалося.

Крім того, в матеріалах справи, окрім висновку спеціаліста є інший акт оцінки спірного будинку (а.с.18,т.1, а.с.200-216,т.1), за яким його вартість відрізняється від висновку, і розбіжності не усунені, суд надав перевагу одному доказу щодо іншого письмового доказу, не навівши відповідних мотивів з цього приводу.

Таким чином, в зазначеній частині судом не повно зясовані обставини справи.

Відповідно до ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що відповідно до статей 229233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобовязань, які виникли з правочину, і не повязане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відмовляючи в задоволенні вимог про визнання недійсними заяв про відмову від обовязкової частки у спадщині, суд першої інстанції виходив з того, що докази вчинення таких дій внаслідок помилки відсутні, так само як і того, що помилка має істотне значення.

Разом із тим, суд не зясував та не дав оцінки тому, що позивач, будучи особою похилого віку, без спеціальних знань у галузі права, маючи вади слуху, що підтверджено документально,будучі інвалідом ІІ групи, в достатній мірі усвідомлював зміст та правові наслідки кожної із заяв, які подавалися до нотаріуса майже одночасно із перервою в пять хвилин, і були різними за своїм змістом і правовими наслідками.

При цьому в заяві про відмову від права на частку у спільному майні подружжя, яка підписувалася першою, акцент зроблений на тому, що від частки у майні він відмовляється лише тому, що спадкове майно є особистою власністю померлої, і тому він відмовляється від свідоцтва про право власності на частку в ньому.

Саме про розяснення лише таких відомостей нотаріусом щодо права особистої власності дружини на майно під час підписання заяв ОСОБА_2 пояснював під час судових засідань, що також підтверджується його доповненою позовною заявою (а.с.5,т.2).

Крім того, з тексту заяви про відмову від обовязкової частки у спадщині вбачається, що ОСОБА_2 відмовляється від обовязкової частки у спадщині після смерті померлого чоловіка, і якби він читав цю заяву із усвідомленням того, що є її предметом, то не міг не помітити такої очевидної помилки.

Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України №296/5 від 22.02.2012 року визначена процедура та підстави видачі свідоцтва про право на частку в спільному майні подружжя в разі смерті одного з подружжя, п.4.21 врегульоване питання щодо необхідності перевірки наявності іншого з подружжя, якщо із документа, що посвідчує право власності, вбачається, що майно може бути спільною сумісною власністю подружжя, але жодним пунктом не передбачено обовязкового складання заяви про відмову від отримання такої частки, якщо з правовстановлюючих документів із очевидністю вбачається, що майно було особистою власністю спадкодавця.

Правовстановлюючими документами на спадкове майно на імя померлої ОСОБА_5 підтверджується, що все майно, яке є предметом спадщини, було її особистою власністю.

Такі обставини, майже одночасне підписання різних за змістом заяв, в одній із яких зроблений акцент на унеможливлення претендувати на майно, яке було особистим майном померлої, можуть бути підтвердженням того, що ОСОБА_2 помилявся щодо змісту поданої відмови від обовязкової частки у спадщині, тим більш, що зрозумілі мотиви для цього відсутні.

Так, ОСОБА_2 не має іншого житла, проживав у спірному будинку разом із дружиною протягом тривалого часу, брав участь у поліпшенні будинку, внаслідок смерті дружини та відмови фактично від будь яких майнових претензій залишився у віці 78 років без прав на майно, а тому логічного пояснення відмови від обовязкової частки у спадщині немає.

Зважаючи на викладене, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовані норми матеріального права, тому рішення суду підлягає скасуванню із ухваленням нового про часткове задоволення позову в частині визнання недійсною відмови від обовязкової частки у спадщині з огляду на вчинення такої дії внаслідок помилки.

Не підлягають задоволенню вимоги ОСОБА_2 про визнання частково недійсним заповіту, припинення права власності відповідача на ? частину майна, оскільки ОСОБА_3 свідоцтва про право спадщину не отримав, для реалізації права на обовязкову частку не вимагається визнання заповіту недійсним.

Не підлягають задоволенню вимоги про визнання недійсною відмови від отримання свідоцтва про право на частку у спільному майні подружжя, оскільки реалізація такої заяви у позасудовому порядку за умов належності майна померлій майна на праві особистої власності неможлива, у судовому порядку в частині визнання майна спільною сумісною власністю відмовлено.

Оскільки визнання недійсною відмови від отримання обовязкової частки у спадщині усуває перешкоди для отримання свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно в нотаріальному порядку, то підстав для визнання права власності в судовому порядку немає, позивач вправі звернутися до нотаріальної контори про отримання останнього.

Не підлягають задоволенню вимоги ОСОБА_2 про визнання права власності на будинок внаслідок істотного збільшення його цінності, оскільки належних доказів на підтвердження такої обставини не надано, факт участі у будівництві приміщень та реконструкції будинку сам по собі ще не є підставою для застосування правил ст.25 КпШС, від проведення судової будівельно технічної експертизи в суді він фактично відмовився, а наявні в матеріалах справи відомості носять суперечливий характер стосовно вартості спірного майна та істотності збільшення його вартості (а.с.18,т.1, а.с.200-216,т.1).

Керуючись ст.ст.304,п.2ч.1ст.307,309,313,314,316,317,319 ЦПК України, колегія

суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 07 червня 2016 року скасувати, ухвалити нове.

Позовну заяву ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати заяву ОСОБА_2 від 25 червня 2013 року про відмову від обов'язкової частки у спадщині після смерті ОСОБА_5, померлої 25 лютого 2013 року, подану приватному нотаріусу Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області ОСОБА_4, зареєстровану за №98, недійсною.

В решті позову відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: