Номер провадження: 22-ц/785/707/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Таварткіладзе О. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.01.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Таварткіладзе О.М.

суддів: Гірняк Л.А., Сєвєрової Є.С.

при секретарі: Поліхрановій Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за апеляційною скаргою представника АТ „Ощадбанк ОСОБА_2 на рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 28 листопада 2016 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства „Державний ощадний банк України до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором про видачу та обслуговування платіжної картки, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2016 року представник Публічне акцонерне товариство „Державний ощадний банк України ОСОБА_4 звернувся до Малиновського районного суду м.Одеси з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості у розмірі 2 465 грн 51 коп. за договором про видачу та обслуговування платіжної картки № 1218 від 23.05.2003 року. Мотивуючи свої вимоги тим, що між ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеське міське відділення №7860 АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_3 23.05.2003 року укладено договір №1218 про видачу та обслуговування платіжної картки типу CIRRUS/MAESTRO за кредитною схемою (для пенсій та інших виплат), відповідно до умов якого відповідачу відкрито картковий рахунок №7495 в гривнях України, банк забезпечує розрахунки по картці за умовами цього договору, а також відкривав відповідачу кредитний рахунок на період дії договору і встановив ліміт кредиту у сумі 160 грн 00 коп. на відповідний період дії платіжної картки, яким відповідач скористався, проте в порушення норм закону та умов договору не повернув, у звязку із чим утворилась заборгованість в розмірі 2 465 грн 51 коп.

Рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 28 листопада 2016 року в задоволенні позову представника ПАТ „Державний ощадний банк України ОСОБА_4 відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник АТ „Ощадбанк ОСОБА_2 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 28 листопада 2016 року скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги позивача у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції при ухваленні рішення норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам не відповідає.

За положеннями ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ст. 305 ЦПК України апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання особи, яка бере участь у справі, щодо якої немає відомостей про вручення їй судової повістки, або за її клопотанням, коли повідомлені нею причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

ПАТ «Державний ощадний банк України» будучи належним чином повідомленим, в засідання судової колегії на 19.01.2017 року о 09-30 г. явку своїх представників не забезпечив, представники в свою чергу про причини не явки суду не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи з зазначенням причин, не подавали.

При таких обставин, враховуючи думку присутніх відповідача та його представника, які заперечували проти відкладення справи, судова колегія не знаходить підстав для відкладення справи. Судом першої інстанції встановлено, що між ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеське міське відділення №7860 АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_3 23.05.2003 року укладено договір №1218 про видачу та обслуговування платіжної картки типу CIRRUS/MAESTRO, відповідно до умов якого відповідачу відкрили картковий рахунок №7495 в гривнях України, банк забезпечує розрахунки по БПК за умовами цього договору, а також відкривав відповідачу кредитний рахунок на період дії договору і встановив ліміт кредиту у сумі 160 грн 00 коп. на відповідний період дії платіжної картки, що підтверджується копією договору №1218 від 23.05.2003 року (а.с.4-6)

Відмовляючи у задоволенні вимог ПАТ „Державний ощадний банк України до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором про видачу та обслуговування платіжної картки, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факт отримання кредитних коштів відповідачем, обґрунтування суми позову, що згідно з висновком районного суду є правовою підставою вважати заявлені вимоги недоведеними.

Набувши висновок про недоведеність заявлених вимог, районний суд відмовив у задовленні заяви ОСОБА_3 про застосування строку позовної давності.

Проте погодитися з усіма такими висновками суду першої інстанції не можна.

Судова колегія погоджується з висновком районного суду про те, що сплив позовної давності за умови відсутності обставин для його поновлення, є самостійною підставою для відмови у заявлених вимогах. При цьому відмова у вимогах у звязку зі спливом позовної давності можлива лише тоді, коли заявлені вимоги є підставними та обгрунтованими по суті. У разі необгрунтованості вимог, суд повинен відмовляти саме з цих підстав, тобто за необгрунтовністю або безпідставністю (недоведеністю).

Відповідачем визнавалося, що дійсно нею укладався договір №1218 про видачу та обслуговування платіжної картки типу CIRRUS/MAESTRO за умовами якого обслуговуючий банк (ПАТ «Держощадбанк» в якості правонаступника) відкривав відповідачу кредитний рахунок на період дії договору і встановив ліміт кредиту у сумі 160 грн 00 коп. на відповідний період дії платіжної картки.

Проте відповідач заперечувала, що користуючись платіжною карткою, куди перераховувалася її заробітна плата, вона також користувалася кредитними коштами.

Відповідно до ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Районний суд не врахував, що позивачем представлений укладений з відповідачем договір №1218 про видачу та обслуговування платіжної картки типу CIRRUS/MAESTRO, яким передбачено відкриття кредитного рахунку та встановлення кредитного ліміту, що підтверджено відповідачем. Також позивачем представлено розрахунок заборгованості за кредитом, спростування якого є процесуальним обовязком відповідача у разі якщо він ним не визнається повністю або частково.

Проте суд першої інстанції зосередився на розясненні правових наслідків невиконання обовязку доказування лише представнику позивача, що поклав в основу свого висновку про недоведеність заявлених позивачем вимог.

З таким висновком колегія суддів погодитися не може, оскільки виходячи з встановлених обставин та виходячи з матеріалів справи, в даному випадку, якщо відповідач заперечувала факт користування нею кредитними коштами і факт їх неповернення, процесуальним обовязком відповідача було спростування факту користування нею кредитними коштами та спростування розрахунку заборгованості наданого позивачем шляхом заявлення клопотання про витребування виписки руху коштів за рахунком за період за який заявлені вимоги про стягнення заборгованості. Проте районний суд на вказане належної уваги не звернув і набув передчасного висновку про недоведеність заявлених вимог, як підстави для відмови у задоволенні заявлених вимог про стягнення заборгованості за договором про видачу та обслуговування платіжної картки.

Одночасно відповідачем не доведено ті обставини, на які вона посилалася у своїх запереченнях на позов щодо його безпідставності, зокрема про не користування нею кредитними коштами та про необслуговування у ПАТ «Державний ощадний банк України» її зарплатної картки у період, за який виникла непогашена заборгованість по кредиту.

Позивачем до апеляційної скарги додано виписку по рахунку, відповідно до якої вбачається що протягом користування платіжною карткою, відповідач періодично користувалася і кредитиними коштами, які завжди своєчасно погашалися, що не створювало заборгованості.

У вересні 2007 року відповідач у черговий раз скористалася кредитними коштами в сумі 2465 грн. 51 коп. Дана сума залишилася не погашеною.

Таким чином, представлена ПАТ «Державний ощадний банк України» виписка руху коштів по кредитному рахунку відповідачки, відкритого в межах Договору № 1218 про видачу та обслуговування платіжної картки типу CIRRUS/MAESTRO від 23.05.2003 року, є доказом існування непогашеної заборгованості за кредитом в сумі 2465 грн. 51 коп.

Відповідач непогоджуючись з існуванням непогашеної кредитної заборгованості, доказів на підтвердження своїх заперечень не надала і доводів заявленого позову в контексті обставин, вказаних позивачем, не спростувала.

Отже, заявлені позивачем вимоги про стягнення кредитної заборгованості підтверджені належними доказами і документально відповідачем не спростовані.

Приймаючи до уваги наведене, висновки районного суду не відповідають обставинам справи і не грунтуються на нормах цивільно-процесуального законодавства України.

За таких обставин, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2016 року, яким відмовлено у задоволенні заявлених вимог за недоведеністю, не може залишатися в силі і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Ухвалюючи власне рішення, апеляційний суд, виходячи з встановлених у справі обставин, доходить висновку про обгрунтованість вимог ПАТ «Державний ощадний банк України до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором про видачу та обслуговування платіжної картки в сумі 2465,51 грн. та їх доведеність належними доказами, документально не спростованих відповідачем у встановленому порядку .

За умовами п. 2.10 договору № 1218 про видачу та обслуговування платіжної картки типу CIRRUS/MAESTRO від 23.05.2003 року, кредит надається Банком на умовах повернення, платності та строковості. За користування кредитом встановлюється плата згідно з тарифами Банку. Граничний строк користування кредитом встановлюється до 25 числа наступного місяця після його отримання. Клієнт повинен до настання цієї дати повернути кредит та сплатити нараховані відсотки. Відповідно до п. 2.11 цього ж Договору у разі непогашення кредиту в строк до 25 числа наступного місяця картрахунок блокується щодо зняття держателем грошових коштів до повного погашення заборгованості за отримання кредитом і до Клієнта застосовуються передбачені чинним законодавством та цим Договором заходи по стягненню заборгованості в примусовому порядку.

З матеріалів справи вбачається, що у вересні 2007 року відповідач скористалася кредитними коштами в сумі 2465 грн. 51 коп., яка у строк передбачений п. 2.10. договору № 1218 про видачу та обслуговування платіжної картки типу CIRRUS/MAESTRO від 23.05.2003 року - 25 число наступного місяця після отримання кредиту, погашена не була.

Отже, з урахуванням наведеного, Банк дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав з часу прострочення боржника тобто після 25.10.2007 року дати граничного строку користування кредитом, до настання якої відповідач мала повернути кредит в сумі 2465,51 грн.

До суду за захистом своїх прав з вимогами про стягнення заборгованості за договором про видачу та обслуговування платіжної картки, Банк звернувся у серпні 2016 року.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно до ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Оскільки апеляційним судом встановлено, що вимоги є обгрунтованими та що відповідачем заявлено на стадії розгляду справи в суді першої інстанції про застосування позовної давності, висновок районного суду про неможливість застосування позовної давності виходячи з необгрунтованості заявлених вимог, є неспроможним.

Судова колегія виходить з такого.

У разі неналежного виконання позичальником своїх договірних зобовязань щодо повернення кредиту, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів повернення яких визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Саме така правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду України № 6-2520цс15 від 06 квітня 2016 року.

Як вже зазначалося, умовами п. 2.10. договору № 1218 про видачу та обслуговування платіжної картки типу CIRRUS/MAESTRO від 23.05.2003 року, граничний строк користування кредитом встановлюється до 25 числа наступного місяця після його отримання.

ПАТ «Державний ощадний банк України», як обслуговуючий банк та кредитор довідався або міг довідатися про порушення свого права 25.10.2007 року, тобто з часу допущення позичальником прострочення повернення кредитних коштів.

Таким чином кредит в сумі 2465.51 грн. мав бути повернений за умовами договору № 1218 про видачу та обслуговування платіжної картки типу CIRRUS/MAESTRO від 23.05.2003 року у чітко визначений строк до 25 числа наступного місяця після його отримання, тобто в даному випадку до 25.10.2007 року.

Умовами договору № 1218 про видачу та обслуговування платіжної картки типу CIRRUS/MAESTRO від 23.05.2003 року, не передбачено збільшення позовної давності.

Будь-яких доказів про те, що позовну давність за кредитним договором було збільшено, або що позовна давність переривалася або строк позовної давності зупинявся чи були поважні причини вважати, що пропуск строку позовної давності стався з поважних причин, позивачем не представлено і взагалі позивач не обгрунтовував пропуск ним строку позовної давності.

Таким чином строк позовної давності сплив 26.10.2010 року. Проте до суду з позовом про стягнення заборгованості за непогашеним кредитом позивач звернувся лише 23.08.2016 року. тобто майже через 05 років та 10 місяців вже після спливу позовної давності.

При таких обставинах, враховуючи, що відповідачем заявлено про застосування позовної давності до ухваленням судом першої інстанції рішення у справі, що також відображено і в самому рішенні, яке в цій частині позивачем не оскаржено, апеляційний суд вважає, що є підстави для застосування позовної давності на стадії апеляційного перегляду справи.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч .4 ст. 267 ЦК України).

З урахуванням наведеного, судова колегія доходить висновку, що апеляційна скарга ПАТ „Державний ощадний банк України підлягає частковому задоволенню, оскільки висновок районного суду про недоведеність заявлених вимог не відповідає матеріалам справи.

Проте, ухвалюючи власне рішення і встановивши, що заявлені вимоги є обгрунтованими, але позивачем пропущено строк позовної давності, про яку заявлено відповідачем до ухваленням районним судом оскаржуваного рішення, суд апеляційної інстанції, виходячи з ч. 3 ст. 303 ЦПК України не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення суду.

Враховуючи наведене є підстави для відмови у задоволенні заявлених вимог ПАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_3 вимог про стягнення заборгованості за договором про видачу та обслуговування платіжної картки в сумі 2465 грн. 51 коп. у звязку зі спливом строку позовної давності.

У відповідності до ч.5 ст. 88 ЦПК України, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Позивачу відмовлено у позові, з інших правових підстав, внаслідок чого в розумінні ч.1 ст. 88 ЦПК України, судові витрати позивача повязані зі сплатою судового збору в суді першої та апеляційної інстанції не можуть бути присуджені на його користь з відповідача.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 317 ЦПК України, судова колегія

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника АТ „Ощадбанк ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2016 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити у задоволенні вимог Публічного акціонерного товариства „Державний ощадний банк України до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором про видачу та обслуговування платіжної картки в сумі 2465 грн. 51 коп.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили рішенням суду.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: Л.А. Гірняк

ОСОБА_5