АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 березня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Половінкіної Н. Ю.

суддів Кулянди М.І., Одинака О.О.

секретаря Чубрей І.І.

за участю позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 та в інтересах ОСОБА_6, ОСОБА_2 та в інтересах ОСОБА_7 з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, органу опіки та піклування Глибоцької районної державної адміністрації Чернівецької області про визнання такими, що втратили право користування жилим приміщенням за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 10 лютого 2017 року,

встановила:

ОСОБА_1 у лютому 2017 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 та в інтересах ОСОБА_6, ОСОБА_2 та в інтересах ОСОБА_7 з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, органу опіки та піклування Глибоцької районної державної адміністрації Чернівецької області про визнання такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Вказувала на право власності на житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться по вул.В.Сафрюка,21 с.Луковиця Глибоцького району Чернівецької області.

Зазначала, що здійснено реєстрацію доньки ОСОБА_5 з неповнолітнім онуком ОСОБА_6 та доньки ОСОБА_2 з неповнолітнім онуком ОСОБА_7 у житловому будинку 21 по вул.В.Сафрюка с.Луковиця Глибоцького району Чернівецької області.

ОСОБА_5 з неповнолітнім ОСОБА_6 не проживають у житловому будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться по вул.В.Сафрюка,21 с.Луковиця Глибоцького району Чернівецької області, з 2010 року.

Також ОСОБА_2 з неповнолітнім ОСОБА_7 не проживають у житловому будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться по вул.В.Сафрюка,21 с.Луковиця Глибоцького району Чернівецької області з 2001 року.

Посилаючись на те, що ОСОБА_5, ОСОБА_2 відмовляються змінити місце реєстрації, просила визнати ОСОБА_5 з неповнолітнім ОСОБА_6 та ОСОБА_2 з неповнолітнім ОСОБА_7 такими, що втратили право користування житловим будинком з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться по вул.В.Сафрюка,21 с.Луковиця Глибоцького району Чернівецької області.

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 10 лютого 2017 року позов задоволено, постановлено визнати ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_7 такими, що втратили право користування житловим будинком з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться по вул.В.Сафрюка,21 с.Луковиця Глибоцького району Чернівецької області.

ОСОБА_5 в апеляційній скарзі просить рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 10 лютого 2017 року в частині визнання ОСОБА_5, неповнолітнього ОСОБА_6 такими, що втратили право користування житловим будинком з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться по вул.В.Сафрюка,21 с.Луковиця Глибоцького району Чернівецької області, скасувати та ухвалити нове рішення, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_5 підлягає відхиленню з наступних підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, суд першої інстанції керувався ч. 2 ст. 405 ЦК України та вважав, що члени сім'ї власника житла ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_7 втратили право на користування житловим будинком з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться по вул.В.Сафрюка,21 с.Луковиця Глибоцького району Чернівецької області.

На обґрунтування таких висновків суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_7 не проживають у житловому будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться по вул.В.Сафрюка,21 с.Луковиця Глибоцького району Чернівецької області, понад один рік

Відповідно до правила, встановленого ч.1 ст.303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції.

Згідно роз'яснень, які містяться в п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», суд апеляційної інстанції при перевірці законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги згідно з частинами третьою та четвертою статті 303 ЦПК України лише в разі, якщо буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення. За цих умов апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі й зобов'язаний мотивувати в рішенні вихід за межі доводів апеляційної скарги, проведення перевірки справи в повному обсязі.

У разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Судове рішення в частині визнання ОСОБА_2, ОСОБА_7 такими, що втратили право користування житловим будинком з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться по вул.В.Сафрюка,21 с.Луковиця Глибоцького району Чернівецької області, не оскаржується.

На підставі ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення в частині, що оскаржується. відповідає наведеним нормам.

Згідно із ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Предметом позову ОСОБА_1, тобто матеріально-правовою вимогою, стосовно якої остання просила ухвалити судове рішення, є визнання ОСОБА_5, ОСОБА_6 такими, що втратили право користування житловим будинком з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться по вул.В.Сафрюка,21 с.Луковиця Глибоцького району Чернівецької області.

Підставою позову, тобто обставинами, якими ОСОБА_1 обгрунтовувала позовні вимоги, зазначала не проживання доньки ОСОБА_5 та онука ОСОБА_6 у житловому будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться по вул.В.Сафрюка,21 с.Луковиця Глибоцького району Чернівецької області, з 2010 року, переїзд за місцем проживання подружжя в с.Молодія Глибоцького району Чернівецької області.

Судом встановлено право власності ОСОБА_1 на житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться по вул.В.Сафрюка,21 с.Луковиця Глибоцького району Чернівецької області.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 є членами сім"і власника ОСОБА_1

Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

За змістом ч.1 ст.405 ЦК України, ч.1 ст.156 ЖК України члени сім»ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 64, ч. 3 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника житлового приміщення віднесено дружину (чоловіка) власника житла (якщо стосовно цього житла у подружжя не виникло право спільної власності), їх дітей та батьків, а також інших осіб, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть з ним спільне господарство.

На підставі ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бут виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом.

Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Таким чином, при вирішенні питання про втрату членом сім'ї власника житла права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягає як строк його відсутності, так і поважність причини такої відсутності.

У п.39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч.1 ст. 405 ЦК України). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК України, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. З врахуванням зазначеного,суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення ст. 405 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. У цьому випадку положення ст. ст. 71, 72 ЖК України застосуванню не підлягають.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 з неповнолітнім ОСОБА_6 не проживають у житловому будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться по вул.В.Сафрюка,21 с.Луковиця Глибоцького району Чернівецької області, з 2010 року у зв»язку із переїздом за місцем проживання подружжя в с.Молодія Глибоцького району Чернівецької області.

Відповідач ОСОБА_5 під час розгляду справи судом першої інстанції та представники відповідача ОСОБА_4, ОСОБА_3 під час апеляційного розгляду визнали наведені обставини.

На підставі ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв»язок доказів у їх сукупності.

ОСОБА_5 під час розгляду справи судом першої інстанції та в апеляційній скарзі не посилалася на поважність причин не проживання у житловому будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться по вул.В.Сафрюка,21 с.Луковиця Глибоцького району Чернівецької області.

У такому разі судом першої інстанції ухвалено судове рішення на підставі наявних у справі доказів відповідно до вимог ч.1 ст.212 та ч.3 ст.213 ЦПК України.

З огляду на наведене суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що члени сім'ї власника ОСОБА_5, ОСОБА_6Р відсутні у житловому будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться по вул.В.Сафрюка,21 с.Луковиця Глибоцького району Чернівецької області, понад рік без поважних причин та втратили право користування цим житлом.

Не можна погодитися з доводами ОСОБА_5 щодо порушення прав неповнолітнього ОСОБА_6

Згідно із ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місце знаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Відповідно до частин другої та третьої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень.

Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування.

Згідно з частинами другою та третьою статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Частиною третьою статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

За таких обставин рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 10 лютого 2017 року в частині, що оскаржується, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ч.1 ст.308 ЦПК Украіни, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 10 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Н.Ю. Половінкіна

Судді О.О. Одинак

ОСОБА_8