Справа № 464/2463/16-ц
пр.№ 2/464/411/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19.01.2017 року Сихівський районний суд м. Львова

в складі головуючого судді Радченко Е.А.

при секретарях Лобко А.С., Калітовської А.Б., Бондар Н.С.

з участю відповідачки ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

14.03.2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором. Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 не виконує належним чином свої зобовязання за кредитним договором від 09.01.2008 року, в результаті чого виникла заборгованість, яка разом із штрафними санкціями складає 11715 грн. 06 коп., яку банк просить стягнути з позичальника разом із судовими витратами.

Представник позивача в судове засідання не зявився, надавши клопотання про розгляд справи без його участі.

Відповідачка в судовому засіданні позов не визнала, посилаючись на те, що в 2008 році вона дійсно отримала кредитну картку із встановленим кредитним лімітом, заборгованість по якому вона погашала із заробітної плати. Через деякий час відповідачка отримала іншу картку, проте це була не кредитна картка, а картка для ідентифікації особи та кредитний ліміт на неї не встановлювався. Тому відповідачка просила застосувати позовну давність і відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши відповідачку, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

09.01.2008 року шляхом підписання відповідачкою анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, між сторонами укладено кредитний договір, за умовами якого банк відкрив позичальнику відповідачці картковий рахунок та надано кредит в сумі 2800 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на умові сплати відсотків за користування кредитною лінією в розмірі 3% на місяць, а відповідачка зобовязалася повертати заборгованість, яка виникла за кредитною лінією, відсотки та оплачувати комісії щомісяця.

Позивач вказує на те, що відповідачкою умови договору не виконуються та станом на 31.01.2016 року заборгованість за кредитним договором складається з:

- заборгованості за кредитом в розмірі 2531 грн. 81 коп.;

- заборгованості по відсоткам за користування кредитом в розмірі 6107 грн. 29 коп.;

- заборгованості по комісіям в розмірі 2280 грн., які позивач просить стягнути з відповідачки.

Крім того, посилаючись на п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг, за яким при порушенні клієнтом строків платежів по будь-якому з грошових зобовязань більш ніж на 120 днів, клієнт зобовязаний сплатити штраф в розмірі 500 грн. та пеню в розмірі 5% від суми позову, позивач просить стягнути з відповідачки штрафні санкції на загальну суму 795 грн. 96 коп.

Вирішуючи позов, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення закону щодо договору позики, якщо інше не випливає із суті кредитного договору.

За вимогами, передбаченими в ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та впорядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору або вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 530 ЦК України передбачено, якщо у зобовязанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Згідно з вимогами ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами, а з вимогами ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання.

Статтею 611 ЦК України передбачено сплату неустойки, як правовий наслідок порушення зобовязань, встановлених договором.

При цьому, відповідно до ст. 129 Конституції України, ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно з вимогами ч. 2 ст. 27 ЦПК України всі наявні докази для підтвердження своїх вимог та заперечень сторони повинні надати до початку розгляду справи по суті.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно з вимогами ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

У відповідності з ч. 1, 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у сукупності.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 09.01.2008 року сторони уклали кредитний договір, на підставі якого відповідачка 17.01.2008 року отримала платіжну картку № 242054 із встановленим кредитним лімітом зі строком дії січня 2012 року включно.

Також з матеріалів справи вбачається, що відповідачка користувалася цією карткою та систематично сплачувала отриманий кредит та проценти за користування кредитом. Проте, станом на день закінчення терміну дії картки залишилася заборгованість за кредитом в розмірі 2531 грн. 81 коп. та з процентів за користування кредитом в розмірі 1484 грн. 21 коп., про що свідчить наданий позивачем розрахунок заборгованості.

Відповідач доказів належного виконання умов договору не надала, визнала, що на день закінчення картки мала місце заборгованість та просить застосувати позовну давність.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду за захистом свого права. За правилами ст.ст. 257, 258 ЦК України існує два види позовної давності: загальна і спеціальна. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки. Однак, для окремих видів вимог, таких як стягнення неустойки (штрафу, пені), законом встановлено спеціальну позовну давність в 1 рік.

В своїх письмових поясненнях позивач посилається на те, що пунктом 1.1.7.31 Умов договору строк позовної давності за кредитним договором, щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди та неустойки на підставі ч. 1 ст. 259 ЦК України збільшений до 50 років.

Дійсно, в п. 1.1.7.31 Умов та правил надання банківських послуг визначено, що строк позовної давності щодо вимог банку з повернення кредиту, відсотків, винагороди та неустойки становить 50 років. Проте, данні Умови не можуть застосовуватися до правовідносин між позивачем та відповідачкою, оскільки були затверджені 06.02.2010 року, тобто вже після укладення з відповідачкою договору, і не мають зворотної сили у часі. Підписавши 09.01.2008 року заяву, відповідачка приєдналася до тих Умов, що існували на день укладення договору, за якими позовна давність не було продовжена.

Отже, до кредитного договору, що підписано сторонами, суд має застосовувати Умов та правил надання банківських послуг, які існували станом на 09.01.2008 року, та загальну тривалість позовної давності, що передбачена ЦК України.

Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Враховуючи обовязкову для усіх судів правову позицію з цього питання, яку висловив Верховний Суд України у постанові від 19.03.2014 року по справі N 6-14цс14, що відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки, а не закінченням строку дії договору.

Таким чином, перебіг позовної давності по цьому кредитному договору розпочався з дня закінчення терміну дії картки № 242054, а саме: з лютого 2012 року. З позовом про стягнення заборгованості позивач звернувся до суду 14.03.2016 року, тобто з пропуском встановленого ст.ст. 257, 258 ЦК України строків.

Позивач посилається на те, що у звязку з відновленням кредитної лінії позовна давність не пропущена. Суд вважає це посилання безпідставним.

Так, п. 3.13 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що після закінчення строку дії відповідна картка продовжується банком на новий строк (шляхом надання клієнту картки з новим строком дії), якщо раніше (до початку місяця закінчення строку дії) не поступила письмова заява держателя про закриття рахунку.

Разом з тим, пролонгація кредитного договору передбачає продовження строку дії договору після виконання сторонами його умов і переукладення договору на тих самих умовах, на яких він був укладений.

В судовому засіданні встановлено, що 08.09.2011 року відповідачці дійсно було видано картку № 39296, строк дії якої закінчується в червні 2015 року. Проте, як вбачається з анкети-заяви відповідачки від 08.09.2011 року, вказана картка не є платіжною, оформлена лише для ідентифікації особи та жодних позначок про те, що відповідачка бажає отримати кредитний ліміт за платіжною карткою, в цій анкеті-заяві відсутні. Крім того, вказана картка видана за пять місяців до закінчення терміну дії платіжної картки № 242054.

Тобто, картка № 39296, що видана відповідачці 08.09.2011 року, не є платіжною карткою, на неї не було встановлено кредитний ліміт, вона не має відношення до кредитного договору від 09.01.2008 року.

Доказів того, що після закінчення строку дії платіжної картки № 242054 позивач видав відповідачці нову платіжну картку, а також видав інші грошові кошти, позивачем не надано. Крім того, з наданого позивачем розрахунку вбачається, що своїх зобовязань за договором від 09.01.2008 року відповідачка не виконала.

Тому суд приходить до висновку, що видання відповідачці картки № 39296 для ідентифікації особи ще за пять місяців до закінчення терміну дії платіжної картки № 242054, що видано за договором від 09.01.2008 року, не можна вважати пролонгацією кредитного договору від 09.01.2008 року.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. В ч. 5 цієї статті зазначено, що в разі визнання судом поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Враховуючи, що позов подано з порушенням строків позовної давності, обставини, через які позовна давність пропущена позивачем не наведені та не доведені, суд не вбачає підстав для захисту порушеного права позивача, а тому позов задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст. 129 Конституції України, ст.ст. 256-267, 526, 530, 610, 629, 1049, 1054 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 27, 60, 88, 208, 209, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Львівської області через Сихівський районний суд м. Львова протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Головуючий Радченко Е. А.