Номер провадження: 22-ц/785/1003/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.01.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Черевка П.М., Драгомерецького М.М.,

при секретарі Томашевській К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою прокурора Одеської області на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 червня 2016 року по цивільній справі за позовом заступника прокурора області в інтересах держави в особі Міністерства освіти та науки України до ОСОБА_2, ОСОБА_3 національного університету культури і мистецтв, Південноукраїнського національного педагогічного університету імені ОСОБА_4 про визнання недійним диплому та зобовязання вчинити певні дії,

встановила:

У липні 2014 року перший заступник прокурора області звернувся до суду з позовною заявою, уточнивши яку, просив визнати недійсним диплом спеціаліста КВ № 32519717 від 05.06.2007 року, виданий ОСОБА_3 національним університетом культури і мистецтв ОСОБА_2; зобов'язати ОСОБА_2 повернути диплом спеціаліста КВ № 32519717 від 05.06.2007 року ОСОБА_3 національному університету культури і мистецтв; судові витрати покласти на відповідача.

Позов обґрунтований наступними обставинами.

30.08.2005 року ОСОБА_2 подав до ОСОБА_3 національного університету культури і мистецтв заяву про вступ на заочну форму навчання за спеціалізацію правознавство, в якій зазначив, ІНФОРМАЦІЯ_1, здобута в Державному педагогічному університеті імені ОСОБА_4. На підтвердження цього він надав завірену копію диплому від 06.07.2001 року СК № 12136854. Наказом ректора від 29.08.2005 року №828с ОСОБА_2 було зараховано до ОСОБА_3 національного університету культури і мистецтв, Інституту доуніверситетської підготовки та післядипломної освіти на спеціалізацію юрист. За результатами проходження навчання за скороченим терміном з 2005 до 2007 року відповідачу присвоєно кваліфікацію «Юрист» та видано диплом спеціаліста КВ № 32519717 від 05.06.2007 року. Разом із тим, перевіркою встановлено, що ОСОБА_2 у Державному педагогічному університеті імені ОСОБА_4 ніколи не навчався та зазначеним закладом диплом про вищу освіту СК № 12136854 від 06.07.2001 року не видавався. Таким чином, відповідачем при вступі до ОСОБА_3 національного університету культури і мистецтв подано завідомо неправдиві дані щодо наявності у нього вищої освіти та надана завірена копія підробленого диплому.

Зазначена справа розглядалася судами неодноразово. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04.11.2015 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26.12.2014 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 03.03.2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Після повернення справи на новий розгляд до Приморського районного суду м. Одеси, перший заступник прокурора області 19.05.2016 року (до початку розгляду справи по суті) подав до суду заяву про доповнення (зміни) підстав позову відповідно до ст. 31 ЦПК України, в якій зазначив з посиланнями на ч. 2 ст. 44 Закону України «Про освіту» та ст. Закону України «Про вищу освіту», що навчання здійснюється на підставі укладеного договору і наслідком цієї домовленості є видача диплому, на який розповсюджуються приписи норм щодо правочинів. З огляду на те, що ОСОБА_2 безпідставно зараховано на навчання до ОСОБА_3 національного університету культури і мистецтв на базі вищої освіти, якої він не отримав та не пройшов повного курсу навчання для отримання диплому спеціаліста КВ № 32519717 від 05.06.2007 року, то останній підлягає визнанню недійсним в судовому порядку.

Представник прокуратури Одеської області у судовому засіданні підтримав позовні вимоги з урахуванням поданої заяви про доповнення (зміни) підстав позову та просив їх задовольнити.

Представник Міністерства освіти і науки України, в інтересах якого подано позов, у судове засідання не з'явилася, будучи повідомленою про дату, час та місце розгляду справи належним чином, подала до суду заяву про підтримання заявлених позовних вимог з проханням розглядати справу за її відсутності. У письмових поясненнях, поданих до суду представником Міністерства освіти і науки України 21.10.2014 року, зазначено, що ОСОБА_2 не здобував базову вищу освіту в Державному закладі «Південноукраїнський національний педагогічний університет імені ОСОБА_4». Оскільки диплом виданий всупереч визначеному Законами України «Про вищу освіту» та «Про освіту» порядку отримання післядипломної вищої освіти, він порушує інтереси держави в особі Міністерства освіти і науки України, на який покладено обовязок здійснення державного нагляду (контролю) за діяльністю навчальних закладів незалежно від їх підпорядкування і форми власності.

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнав та просив відмовити у його задоволенні. У матеріалах справи містяться також письмові заперечення представника ОСОБА_2 проти позову, в яких зазначено, що за своєю правовою природою диплом не є правочином, у звязку з чим неможливо визнавати його недійсним за правилами недійсності правочинів.

Представник відповідача Державного закладу «Південноукраїнський національний педагогічний університет імені ОСОБА_4» у судовому засіданні позов не визнала та просила суд відмовити у їхньому задоволенні, посилаючись на безпідставність зазначення університету в якості відповідача по справі, оскільки ОСОБА_2 у цьому закладі освіти ніколи не навчався, та йому не видавався диплом спеціаліста про вищу освіту СК № 12136854 від 06.07.2001 року.

Представник відповідача ОСОБА_3 національного університету культури і мистецтв у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутністю не подавав.

Рішенням суду від 23 червня 2016 року в задоволенні позову було відмовлено в повному обсязі.

На вказане рішення суду прокурор Одеської області подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись при цьому на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає у зв'язку з тим, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази згідно ст.ст. 10, 60, 212 ЦПК України, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин та застосував необхідні норми матеріального права.

Згідно ч. 1 статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Судом першої інстанції правильно були встановлені наступні обставини.

Наказом ректора від 29.08.2005 року № 828с ОСОБА_2 - для проходження післядипломної освіти як особу, яка мала повну вищу освіту, - зараховано до ОСОБА_3 національного університету культури і мистецтв до Інституту доуніверситетської підготовки та післядипломної освіти на спеціалізацію юрист, на підставі поданої ним заяви. У цій заяві ОСОБА_2 зазначив, ІНФОРМАЦІЯ_2, здобута в Державному педагогічному університеті імені ОСОБА_4, та на підтвердження цього надав завірену копію диплому про вищу освіту СК № 12136854 від 06.07.2001, за спеціальністю «Педагогіка і методика середньої освіти, фізика».

Відповідно до рішення Державної екзаменаційної комісії, за результатами проходження навчання за скороченим терміном з 2005 по 2007 рік, ОСОБА_2 присвоєно кваліфікацію «юрист» та видано диплом спеціаліста КВ № 32519717 від 05.06.2007 року (реєстраційний № 12/7).

У ході проведення перевірки додержання вимог Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції» прокуратурою Одеської області встановлено, що відповідно до листа від 03.06.2014 року Південноукраїнського національного педагогічного університету імені ОСОБА_4 ОСОБА_2 у зазначеному закладі ніколи не навчався та вказаною установою диплом про вищу освіту від СК № 12136854 від 06.07.2001 року не видавався.

Зазначений факт знайшов підтвердження в ході розгляду справи судом на підставі наявних у матеріалах справи документів про зарахування до Південноукраїнського національного педагогічного університету імені ОСОБА_4 та відрахування з нього у зв'язку із закінченням навчання за відповідні роки. До того ж ОСОБА_2 так і не надав суду оригінал диплому про повну вищу освіту СК № 12136854 від 06.07.2001 року.

За фактом підробки диплому Державного педагогічного університету імені К.Д. Ушинського СК № 12136854 від 06.07.2001 року, прокуратурою Одеської області до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені дані про вчинення кримінального правопорушення, з попередньою правовою кваліфікацією за ч.4 ст. 358 КК України, що підтверджується відповідним витягом з Реєстру кримінальних проваджень.

З огляду на встановлені обставини, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що спірні відносини виникли із приводу діяльності, пов'язаної з наданням вищим навчальним закладом державної форми власності послуг для здобуття вищої освіти та видачі відповідного документа про вищу освіту диплому спеціаліста. Зазначені відносини регулюються, зокрема, Законом України «Про вищу освіту» від 17.01.2002 № 2984-III (чинним на час виникнення, існування та припинення спірних відносин), Законом України «Про освіту» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин), відповідними підзаконними нормативно-правовими актами, локальними актами вищого навчального закладу та договором про підготовку фахівця відповідного освітньо-кваліфікаційного рівня.

Так, відповідно до ст. 1 Закону України «Про вищу освіту» від 17.01.2002 року (тут і далі по тексту в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин, тобто на момент зарахування ОСОБА_2 до ОСОБА_3 національного університету культури і мистецтв), вища освіта рівень освіти, який здобувається особою у вищому навчальному закладі в результаті послідовного, системного та цілеспрямованого процесу засвоєння змісту навчання, який ґрунтується на повній загальній середній освіті й завершується здобуттям певної кваліфікації за підсумками державної атестації. Державна атестація осіб, які закінчують вищі навчальні заклади це встановлення відповідності рівня якості отриманої ними вищої освіти вимогам стандартів вищої освіти по закінченню навчання за напрямом, спеціальністю.

Відповідно до ч. 4 ст. 7 Закону України «Про вищу освіту» від 17.01.2002 року вищу освіту мають особи, які завершили навчання у вищих навчальних закладах, успішно пройшли державну атестацію відповідно до стандартів вищої освіти і отримали відповідний документ про вищу освіту державного зразка. Державна атестація осіб, які закінчують вищі навчальні заклади усіх форм власності, здійснюється державною екзаменаційною комісією. Положення про державну екзаменаційну комісію затверджується спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у галузі освіти і науки.

Згідно зі ст. 27 Закону України «Про освіту» випускнику державного або іншого акредитованого (атестованого) навчального закладу видається відповідний документ про освіту встановленого зразка. Зразки документів про освіту затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Закону України «Про вищу освіту» від 17.01.2002 року передбачено такі види документів, які засвідчують здобуття особою вищої освіти та кваліфікації за певними освітньо-кваліфікаційними рівнями: диплом молодшого спеціаліста; диплом бакалавра; диплом спеціаліста; диплом магістра.

Відповідно до ч. 2 ст. 44 Закону України «Про освіту» вищі навчальні заклади здійснюють свою діяльність за державним контрактом (замовленням) та угодами як основною формою регулювання відносин між навчальними закладами та підприємствами, установами, організаціями, громадянами.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 47 Закону України «Про освіту» та ст. 10 Закону України «Про вищу освіту» від 17.01.2002 року післядипломна освіта спеціалізоване вдосконалення освіти та професійної підготовки особи шляхом поглиблення, розширення й оновлення її професійних знань, умінь та навичок або отримання іншої професії, спеціальності на основі здобутого раніше освітньо-кваліфікаційного рівня та практичного досвіду. Форми, терміни і зміст навчання, методичної та науково-дослідної діяльності визначаються закладами післядипломної освіти за погодженням із замовником.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про вищу освіту» післядипломна освіта створює умови для безперервності та наступності освіти і включає , зокрема, перепідготовку отримання іншої спеціальності на основі здобутого раніше освітньо-кваліфікаційного рівня та практичного досвіду. Особа, яка пройшла перепідготовку і успішно пройшла державну атестацію, отримує відповідний документ про вищу освіту.

Відповідно до абзацу 2 пункту 10 Положення про освітньо-кваліфікаційні рівні (ступеневу освіту), затвердженого Постановою Кабінету міністрів України від 20.01.1998 року № 65 (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) правила прийому на навчання за освітньо-професійними програмами підготовки фахівців з вищою освітою встановлюються вищим навчальним закладом відповідно до цього Положення та Типових умов прийому до вищих навчальних закладів, які розробляються і затверджуються Міносвіти в установленому порядку.

Наказом Міністерства освіти і науки України № 183 від 11.03.2002 року (чинним на час виникнення спірних відносин) було затверджено Типовий договір про навчання, підготовку, перепідготовку, підвищення кваліфікації або про надання додаткових освітніх послуг навчальними закладами

Згідно з абзацом 5 пункту 3.12.3.5. Положення про організацію навчального процесу у вищих навчальних закладах, затвердженого наказом Міністерства освіти України від 02.06.1993 року № 161 (чинний на час виникнення спірних відносин), рішення державної комісії про оцінку знань, виявлених при складанні державного екзамену, захисті дипломного проекту (роботи), а також про присвоєння студенту-випускнику відповідного освітнього рівня (кваліфікації) та видання йому державного документа про освіту (кваліфікацію) приймається державною комісією на закритому засіданні відкритим голосуванням звичайною більшістю голосів членів комісії, котрі брали участь в засіданні. При однаковій кількості голосів голос голови є вирішальним.

Суд правильно відзначив, що предметом позову, що розглядається судом, є визнання недійсним диплому спеціаліста КВ № 32519717 від 05.06.2007 року, виданого ОСОБА_2, на тій підставі, що з огляду на відсутність у останнього вищої освіти він не міг навчатися за скороченим терміном навчання та отримувати післядипломну освіту, укладати відповідний договір та отримувати на його підставі диплом.

При цьому суд обґрунтовано звернув увагу на те, що правочином є правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб'єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину, тобто правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Разом із тим, за правилами недійсності правочинів не можна визнавати недійсними документи, які за своїм змістом не є правочинами. До таких документів, зокрема, слід відносити, документи, якими відповідне право оформлюється чи підтверджується (наприклад, свідоцтво про право власності на житло, про придбання майна з публічних торгів тощо). Так само вчинення дій з виконання правочину саме по собі правочином не є і не може визнаватися неправомірним з підстав, встановлених законом для визнання недійсними правочинів (рішення колегії суддів Верховного Суду України від 16.02.2011 року у справі № 6-58626св10).

Отже, на підставі викладеного та з урахуванням наведених положень законодавства, суд вірно вважав, що диплом спеціаліста є лише документом, яким засвідчується факт здобуття особою вищої освіти та кваліфікації за відповідним освітньо-кваліфікаційним рівнем та підтверджується її здатність виконувати завдання та обов'язки (роботи) певного рівня професійної діяльності. При цьому диплом не є правочином, на підставі якого у особи відповідне право виникає, змінюється або припиняється. Аналогічним чином не можуть визнаватися недійсними з підстав, передбачених законом для недійсності правочинів, і дії щодо видачі диплому як такі, що спрямовані на виконання укладеного між сторонами правочину.

Водночас, суд правильно звернув увагу на те, що виникненню у особи відповідного права на кваліфікацію за відповідним освітньо-кваліфікаційним рівнем в порядку отримання післядипломної освіти передує певний юридичний склад, елементами якого є: 1) публічне оголошення ВНЗ про набір студентів; 2) наявність у абітурієнта відповідного освітньо-кваліфікаційного рівня; 3) волевиявлення абітурієнта, висловлене у заяві про намір брати участь у конкурсі; 4) рішення ВНЗ про допуск особи, яка подала заяву, до конкурсу; 5) успішне проходження абітурієнтом вступних випробувань і конкурсного відбору; 6) укладення договору про надання освітніх послуг; 7) наказ ВНЗ про зарахування абітурієнта до числа студентів; 8) проходження студентом навчання за відповідною освітньо-професійною програмою; 9) успішне проходження державної атестації; 10) рішення Державної екзаменаційної комісії про присвоєння студенту-випускнику відповідного освітнього рівня (кваліфікації) та видання йому державного документа про освіту (диплому).

При цьому суд обґрунтовано наголосив на тому, що ані наказ ректора ОСОБА_3 національного університету культури і мистецтв від 29.08.2005 року № 828с про зарахування ОСОБА_2 для проходження післядипломної освіти, ані укладений договір про надання освітніх послуг, ані рішення Державної екзаменаційної комісії про присвоєння ОСОБА_2 кваліфікації «юрист» та видачу йому диплому державного зразка не були предметом оскарження (оспорювання) у суді з підстав допущених порушень вимог чинного законодавства та досі є чинними. Саме зі спростуванням правомірності зазначених юридичних фактів і має повязуватися спростування наявності у ОСОБА_2 права на здобуту кваліфікацію, на підтвердження якого було видано оскаржений диплом.

Таким чином, погоджуючись із першим заступником прокурора області в тому, що має місце порушення інтересів держави в особі Міністерства освіти та науки України, на який покладено обов'язок здійснення державного нагляду (контролю) за діяльністю навчальних закладів незалежно від їх підпорядкування і форми власності, суд, разом із тим, правильно відзначив, що обраний спосіб захисту порушених прав має відповідати характеру спірних правовідносин. Використання конкретного способу захисту пов'язується, перш за все, зі специфікою спірних правовідносин, тобто діє презумпція, що кожне суб'єктивне цивільне право захищається певним способом. Неналежність способу захисту є підставою для відмови у задоволенні позову.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з діючими нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин та дійшов до правильного висновку що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Апелянт не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї позовної заяви та апеляційної скарги.

Твердження апелянта в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону, є неспроможними.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують наведені вище висновки суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Тому, на думку колегії суддів, справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 303-304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 315, 317, 319, 324-325 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

ухвалила:

Апеляційну скаргу прокурора Одеської області відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до касаційного суду протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді М.М. Драгомерецький

ОСОБА_5