Провадження № 22-ц/773/119/17 Категорія: 41 Доповідач: Лівандовська-Кочура Т. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 січня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого судді Лівандовської-Кочури Т.В.,

суддів - Федонюк С.Ю., Грушицького А.І.,

за участю секретаря Галицької І.П.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_10.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ВіЕсБанк», ОСОБА_4 про захист честі, гідності та ділової репутації, за апеляційною скаргою відповідача Публічного акціонерного товариства «ВіЕсБанк» на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 листопада 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 22 листопада 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано поширену Публічним акціонерним товариством «ВіЕсБанк» інформацію, зазначену в листі від 28 серпня 2014 року адресованому «керівникам суддів загальної юрисдикції», листі від 06 серпня 2014 року, адресованому «всім Банкам України» недостовірною, такою що порочить честь, гідність, завдає шкоди діловій репутації ОСОБА_1.

Ухвалено зобов'язати Публічне акціонерне товариство «ВіЕсБанк» спростувати інформацію, поширену в листі від 28 серпня 2014 року, адресованому Голові Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ, Голові апеляційного суду Волинської області, Голові Луцького міськрайонного суду Волинської області, Рожищенського районного суду Волинської області, наступного змісту «під час розгляду Луцьким міськрайонним судом Волинської області в 2011-2012 роках зазначеної справи № 2-8100/11 за позовом Банку до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки ОСОБА_4, вступивши в злочинну змову з гр. ОСОБА_1, маючи намір вивести з-під іпотеки Офіс, шляхом шахрайства та переслідуючи мету невиконання зобов'язань перед Банком за кредитним договором, та залучивши до своїх протиправних дій гр. ОСОБА_5 і ОСОБА_6, спланували схему рейдерського заволодіння Офісом з використанням Луцького міськрайонного суду Волинської області та Рожищенського районного суду Волинської області», «… в подальшому за попередньою домовленістю зазначеної групи осіб, гр. ОСОБА_1, змінивши територіальну підсудність справи, шляхом залучення співвідповідачем фізичної особи поручителя, зареєстрованої в місті Рожище, подав до Рожищенського районного суду Волинської області надуманий позов до гр. ОСОБА_5, ОСОБА_6, (які проживають в місті Луцьку) про стягнення боргу, з мотивів начебто наявності в гр.гр. ОСОБА_5, ОСОБА_6 боргу перед ОСОБА_1 за договором позики, у той час як насправді договір позики був фіктивним, укладеним про людське око, без намірів створити юридичні наслідки, а боргу не існувало», «було виявлено факт рейдерського заволодіння групою осіб нерухомим майном, що перебуває у ПАТ «ВіЕсБанк» з використанням судової системи», «в силу роду своєї діяльності вони є вхожі в кабінети керівників суду загальної юрисдикції…» шляхом надсилання у той же спосіб вказаним адресатам листів спростування.

Зобов'язати Публічне акціонерне товариство «ВіЕсБанк» спростувати інформацію, поширену в листі від 08 вересня 2014 року вих. № 02-4/19810, надісланому засобами електронного зв'язку, адресованому всім Банкам України, а саме: «ОСОБА_1 та пов'язані з ним особи рейдерським шляхом заволоділи вищевказаним офісом» шляхом надсилання у той же спосіб вказаним адресатам листів спростування.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «ВіЕсБанк» на користь ОСОБА_7 моральну шкоду в розмірі 1 (одна) гривня.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вищевказаним рішенням суду, представник відповідача ПАТ «ВіЕсБанк» подав апеляційну скаргу, в якій вказує на те, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим через неповноту з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити, позовну заяву ОСОБА_1 в частині вимог до ОСОБА_4 залишити без розгляду з підстав, передбачених п. 8 ч. 1 ст. 207 ЦПК України.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з наступних мотивів.

Судом встановлено, що 28 серпня 2014 року ПАТ «ВіЕсБанк» на адресу Голови Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ, Голови Апеляційного суду Волинської області, Голови Луцького міськрайонного суду Волинської області та Голови Рожищенського районного суду Волинської області було скеровано скаргу «Про рейдерське заволодіння іпотечним майном». Скарга підписана Головою Правління ПАТ «ВіЕсБанк» ОСОБА_8 та членом Правління ПАТ «ВіЕсБанк» ОСОБА_9, скоіплена печаткою банку (а.с. 12-13, т. 1).

08 вересня 2014 року ПАТ «ВіЕсБанк» всім банкам України було надіслано електронне повідомлення за № 02-4/19810 «Про рейдерське захоплення іпотечного майна», в якому серед іншого зазначено, що ОСОБА_1 пов'язані з ним особи рейдерським шляхом заволоділи вищевказаним офісом» (а.с. 10, т. 1).

Інформація, яка була викладена в електронному повідомленні та скарзі була доведена до відома адресатів та поширена відповідачем ПАТ «ВіЕсБанк». Зазначені обставини сторонами не оспорюються.

Вищевказана скарга містить наступну інформацію: «Під час розгляду Луцьким міськрайонним судом Волинської області в 2011-2012 роках зазначеної справи № 2-8100/11 за позовом Банку до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки ОСОБА_4, вступивши в злочинну змову з гр. ОСОБА_1, маючи намір вивести з-під іпотеки офіс, шляхом шахрайства та переслідуючи мету невиконання зобов'язань перед Банком за кредитним договором, та залучивши до своїх протиправних дій гр. ОСОБА_5 і ОСОБА_6, спланували схему рейдерського заволодіння офісом з використанням Луцького міськрайонного суду Волинської області та Рожищенського районного суду Волинської області», «… в подальшому за попередньою домовленістю зазначеної групи осіб, гр. ОСОБА_1, змінивши територіальну підсудність справи. шляхом залучення співвідповідачем фізичної особи поручителя, зареєстрованої в місті Рожище, подав до Рожищенського районного суду Волинської області надуманий позов до гр. ОСОБА_5, ОСОБА_6, (які проживають в місті Луцьку) про стягнення боргу, з мотивів начебто наявності в гр.гр. ОСОБА_5, ОСОБА_6 боргу перед ОСОБА_1 за договором позики, у той час, як насправді договір позики був фіктивним, укладеним про людське око, без намірів створити юридичні наслідки, а боргу не існувало», «було виявлено факт рейдерського заволодіння групою осіб нерухомим майном, що перебуває у ПАТ «ВіЕсБанк» з використанням судової системи», «в силу роду своєї діяльності вони є вхожі в кабінети керівників суду загальної юрисдикції…», а електронне повідомлення серед іншого, інформацію про те, що: «ОСОБА_1 та пов'язані з ним особи рейдерським шляхом заволоділи вищевказаним офісом».

Згідно зі ст.ст. 94, 277 ЦК України, ч. 4 ст. 32 Конституції України, ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію.

Із роз'яснень, викладених у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі - Постанова), під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення у мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Із роз'яснень, викладених у п. 16 постанови вбачається, відповідно до ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевіряти таку інформацію та надавати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

Згідно із ч. 2 ст. 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» суд зазначає, що необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

За п. 19 постанови відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки дійсності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні статті 10 Конвенції.

Пунктами 18, 19 постанови передбачено, що згідно з положеннями статті 277 ЦК України і статті 10 ЦПК України обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Аналіз спірних фрагментів текстів дає підстави для висновку про те, що наявна в них інформація викладена у формі конкретних фактів і є фактичним твердженням, а не оціночним судженням, так як в ній йдеться про вчинення позивачем ОСОБА_1 кримінально-карних діянь у сфері господарської діяльності, в тому числі рейдерських дій, які слід аналізувати комплексно, виходячи із загального змісту, і які в розумінні положень КК України вважаються злочинами, і можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності та які позивач вважає негативними, образливими, такими, що не відповідають дійсності.

У ст. 62 Конституції України закріплено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Частиною 1 ст. 10 ЦПК України закріплений принцип змагальності сторін у цивільному судочинстві. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57?60 ЦПК України.

Закон покладає обов'язок доказування достовірності поширеної інформації на відповідача, яким належних доказів в підтвердження поширеної інформації надано не було. Жодних звернень банку до правоохоронних органів, як і порушених кримінальних проваджень відносно позивача по фактах, викладених в спірних фрагментах електронного звернення та скарги не встановлено, тоді як значна кількість судових справ між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ПАТ «ВіЕсБанк» є, навпаки, свідченням того, що наявні між ними спори вирішуються в законний спосіб, шляхом реалізації права на судовий захист.

Окрім того, в матеріалах справи наявний висновок судово-лінгвістичного дослідження, наданий експертом ТОВ «Незалежний інститут судових експертиз» № 8612 від 20 травня 2016 року про те, що висловлювання, наявні у фрагментах тексту скарги про рейдерське заволодіння іпотечним майном, наведених в п. 2 (2, 4, 5, 6) дослідницької частини Висновку, є твердженнями (фактичними даними), а не оціночними судженнями. В ході розгляду справи експертом та керівником експертної установи були надані вичерпні відповіді щодо обґрунтованості даного висновку та компетенції експерта, яким суд надав належну оцінку.

Скарга від 28 серпня 2014 року, адресована Головам судових установ, в частині поширення недостовірної інформації відносно ОСОБА_1, не може вважатись реалізацією конституційного права відповідача ПАТ «ВіЕсБанк» на письмове звернення до органів державної влади із викладом такої інформації для проведення перевірки, враховуючи, що судові установи не є компетентними органами, які правомочні перевіряти таку інформацію.

Встановивши, що в результаті дій відповідача порушено особисті немайнові права позивача, які виразилися у приниженні честі, гідності та ділової репутації, мали негативний вплив на його ділову репутацію та імідж, внаслідок чого позивачу завдано моральної шкоди, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди, в межах заявлених вимог.

Рішення суду в частині відмови в позові відповідачем ПАТ «ВіЕсБанк» не оскаржується, тому на предмет законності та обгрунтованості колегією суддів не перевіряється.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу відповідача Публічного акціонерного товариства «ВіЕсБанк» відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 листопада 2016 року у даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді