Справа № 357/6127/16-ц Головуючий у І інстанції Подрєзова Г. О.
Провадження № 22-ц/780/257/17 Доповідач у 2 інстанції Приходько К. П.
Категорія 42 25.01.2017
УХВАЛА

Іменем України

25 січня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді: Приходька К.П.,

суддів: Голуб С.А., Верланова С.М.,

за участю секретаря: Дрозда Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_4 про захист житлових прав шляхом вселення та зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи втратившею право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку,-

встановила :

у травні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з вищезазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що після розірвання шлюбу з ОСОБА_2 у 2007 році, позивач продовжував проживати у квартирі АДРЕСА_1, яка була придбана за спільні кошти в період зареєстрованого шлюбу, але оформлена за договором дарування.

В середині 2015 року ОСОБА_3 був вимушений проживати у своєї матері по АДРЕСА_2.

Коли повернувся до своєї квартири, то виявив, що до квартири не може потрапити із-за того, що замки на вхідних дверях замінені, мирним шляхом вирішити спір не представлялося можливим.

Просив вселити його до квартири АДРЕСА_1 та зобов'язати ОСОБА_2 не вчиняти перешкод щодо користування житлом.

У червні 2016 року ОСОБА_2 подала зустрічну позовну заяву, мотивуючи її тим, що 26 червня 1993 року між сторонами по справі було укладено шлюб, після укладення шлюбу вони проживали за адресою: АДРЕСА_3.

14 травня 2002 року на підставі договору дарування АЕК №052734 ОСОБА_2 стала володіти правом приватної власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1, куди зареєструвала ОСОБА_3 та їхню спільну дочку - ОСОБА_4

12 червня 2007 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було розірвано за рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області.

З моменту набуття права власності на квартиру по АДРЕСА_1 і до подачі зустрічного позову, ОСОБА_2 здійснювала права по утриманню, користуванню та розпорядженню належним їй житловим приміщенням.

У березні 2014 року ОСОБА_3 добровільно змінив місце проживання.

Просила визнати ОСОБА_3 таким,що втратив право на користування житловим приміщенням та зняти з реєстраційного обліку в квартирі, відмовити у позовних вимогах ОСОБА_3, а також судовий збір у розмірі 551,21 грн. стягнути з ОСОБА_3

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області 28 вересня 2016 року первісний позов - задоволено. Вселено ОСОБА_3 до квартири АДРЕСА_1. В задоволенні зустрічного позову - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, мотивуючи її тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, упередженим на користь ОСОБА_3, так як судом першої інстанції не були враховані, або були невірно оцінені докази надані апелянтом.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що суд першої інстанції беззаперечно, без будь - яких доказів з боку ОСОБА_3 прийняв до уваги свідчення в суді першої інстанції.

Також, судом першої інстанції як беззаперечний факт без будь - яких доказів з боку ОСОБА_3 взято до уваги його неправдиві покази, що відповідач за зустрічним позовом залишив місце реєстрації в зв'язку з необхідністю по догляду за матір'ю.

Просила скасувати рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 вересня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким визнати ОСОБА_3, таким, що втратив право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку за адресою АДРЕСА_1.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що шлюб зареєстрований між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в 1993 році був розірваний 12.06.2007 року, що підтверджено свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 виданим 12.06.2007р. відділом РАЦС Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області.

Відповідно до договору дарування квартири від 14.05.2002 року, засвідченого державним нотаріусом Білоцерківської державної нотаріальної контори та зареєстрованим в реєстрі №6-2060, квартира АДРЕСА_1 була подарована ОСОБА_2

Доказів придбання вказаної квартири за договором купівлі-продажу, як це стверджував позивач ОСОБА_3, суду не надано.

Сторони ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та їх повнолітня дочка ОСОБА_4 зареєстровані у квартирі АДРЕСА_1.

Дані обставини підтверджуються довідкою КП Білоцерківської міської ради ЖЕК-1 м. Біла Церква від 13.11.2015р. №6955.

Також, встановлено, що позивач був вселений до спірної квартири на законних підставах - як член сім'ї власника житла, як чоловік відповідачки, тобто його право користування спірним житловим приміщенням виникло саме у зв'язку з фактичним вселенням та проживанням у квартирі власника.

Той факт, що певний час позивач ОСОБА_3 не проживав у спірній квартирі, у зв'язку з доглядом матері, не спростовував тих обставин, що місцем проживання позивача є спірна квартира АДРЕСА_1.

Крім того, встановлено, що ОСОБА_3 не проживає у спірній квартирі з березня 2014 року з поважних причин, а саме у зв'язку з зміною замків на вхідних дверях спірної квартири.

Ухвалюючи рішення про задоволення первісного позову та про відмову в задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги за зустрічним позовом є необґрунтованими, оскільки з березня 2014 року по січень 2015 року не сплив строк, передбачений ст.405 ЦК України для визнання колишнього члена сім'ї втративши право користування житлом, у зв'язку з відсутністю без поважних причин більше одного року у спірному житловому приміщенні.

З такими висновками колегія суддів погоджується, оскільки вони узгоджуються з вимогами чинного законодавства та ґрунтуються на матеріалах справи.

Відповідно до ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Відповідно до ст.156 цього Кодексу - члени сім'ї власника жилого будинку (квартири),які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Законним і обґрунтованим відповідно до ст.213 ЦПК України є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повного і всебічного з'ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Тому, викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, відповідно до ст.303 ЦПК України, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Висновки суду відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Керуючись ст.ст.303,307,308,313-315,317,319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді