АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №212/1242/16-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/225/К/17 суддя Зімін М.В.
Категорія - 5 ( І ) Суддя-доповідач - Зубакова В.П.
УХВАЛА

Іменем України

24 січня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Зубакової В.П.

суддів: Барильської А.П., Бондар Я.М.

за участю секретаря: Чубіної А.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 11 жовтня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: Виконавчий комітет Жовтневої районної у місті Кривому Розі ради, Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Жовтневої районної у місті Кривому Розі ради, про позбавлення права користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку місця проживання.

Особи, які беруть участь у розгляді справи:

позивач ОСОБА_2, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про позбавлення права користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку місця проживання, посилаючись на те, що він є власником квартири АДРЕСА_1

Його колишня дружина - ОСОБА_3 разом з їх сином ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстровані у квартирі, однак з 2014 року вибули на постійне місце проживання до Естонії.

Посилаючись на те, що реєстрація відповідача ОСОБА_6 та сина ОСОБА_5 у квартирі чинить йому перешкоди у користуванні власністю, уточнивши позовні вимоги, позивач просив суд: усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом позбавлення ОСОБА_3 та неповнолітнього ОСОБА_5 права користування житловим приміщенням та зняття їх з реєстрації.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 11 жовтня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення його позову, посилаючись на неповне з'ясування судом всіх обставин справи та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. Зокрема, судом не було враховано, що відповідач 13 березня 2014 року вийшла заміж за громадянина Естонії та виїхала разом з сином на постійне проживання до Естонії. Також, зазначає, що квартира дійсно була придбана у період шлюбу, однак за кошти його матері та в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно він є єдиним власником цієї квартира, тому його право власності підлягає судовому захисту.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_2, який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що з 30.06.2001 року позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі.

22 жовтня 2002 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, який посвідчено 22.10.2002 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Перекопською І.С., зареєстрований в реєстрі за № 4872. (а.с.6).

Згідно довідки Криворізької об'єднаної міської довідково-інформаційної служби за №53 від 29.09.2015 року в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5 (а.с.7).

Рішенням Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 грудня 2013 року, яке набрало законної сили 16 грудня 2013 року, шлюб між позивачем та відповідачкою розірвано (а.с.90).

Згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 ОСОБА_2 23 квітня 2015 року зареєстрував шлюб із ОСОБА_10 (а.с.85).

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_11. Батьками в свідоцтві про народження записані ОСОБА_2 та ОСОБА_10 (а.с.86).

Відповідно до актів обстеження складених мешканцями будинку АДРЕСА_1 від 19.05.2015, 22.07.2015, 30.09.2015 та 24.07.2016 року ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 не проживає.(.а.с.9,10,11,12,99).

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 є співвласником спірної квартири, а не колишнім членом сім'ї позивача, а тому вона разом з сином ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, не може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщення, незалежно від часу не проживання в квартирі.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів №№ 2,4,7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 ст.383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї.

Вимогами ст.386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Як зазначено в ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" ооскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316-319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК України не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Положенням частини ст. 69 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частка майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов'язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім'я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Оскільки квартира АДРЕСА_1 придбана ОСОБА_2 в період шлюбу з ОСОБА_3, то вона вважається спільною сумісною власністю подружжя до тих пір, коли буде доведено протилежне.

Згідно з вимогами частини 1 статті 303 ЦПК України і зважаючи на роз'яснення, викладені в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.10.2008 р., під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно ч. 2 ст. 11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Як встановлено колегією суддів, ОСОБА_2 не ставив перед судом питання про визнання квартири АДРЕСА_1 його особистою приватною власністю, а тому колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що спірна квартира була придбана за кошти матері позивача та є його власністю.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_3, разом з неповнолітньою дитиною, має бути визнана такою, що втратила право користування квартири АДРЕСА_1 колегією суддів відхиляються, оскільки на теперішній час ОСОБА_3 вважається співвласником спірної квартири, а тому вона не може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщення, незалежно від часу не проживання в квартирі.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів особами, які беруть участь у розгляді справи, діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Відповідно до вимог ч.2 ст.303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції були досліджені у встановленому законом порядку. Апеляційна скарга не містить посилання на нові докази, які б давали підставу для зміни чи скасування судового рішення.

Розглянувши справу в межах позовної заяви та в межах поданої апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 218, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 - відхилити.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 11 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: