РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 638/4580/16-ц

Провадження № 2/638/1990/17

25.01.2017 року Дзержинський районний суд м. Харкова

в складі: головуючого судді Хайкіна В.М.

при секретарі Козодой К. І.

з участю судового розпорядника ОСОБА_1

з участю представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_3 звернулася до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_4 про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 14.10.1989 року уклала шлюб з відповідачем - ОСОБА_4, який рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23.05.2012 року був розірваний. Від шлюбу мають малолітню дитину сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, неповнолітню доньку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, та повнолітню доньку ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, які після розірвання шлюбу залишилися проживати з позивачем. На підставі рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 17.01.2013 року відповідач зобовязаний виплачувати аліменти на користь позивача на утримання дітей у розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку по в/л №2419/9563 від 04.04.2013 року та повнолітньої дитини у розмірі 1/6 частини по в/л №2419/9564 від 14.04.2013 року. Так, станом з вересня (серпня) 2013 року по 14.02.2016 року включно, внаслідок невиконання рішення про стягнення аліментів за ОСОБА_4 утворилася заборгованість по сплаті аліментів за період: з вересня (серпня) 2013 року по грудень 2013 року включно у сумі 35627, 00 грн. (в/л №2419/9563 від 04.04.2013 року) та 32782, 00 грн. (в/л №2419/9564 від 14.04.2013 року); з січня 2014 року по березень 2014 року включно у сумі 22333, 00 грн. (в/л №2419/9563 від 04.04.2013 року) та 3658, 00 грн. (в/л №2419/9564 від 14.04.2013 року); з квітня 2014 року по червень 2014 року включно у сумі 22330, 00 грн. (в/л №2419/9563 від 04.04.2013 року) та підтверджується доданими до заяви розрахунком державного виконавця Красногвардійського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції та довідкою про неотримання аліментів Дзержинського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції (за період з квітня 2014 року по червень 2014 року включно). Просить стягнути з ОСОБА_4 на її користь неустойку за прострочення сплати аліментів в сумі 68409, 00 грн. за 2013 рік, в сумі 48321, 00 грн. за 2014 рік, а всього стягнути 116730, 00 грн.

Позивач ОСОБА_3в судове засідання не зявилася, надала до суду заяву щодо розгляду справи за її відсутністю, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить суд їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_2 у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі, вважає вимоги позивача необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 17.01.2013 року з відповідача присуджено аліменти на утримання дітей - ОСОБА_6 та ОСОБА_5 в розмірі 1/3 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку до досягнення ними повноліття, починаючи стягнення з 20.12.2012 року. Відповідач завжди сумлінно виконує свої батьківські обовязки, піклується про дітей, перераховує кошти на їх утримання. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 30.07.2014 року встановлено, що відповідач надавав допомогу позивачеві на утримання дітей та протягом 2013-2014 рр. перерахував на карту ПАТ КБ «Приватбанк» позивача грошові кошти у розмірі 23929, 9 грн., окрім того судом встановлено, що відповідачем за період з січня 2013 року по липень 2014 року на підставі укладеного договору з ОСОБА_8 на проведення реабілітації сина ОСОБА_9 сплачено 76000 грн. В ухвалі апеляційного суду Дніпропетровської області від 20.10.2014 року, якою рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 30.07.2014 року залишено без змін, встановлено, що окрім перелічених вище платежів на утримання дітей, відповідач у період з 2013 року о 2014 рік матеріально допомагав вже дорослій доньці ОСОБА_7 на суму 42000 грн., а також для задоволення потреб дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_5 відповідач перераховував через банк довіреній особі ОСОБА_10 грошові кошти у розмірі 30000 грн. на оплату транспортних послуг. Перелічені обставини не заперечувались позивачем. Оскільки заборгованість по сплаті аліментів відсутня, тому підстав для стягнення неустойки немає. Також наголошує на пропуску строку позовної давності.

Суд, дослідивши доводи позивача, викладені у позовній заяві, доводи представника відповідача, надані у судовому засіданні, оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.

Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обовязку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Як встановлено матеріалами справи, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 14.10.1989 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірвано згідно рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23.05.2012 року (а. с. 5).

Від шлюбу мають дітей ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджують свідоцтва про народження (а. с. 6-8).

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 17.01.2013 року по справі №419/9563/2012 з ОСОБА_4 стягнуто аліменти на утримання його дітей - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, в розмірі 1/3 частини зі всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку щомісячно.

Відповідно до частини 1 статті 196 Сімейного кодексу України, при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

У відповідності до пункту 22 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», передбачена статтею 196 Сімейного кодексу України, відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин. Суд може зменшити розмір неустойки з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів, а за передбачених статтею 197 Сімейного кодексу України умов - повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості.

Позивачем ОСОБА_3 надано копію довідку Красногвардійського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції від 01.04.2014 року №999 про неотримання аліментів, з якої вбачається, що ОСОБА_3 дійсно не отримувала аліменти з ОСОБА_4 за період з 01.09.2013 року по 31.03.2014 року згідно з виконавчим листом №419/9563, виданого Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська (а. с. 11).

Згідно ж копії довідки, виданої Красногвардійським відділом державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції від 26.03.2014 року №9266, заборгованість по аліментам за в/л №2419/9563 від 04.04.2013 року складає 7184, 49 грн., а за в/л №419/9564 від 14.03.2013 року складає 4176, 88 грн. (а. с. 12).

Із довідки про неотримання аліментів, виданої Дзержинським відділом державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції від 04.09.2014 року №11233 вбачається, що ОСОБА_3 дійсно не отримувала аліменти з ОСОБА_4 за період з 01.03.2014 року по 31.08.2014 року включно згідно з виконавчим листом №419/9564/12 від 14.03.2013, виданого Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська (а. с. 15).

В порушення вимог статей 58, 59 ЦПК України щодо належності та допустимості доказів,матеріали справи не містять оригіналів цих довідок, а тому суд не може прийняти їх до уваги, а також віднести дані довідки до письмових доказів в значенні статті 64 ЦПК України.

Як визначено у частині 3 статті 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так, рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 30.07.2014 року по справі №204/2428/2014-ц встановлено, що відповідач надавав допомогу позивачеві на утримання дітей та протягом 2013-2014 рр. перерахував на карту ПАТ КБ «Приватбанк» позивача грошові кошти у розмірі 23929, 9 грн., окрім того судом встановлено, що відповідачем за період з січня 2013 року по липень 2014 року на підставі укладеного договору з ОСОБА_8 на проведення реабілітації сина ОСОБА_9 сплачено 76000 грн.

В ухвалі апеляційного суду Дніпропетровської області від 20.10.2014 року, якою рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 30.07.2014 року залишено без змін, встановлено, що окрім перелічених вище платежів на утримання дітей, відповідач у період з 2013 року о 2014 рік матеріально допомагав вже дорослій доньці ОСОБА_7 на суму 42000 грн., а також для задоволення потреб дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_5 відповідач перераховував через банк довіреній особі ОСОБА_10 грошові кошти у розмірі 30000 грн. на оплату транспортних послуг. Перелічені обставини не заперечувались позивачем.

Як вбачається із довідки про доходи, виданої громадянину ОСОБА_4 Харківською митницею ДФС від 01.09.2016 року №20700502/185, його загальна сума доходу за період з 09/2012 року по 07/2013 року за винятком аліментів становить 73727, 15 грн. З цього доходу (за вирахуванням податків та внесків) утримані аліменти на загальну суму 33975, 74 грн. (а. с. 84).

Як вбачається із довідки про доходи, виданої громадянину ОСОБА_4 відділом організації документування і роботи з документами Дніпропетровської митниці ДФС від 25.08.2016 року №95, його загальна сума доходу за період з 07/2014 року по 11/2015 року становить 125296, 58 грн. З цього доходу (за вирахуванням податків та внесків) утримані аліменти на загальну суму 37672, 11 грн. Аліменти утримувалися з заробітної плати ОСОБА_4 у період з липня 2014 року по листопад 2015 року у розмірі 1/6 частини доходу у повному обсязі. У листопаді 2015 року (після звільнення) був нарахований лікарняний за 10.2015 рік, з якого також утримано аліменти. Заборгованість по аліментам ОСОБА_4 у Дніпропетровській митниці ДФС відсутня. Водночас на виконання постанови про звернення стягнення на заробітну плату боржника ВП №45054222 щодо стягнення аліментів з заробітної плати ОСОБА_4 утримувався борг по аліментах який за станом на 01.09.2014 року становив 4176, 88 грн., враховуючи суми аліментів, що утримувалися з заробітної плати ОСОБА_4 з дня прийому його на роботу по момент отримання постанови ДВС (т. б. з 14.07.2014 по 26.11.2014) у розмірі 35 % за його власною заявою. Сума боргу погашена у повному обсязі (а. с. 82-83).

Так, згідно частини 1 статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За положенням статті 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до частини 2, 3 статті 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до частини 1, 3, 4 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Таким чином, виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, меж здійснення особою цивільних прав і виконання цивільних обов'язків (ст. ст. 3, 6, 12 - 15, 20 ЦК України, ст. ст. 3-5 ЦПК України) можна дійти висновку про те, що оскільки заборгованість по сплаті аліментів у ОСОБА_4 відсутня, то на нього і не може бути покладений обовязок щодо сплати неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, а тому підстав для задоволення позову ОСОБА_3 немає.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 3, 10, 11, 60, 88, 209, 212, 214-215 ЦПК України, ст. 196 СК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Харківської області через Дзержинський районний суд м. Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий: