АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області в складі:

головуючого Міцнея В.Ф.

суддів: Владичана А.І., Литвинюк І.М.

секретар Костюк Л.С.

за участю: представника ОСОБА_1 ОСОБА_2,

представника ОСОБА_3 ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, третя особа приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу ОСОБА_6, про визнання договору дарування житлового будинку недійсним, визнання права власності на спадкове майно та витребування майна від добросовісного набувача, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 12 листопада 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2014 року ОСОБА_1звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про визнання договору дарування житлового будинку недійсним, визнання права власності на спадкове майно та витребування майна від добросовісного набувача.

Вказувала на те, що її дідові ОСОБА_7 та бабі ОСОБА_3 належав будинок №1 по вулиці Шевченка у м. Заставна Чернівецької області. ЇЇ мати ОСОБА_8 (Громко, ОСОБА_3) померла 13 травня 2002 року, баба ОСОБА_3 померла 8 травня 2009 року, а дід ОСОБА_7 помер 7 березня 2012 року.

Після їх смерті відкрилась спадщина на вказаний житловий будинок.

Спадкоємцями майна після смерті ОСОБА_3 є її чоловік - ОСОБА_7, син - ОСОБА_3 та вона за правом представлення, оскільки її мати

-------------------------------------------------------------------------------------------------------

22ц-90/17 головуючий у І-й інстанції Угриновська Л.Я.

категорія:19/21 суддя-доповідач: ОСОБА_9

померла раніше. Спадкоємцями майна після смерті діда були син останнього - ОСОБА_3 та вона за правом представлення.Вважала, що відповідач ОСОБА_3 спадщину в установленому порядку після смерті матері та батька не прийняв, оскільки разом із ними на час смерті не проживав, із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори не звертався.

Також зазначала, що з 2004 року вона була зареєстрована у спірному будинку, проте тривалий час перебувала за межами України, на роботі в Німеччині. У травні 2013 року вона дізналась, що її дядько - ОСОБА_3 має намір продати будинок, і що вона судовим рішенням визнана такою, що втратила право користування ним. Після ознайомлення із матеріалами вказаної справи їй стало відомо, що між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування спірного житлового будинку.

Вважала, що вказаний договір дарування був укладений із порушенням норм цивільного права та порушує її право на спадкування за правом представлення. Цей договір підписаний не дарувальником ОСОБА_7, а іншою особою, а саме ОСОБА_10, і при цьому нотаріусом зазначено, що останній підписав цей договір на прохання дарувальника, який не міг це зробити, у звязку із похилим віком. Вказана обставина суперечить вимозі цивільного законодавства, яка визначає, що в разі, якщо фізична особа у звязку із хворобою або фізичною вадою не може підписати власноручно текст правочину, то за її дорученням і в її присутності текст правочину підписує інша особа. Похилий вік не є вадою і не є хворобою, тому не є підставою для того, щоб правочин підписала інша особа.

Крім того вказувала, що ОСОБА_7 був письменним, не мав фізичних вад та був здоровий, після укладення вказаного договору прожив ще шість років.

Посилаючись на ці обставини, просила суд визнати недійсним договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по вулиці Шевченка № 1 у м. Заставна Чернівецької області, від 19 грудня 2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу ОСОБА_6; визнати за нею право власності в порядку спадкування на цей будинок, а також витребувати його у ОСОБА_5 та передати їй.

Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 12 листопада 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового про задоволення позову з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що договір дарування від 19 грудня 2006 року було укладено з дотриманням вимог чинного законодавства.

Проте з такими висновками суду погодитись не можна.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 19 грудня 2006 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування, за яким ОСОБА_7 передав, а ОСОБА_3 прийняв у власність безоплатно житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться по вул. Шевченка № 1 у м. Заставна Чернівецької області, який належав дарувальнику на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 18 листопада 2006 року виконкомом Заставнівської міської ради Чернівецької області.

Вказаний договір підписаний від імені дарувальника ОСОБА_7 іншою особою - ОСОБА_10 на особисте прохання дарувальника у звязку з похилим віком останнього (т.1, а.с.17).

7 березня 2012 року ОСОБА_7помер.

30 травня 2013 року ОСОБА_3 продав спірний будинок ОСОБА_5

Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 2 ст.719 ЦК України передбачено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

За змістом ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Якщо фізична особа у звязку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє (ч.4 ст.207 ЦК).

Відповідно до п.16 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказ Міністерства юстиції України від 3 березня 2004 року №20/5, (чинної на час укладення спірного договору)нотаріально посвідчувані правочини підписуються у присутності нотаріуса. Якщо фізична особа внаслідок фізичної вади або хвороби не може власноручно підписати документ, то за її дорученням у її присутності та в присутності нотаріуса цей документ може підписати інша особа. Про причини, з яких фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не могла підписати документ, зазначається у посвідчувальному написі.

Отже,правочин може бути підписаний іншою особою у разі хвороби або фізичної вади особи, яка є стороною правочину, а не у звязку з її похилим віком.

Крім того, у листопаді 2006 року ОСОБА_7 було видано свідоцтво про право власності на спірний будинок, на підставі рішення виконавчого комітету Заставнівської міської ради від 28 вересня 2006 року.

Вказане рішення виконкому було прийнято за результатами розгляду заяви ОСОБА_7 від 11 вересня 2006 року, яка підписана останнім та зареєстрована у виконкомі Заставнівської міської ради 29 вересня 2006 року, тобто за три місяці до укладення оспорюваного договору.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що оспорюваний договір дарування складений та посвідчений з порушенням вимог ст.207 ЦК України та п.16 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказ Міністерства юстиції України від 3 березня 2004 року №20/5, що відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України є підставою для визнання його недійсним.

На думку судової колегії, обгрунтованою є такожі вимога ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно.

За положеннями ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Спадкоємець вважатиметься таким, що постійно проживав разом із спадкодавцем, і в тому випадку, коли за певний, навіть значний, час до настання смерті спадкодавця він відбув з місця проживання спадкодавця у довготривале відрядження, з якого повернувся після закінчення строку для прийняття спадщини. Незважаючи на те, що такий спадкоємець жодних дій для прийняття спадщини не здійснював або навіть не знав про сам факт її відкриття, він вважатиметься таким, що прийняв її в силу ч.3 ст.1268 ЦК України.

Згідно з ч.1 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

При цьому, місце проживання необхідно відрізняти від місця перебування фізичної особи, тобто того місця, де вона не проживає, а тимчасово знаходиться.

Як вбачається з матеріалів справи, єдиним місцем проживання та реєстрації позивачки ОСОБА_1 є будинок по вулиці Шевченка № 1 у м.Заставна Чернівецької області, а тимчасовим місцем її проживання є Німеччина, де вона перебуває на роботі (т.1, а.с.86, 89, 113).

Отже, позивачку ОСОБА_1 слід вважати такою, що прийняла спадщину відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України, тому її право на спадкове майно підлягає захисту.

З огляду на те, що договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого по вулиці Шевченка № 1 у м. Заставна Чернівецької області, підлягає визнанню недійсним, то право власності ОСОБА_7. на цей будинок, яке належало йому на день смерті, входить до складу спадщини.

Оскільки донька ОСОБА_7 - ОСОБА_8 (Громко, ОСОБА_7) померла до моменту відкриття спадщини на вказаний будинок, позивачка як донька останньої має право на спадкування за правом представлення відповідно до ч.1 ст.1266 ЦК України.

З урахуванням наведеного колегія вважає, що вимога позивачки про визнання права власності в порядку спадкуванняна житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований по вулиці Шевченка №1 у м. Заставна Чернівецької області, підлягає задоволенню.

Відповідно до ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Пленум Верховного Суду України у п.10 постанови від 6 листопада 2009 року № 9 „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними розяснив судам, що реституція як спосіб захисту цивільного права (ч.1 ст.216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У звязку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути предявлена тільки стороні недійсного правочину.

Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання індикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених ч.1 ст.388 ЦК.

Як вбачається з матеріалів справи, 30 травня 2013 року відповідач ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу продав відповідачці ОСОБА_5 житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по вулиці Шевченка № 1 у м. Заставна Чернівецької області (т.1, а.с.206).

Згідно з п.3 ч.1 ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати(добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Оскільки відповідач ОСОБА_3 набув право власності на спірний будинок за договором дарування від 19 грудня 2006 року, якого необхідно визнати недійсним, і відчужив цей будинок відповідачці ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 30 травня 2013 року, то позивачка ОСОБА_1, яка набула право власності на це майно в порядку спадкування, має право витребувати його від добросовісного набувача ОСОБА_5 відповідно до п.3 ч.1 ст.388 ЦК України.

За таких обставин рішення суду першої інстанції відповідно до п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Керуючись ст.ст.307, 309, 314 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 12 листопада 2015 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6, про визнання договору дарування житлового будинку недійсним, визнання права власності на спадкове майно та витребування майна від добросовісного набувачазадовольнити.

Визнати недійсним договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться по вулиці Шевченка №1 у м. Заставна Чернівецької області, укладений 19 грудня 2006 року між ОСОБА_7 і ОСОБА_3 тапосвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу ОСОБА_6.

Визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться по вулиці Шевченка № 1 у м. Заставна Чернівецької області.

Витребувати від ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться по вулиці Шевченка № 1 у м. Заставна Чернівецької області.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: