Номер провадження: 22-ц/785/258/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Кравець Ю. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.01.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді Кравця Ю.І.,

суддів: Журавльова О.Г., Комлевої О.С.,

з участю секретаря судового засідання Ліснік Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одеса цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третіх осіб: Органу опіки та піклування Любашівської районної державної адміністрації, відділу державної реєстрації актів цивільного стану Любашівського районного управління юстиції про встановлення факту спільного проживання однією сімєю чоловіка і жінки без шлюбу та встановлення походження дитини від батьків, які не перебували між собою в шлюбі, за апеляційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на рішення Любашівського районного суду Одеської області від 08.11.2016 року,

встановила

05.07.2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що вона починаючи з 2001 року проживала однією сімєю без реєстрації шлюбу - як дружина і чоловік з ОСОБА_7, який помер 14.06.2016 року. 27.11.2003 року в них народилась донька - ОСОБА_8, запис про батька якої в свідоцтві про народження було проведено за вказівкою матері відповідно до ч.2 ст.55 Кодексу про шлюб та сім'ю України. За життя померлий ОСОБА_7 визнав себе батьком ОСОБА_8, тривалий час проживав з ОСОБА_2 - її матір'ю, у незареєстрованому шлюбі, допомагав у вихованні дитини, матеріальному забезпеченні та мав намір встановити батьківство, однак не встиг належним чином оформити своє батьківство стосовно доньки ОСОБА_8, а тому позивачка вимушена звертатися до суду із вказаною позовною заявою.

Рішенням Любашівського районного суду Одеської області від 08.11.2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Встановлено факт батьківства ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, померлого 14.06.2016 року щодо дитини ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_3. Вирішено змінити прізвище неповнолітньої ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_3 на ОСОБА_7. Зобовязано Любашівський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області внести зміни до актового запису про народження дитини ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_3, за № 09 від 28.01.2004 року, де у відомості про батьківство вказати батьком дитини ОСОБА_7, та змінити прізвище неповнолітньої ОСОБА_8 на ОСОБА_7. Зобовязано відділ реєстрації актів цивільного стану Любашівського районного управління юстиції внести зміни в графу «відомості про батька», змінивши прізвище «Ніколаєнко» ОСОБА_9 на ОСОБА_7 в актовому запису № 09 від 28.01.2004 року, складеного відділом реєстрації актів цивільного стану Любашівського районного управління юстиції, про народження дитини ОСОБА_8, яка народилась 27.11.2003 року, матірю якої являлась ОСОБА_2. Позовні вимоги про встановлення факту спільного проживання однією сімєю чоловіка і жінки без шлюбу залишено без розгляду. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Рішення в частині відмови у задоволенні позову не оскаржено, а тому відповідно ст. 300 ЦПК України колегією суддів не перевіряється.

Не погоджуючись із рішенням суду, відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 подали апеляційну скаргу, в якій з посиланням на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального та неправильне застосування матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 у повному обсязі.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 обґрунтовують тим, що ОСОБА_7, який помер 14.06.2016 року, ніколи не признавав дитину, яку народила ОСОБА_2 27.11.2003 року, своєю донькою та відмовився буди зареєстрованим як батько дитини, через що між ними та ОСОБА_2 так і не склалися родинні відносини. Крім того зазначили, що після розірвання шлюбу ОСОБА_7 фактично продовжував сімейні відносини з колишньою дружиною та не вів спільне господарство з ОСОБА_2, яка за весь час проживання з померлим ОСОБА_7 не намагалася поставити питання про зміну прізвища дитини. Також вказують, що рішення суду першої інстанції базується на припущеннях та суд помилково вважав належними докази, а саме: показання свідків, фотокартки та відеозаписи, надані позивачкою які, на думку суду, в сукупності, підтверджують факт спільного проживання позивачки з особою, яку остання вважає батьком своїх дітей, а саме померлого ОСОБА_7, а також факт спільного виховання доньки ОСОБА_8, що достовірно підтверджує визнання особою батьківства. Крім того зазначили, що ОСОБА_2 мала статус матері-одиначки, отримувала відповідну державну допомогу та не ставила питання про встановлення батьківства відносно ОСОБА_7

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Судом встановлено, що згідно актового запису про народження ОСОБА_8 народилась 27.11.2003 року, у графі «батько» відомості про батька відсутні, зі слів матері записано імя батька «Ніколаєнко Олександр Іванович» (а.с.25).

Як встановлено в судовому засіданні ОСОБА_7 під час проживання однією сімєю з позивачкою, відкрито беззастережно визнавав своє батьківство щодо доньки - ОСОБА_8, спільно проживав та вів спільне господарство з матір'ю дитини до народження дитини, а також спільно з нею виховував та утримував дитину, що підтвердили допитані в судовому засіданні свідки: ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, які показали, що померлий ОСОБА_7 спільно проживав з позивачкою, починаючи з часу ще до народження дитини, та приймав участь у спільному вихованні дитини, відводив доньку до дитячого садочку та до школи, відвідував святкові ранки, був присутній на шкільних заходах в школі, де навчалась донька ОСОБА_8, а також підтверджується наданими позивачкою фотографіями та відео.

Із пояснень самої неповнолітньої ОСОБА_8 також видно, що покійний ОСОБА_7 визнавав себе її батьком та мав намір зареєструвати своє батьківство, про що говорив їй. Між донькою та батьком склалися дуже близькі відносини, дитина бажає мати прізвище свого покійного батька.

Врахувавши всі наведені докази, суд першої інстанції дійшов висновку що підтверджує визнання померлим батьківства за життя, зокрема, спільне проживання та ведення спільного господарства з матір'ю дитини до народження дитини та спільне виховання та утримання ними дитини, а також визнання померлим свого батьківства щодо доньки ОСОБА_8.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з наступного.

Відповідно до законодавства України, підставою для виникнення прав та обов'язків батьків і дитини є походження дитини від них, засвідчене у встановленому законом порядку.

За загальним правилом дії нормативно-правових актів у часі, до сімейних відносин, які виникли і існували до 01.01.2004 року, повинні застосовуватися положення Кодексу про шлюб та сім'ю України , який діяв на той момент і втратив силу з набранням законної сили Сімейним кодексом України. Відповідно до ч.1 ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Сімейний кодекс України набрав чинності з 01.01.2004 року.

Тому, при розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до 01.01.2004 року, необхідно застосовувати відповідні норми КпШС, беручи до уваги всі докази, що достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства, в їх сукупності, зокрема, спільне проживання й ведення спільного господарства відповідачем та матірю дитини до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини.

Зокрема, вирішення питання стосовного законодавства у таких справах значно впливає на можливість використання тих чи інших доказів при встановленні факту батьківства. Коли дитина народилася до 01.01.2004 року, суд бере до уваги всі докази, що достовірно підтверджують визнання померлим батьківства за життя згідно зі ст. 53 Кодексу про шлюб та сім'ю, зокрема, спільне проживання та ведення спільного господарства матір'ю дитини з і відповідачем до народження дитини, або спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази, що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства.

Відповідно до пункту 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» також зазначено про те, що згідно зі ст. 53 КпШС підставою для встановлення батьківства (факту батьківства) може бути не сам по собі факт біологічного походження дитини, а фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері й особи, яку та вважає батьком дитини, ведення ними спільного господарства до народження останньої, або спільне її виховання чи утримання, або ж докази, що достовірно підтверджують визнання особою батьківства.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Частиною 4 ст.60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підтвердження факту спільного виховання дитини районний суд прийняв до уваги як належні, в розумінні вимог цивільно-процесуального законодавства, докази: показання свідків, фотокартки та відеозаписи, надані позивачкою на підтвердження факту визнання покійним ОСОБА_7 батьківства, оскільки останні, на думку суду, в сукупності, підтверджують факт спільного проживання позивачки з особою, яку остання вважає батьком своїх дітей, а саме померлого ОСОБА_7, а також факт спільного виховання доньки ОСОБА_8, що достовірно підтверджує визнання особою батьківства.

Встановлення даного факту позивачці необхідне для внесення змін про батька в свідоцтві про народження дитини.

Із позовної заяви вбачається, що, по-перше, мотивом для звернення до суду є оформлення свідоцтва про народження із записом про батька дитини, записом прізвища дитини на прізвище біологічного батька, щоб показати їх спорідненість.

Крім того, мотивами для звернення до суду із заявою про встановлення факту батьківства є оформлення спадщини після смерті батька.

В іншому порядку встановити факт батьківства неможливо, тому позовна заява підлягає задоволенню.

Врахувавши вищевказані обставини та норми права, суд першої вважав позовну заяву ОСОБА_2 в частині вимоги про встановлення походження дитини від батьків, які не перебували між собою в шлюбі, обґрунтованою та законною, у звязку з чим остання підлягає задоволенню.

Колегія суддів погоджується з такими висновками районного суду. Оскільки, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Колегія суддів відхиляє посилання в апеляційні скарзі що позивачка мала статус матері-одиначки, отримувала відповідну допомогу від держави, оскільки вважає, що дії (правомірні чи неправомірні) позивачки щодо отримання матеріальної допомоги не можуть бути підставою для порушення прав дитини щодо встановлення факту батьківства.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 11 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Любашівського районного суду Одеської області від 08.11.2016 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: О.С.Комлева

ОСОБА_19