Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/158/17 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач Єгорова С. М.
РІШЕННЯ

Іменем України

24.01.2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого судді: Єгорової С.М.

суддів: Дуковського О.Л., Письменного О.А.

із секретарем Савченко Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 26 вересня 2016 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до Селянського (фермерського) господарства «Підкевич Микола Васильович» про стягнення коштів за використання самовільно занятої земельної ділянки,

УСТАНОВИЛА:

У квітні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він успадкував після смерті батька ОСОБА_3, який помер 31 серпня 2006 року, земельну ділянку, площею 6,36 га, яка розташована на території Плетеноташлицької сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області. Ця земельна ділянка до 2010 рокуперебувала в оренді у СФГ«Підкевич Микола Васильович», а у період з 2010 по 2014 рік безпідставно останнім. Відповідач не сплатив йому орендну плату за 2007-2009 роки, а також завдав збитків внаслідок самовільного використання спірної земельної ділянки у розмірі неотриманих доходів, які позивач реально міг одержати при здачі земельної ділянки в оренду, з розрахунку не менше 3% визначеної відповідно до законодавства вартості земельної ділянки, що за розрахунками проведеними самим відповідачем та наданими до податкових органів, з урахуванням одноразово сплаченої 17.12.2014 року суми коштів - 8000 грн., складає: за 2010 рік - 2295,54; за 2011 рік 4353,00 грн; за 2012 рік 5357,38 грн; за 2013 рік 5355,00 грн; за 2014 рік 7204,74 грн.

Враховуючи викладене, ОСОБА_2, з урахуванням заяви про уточнення та збільшення позовних вимог (а.с.98), просив стягнути з відповідача на його користь суму орендної плати, яку було нараховано, але не виплачено за договором оренди спірної земельної ділянки, укладеним зі спадкодавцем ОСОБА_3, за період 2007-2009 роки - 7136,56 грн.; у відшкодування майнової шкоди за самовільне користування спірною земельною ділянкою (упущеної вигоди) з урахуванням трьох відсотків річних, індексу інфляції відповідно до ст. 625 ЦК України та процентів на підставі ст.1048 ЦК України на рівні облікової ставки НБУ, за 2001 рік - 4737,78 грн., за 2012 рік - 13437,67 грн., за 2013 рік - 13037,38 грн., за 2014 рік - 14330,06 грн., в загальній сумі - 45542,89 грн.

Рішенням Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 26 вересня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач та його представники, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просять скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Зазначали, що судом не було враховано те, що відповідач не надав належних та допустимих доказів того, що він сплатив нараховану за договором оренди землі, укладеним зі спадкодавцем ОСОБА_3 орендну плату за 2007-2009 роки та відшкодував неодержані доходи в розмірі орендної плати за самовільне користування належною позивачеві частиною успадкованої земельної ділянки, тому вказані у позові суми з урахуванням вимог ст.ст. 625 і 1048 ЦК України підлягають примусовому стягненню.

Представник відповідача подав письмові заперечення проти доводів апеляційної скарги, в яких зазначив, що спірна земельна ділянка успадкована позивачем та ОСОБА_4 після смерті ОСОБА_3, який помер 31 серпня 2006 року. Позивач має право власності на 2/3 частки земельної ділянки, тому не може вимагати сплати за користування всією земельною ділянкою. Крім того, ОСОБА_2 має непогашений борг за договором позики в сумі 135000 гривень, який за рішенням суду стягнуто на користь СФГ «ОСОБА_5В.» Земельна ділянка у період з жовтня 2010 року по листопад 2014 року використовувалась відповідачем на підставі договору оренди, який за рішенням суду визнано недійсним. Розмір шкоди, про стягнення якої просить позивач, обгрунтована умовними припущеннями та обставинами, які не відповідають дійсності стосовно наявності суми боргу, посилання на статті 625, 1048 ЦК України є помилковими.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши у межах, передбачених ст. 303 ЦПК України, законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено порушення його прав щодо самовільного використання Селянським (фермерським) господарством «Підкевич Микола Васильович» спірної земельної ділянки, заподіяння матеріальної шкоди та її розмір відповідно до Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, а обставини, на які він посилається, не є достатніми для висновку про наявність цивільно-правових підстав для задоволення позову.

Проте повністю з такими висновками суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає.

Судом установлено, що відповідно до державного акта серії КР № 074809 позивач ОСОБА_2 є власником земельної ділянки № 382 площею 6,36 га, яка розташована на території Плетеноташлицької сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області (а.с. 16).

Рішенням Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 28 травня 2015 року у справі № 392/2384/14-ц, яке набрало законної сили, ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні його позову до Селянського (фермерського) господарства «Підкевич Микола Васильович» про розірвання договору оренди землі і стягнення збитків і задоволено зустрічний позов, визнано недійсним договір оренди землі від 15 жовтня 2010 року, укладений від імені орендодавця ОСОБА_2 і орендаря СФГ «Підкевич Микола Васильович», зареєстрований 3 грудня 2010 року № 04.10.374.000611 у Маловисківському районному відділі Кіровоградської регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Держкомземі України» (а.с. 10-11).

Судом у вказаному рішенні встановлено факт відсутності договірних відносин між позивачем і відповідачем щодо користування зазначеною земельною ділянкою та фактичне користування землею «Підкевич Микола Васильович» без згоди ОСОБА_2

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною (ч. 2 ст. 216 ЦК України).

Статтею 206 ЗК України та статтею 2 Закону України "Про плату за землю" визначено, що використання землі в Україні є платним. Плата за землю справляється у вигляді земельного податку або орендної плати, що визначається залежно від грошової оцінки земель.

Частиною четвертою статті 2 Закону України "Про плату за землю" передбачено, що за земельні ділянки, надані в оренду, справляється орендна плата.

За приписами статті 1 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" самовільним зайняттям земельної ділянки є будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Згідно зі статтею 211 ЗК України громадяни та юридичні особи несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність відповідно до законодавства за самовільне зайняття земельних ділянок.

Статтею 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За приписами статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

ЗК України та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин є спеціальними до правовідносин щодо відшкодування збитків землевласникам та землекористувачам, у тому числі у вигляді неодержаних ними доходів.

Згідно із частиною другою статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки (пункт "д" частини першої статті 156 ЗК України).

За змістом статті 157 ЗК України відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам здійснюють, зокрема, громадяни та юридичні особи, які використовують земельні ділянки, Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктом 1 Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 1993 року N 284 (далі - Порядок), власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні, в тому числі, неодержанням доходів у зв'язку з тимчасовим невикористанням земельних ділянок.

Відповідно до пункту 3 Порядку відшкодуванню підлягають збитки власників землі , включаючи і неодержані доходи, якщо вони обґрунтовані. При цьому неодержаний доход - це доход, який міг би одержати власник землі, із земельної ділянки і який він не одержав внаслідок її тимчасового зайняття, обмеження прав, спричиненого діяльністю підприємств, установ, організацій та громадян.

З аналізу наведених норм вбачається, що користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів позбавляє орендодавця права одержати дохід у вигляді орендної плати за землю, який він міг би отримувати, якби його право не було порушено.

Отже, у випадку неукладення договору оренди, суперфіцію або інших правочинів як правових підстав для користування земельною ділянкою з вини користувача настають правові наслідки, передбачені статтею 157 ЗК України та Порядком.

Такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 16 вересня 2016 року у справі N 6-2588цс15, що згідно ст. 360-7 має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також 3 % річних від простроченої суми за весь час прострочки.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Таке ж положення відображено у ст. 3 ЦПК України, відповідно до якої кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Суд у порушення вимог статей 214-215 ЦПК України на зазначені вимоги закону уваги не звернув, фактичних обставин справи, від яких залежить правильне вирішення спору, не встановив, а, пославшись на те, що відповідач використовував спірну земельну ділянку у період з 15 жовтня 2010 року по 14 листопада 2014 року на підставі вищезазначеного договору оренди землі, який лише 28 травня 2015 року за рішенням суду визнано недійсним, не звернув уваги на те, що тим же судовим рішенням установлено, що згоди на передачу землі в оренду та укладення договору з боку ОСОБА_2 не було. Крім того, згідно з ч. 1 ст. 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення, тому доведення ще й іншими доказами факту самовільного зайняття відповідачем земельної ділянки, як вказав суд, є безпідставним.

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач посилався на те, що неправомірними діями відповідача йому було завдано матеріальних збитків від неодержання орендної плати за користування належної йому земельної ділянки, яку в розмірах, визначених самим СФГ «Підкевич Микола Васильович», він просив стягнути з відповідача з урахуванням трьох відсотків річних від простроченої суми та встановленого індексу інфляції за весь час прострочення в сумі, зазначеній у заяві про уточнення позовних вимог (а.с.101 зв.)

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Правом визначати предмет та підставу позову наділений лише позивач ( ст. ст. 11, 27, 31 ЦПК України).

Звертаючись до суду з даним позовом позивач ставив питання про стягнення на підставі ст.ст. 22, 1166 ЦК України з відповідача на його користь збитків у вигляді упущеної вигоди, що відповідає розміру орендної плати за використання спірної земельної ділянки, визначеної СФГ «Підкевич Микола Васильович», за наданими останнім даними до податкових органів, а також заборгованості з орендної плати за користування спірною земельною ділянкою у період 2007-2009 років на підставі договору оренди, укладеного зі спадкодавцем ОСОБА_3 Вимог про стягнення неодержаних доходів від самостійного використання землі для вирощування сільськогосподарських культур з метою одержання прибутку позивач не заявляв.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, установивши, що відповідач у зазначений позивачем період користувався й обробляв спірну земельну ділянку, належним чином не з'ясував чи сплачував він за це плату й в якому розмірі, не дослідив чи були порушені права позивача як власника частини спірної земельної ділянки, а також не встановив причинного зв'язку між порушенням права й збитками; також не врахував, що позивачем надано свій розрахунок боргу і розміру збитків (упущеної вимоги), а відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження виплати орендної плати за договором оренди зі спадкодавцем ОСОБА_3 за період 2007-2009 роки та відшкодування збитків, понесених ОСОБА_2 як власником частини земельної ділянки за час безпідставного її використання СФГ «Підкевич Микола Васильович» у період 2010-2014 років.

16 квітня 2015 року рішенням Маловисківського районного суду Кіровоградської області у справі № 392/278/15-ц задоволено позовні вимоги ОСОБА_6 і визнано за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3, який помер 31.08.2006 року, на 1/3 частину права на земельну ділянку № 382, площею 6,36 га, яка розташована на території Плетеноташлицької сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області, кадастровий номер :02:001:0382, визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 06.06.2007 року , зареєстроване в реєстрі за № 2-618, ВЕО № 123384, видане державним нотаріусом Маловисківської державної нотаріальної контори Кіровоградської області на імя ОСОБА_2, на 1/3 частину права на земельну ділянку № 382, площею 6,36 га, яка розташована на території Плетеноташлицької сільської ради Маловисківського району, Кіровоградської області та визнано частково недійсним 1/3 частину державного акту на право власності на земельну ділянку площею 6,36 га, яка розташована на території Плетеноташлицької сільської ради Маловисківського району, Кіровоградської області, серії КР № 074809 від 18 вересня 2007 року, виданий на імя ОСОБА_2 Маловисківською районною державною адміністрацією Кіровоградської області, кадастровий номер земельної ділянки :02:001:0382.

Тобто ОСОБА_2 з моменту відкриття спадщини після смерті ОСОБА_3 є власником в порядку спадкування 2/3 частин земельної ділянки № 382 площею 6,36 га, яка розташована на території Плетеноташлицької сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області, кадастровий номер :02:001:0382.

З аналізу вказаних норм законодавства виходить, що відшкодування збитків у разі самовільного зайняття земельної ділянки здійснюється у разі встановлення факту порушення цивільного права чи інтересу власника землі, шкоди (збитків) у вигляді неодержаного доходу, вини порушника та причинного зв'язку, між шкодою та діями порушника.

Установлено, що відповідач використовував належну позивачеві частину спірної земельної ділянки без відповідних правових підстав, що позбавило останнього одержати дохід від орендної плати.

Проведений позивачем розрахунок збитків від неотриманої орендної плати за період 2010-2014 років з урахуванням трьох процентів річних та втрат від інфляції (а.с.98-102), не спростовано відповідачем.

При визначенні розміру неодержаного доходу від орендної плати позивач обгрунтовано врахував інформацію, надану Державною фіскальною службою України, що міститься у матеріалах справи (а.с.18, 19-20,21-22, 23, 56-63).

При цьому враховано, що на звернення позивача від 20 січня 2014 року щодо проведення розрахунку за користування спірною земельною ділянкою за 2007-2-13 роки відповідачем було одноразово перераховано 7960 грн., що підтверджується квитанцією від 17 грудня 2014 року.

Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно статті 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, неповно встановлені судом, висновки суду не відповідають обставинам справи, суперечать нормам матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу п.п.1, 3, 4 ЦПК України дає підстави для його скасування і ухвалення нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Позивач є власником 2/3 частин спірної земельної ділянки, тому має право на одержання плати за користування належною йому частиною земельної ділянки.

Колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для стягнення з СФГ «Підкевич Микола Васильович» на користь ОСОБА_2 частини невиплаченої орендної плати за договором оренди зі спадкодавцем ОСОБА_3 в сумі 4757,71 грн. (7136,56 грн. х 2/3) та у відшкодування збитків за самовільне користування належною ОСОБА_2 земельною ділянкою з урахуванням трьох процентів річних і втрат від інфляції в сумі 23448,31 грн. (35172,47 грн. х 2/3).

В той же час, не підлягають задоволенню вимоги про стягнення відсотків, визначених на рівні облікової ставки НБУ, відповідно до ст. 1048 ЦК України, тому що позивачем не було доведено про наявність між сторонами відносин за договором позики, які регулюються зазначеною нормою матеріального права.

Згідно вимог ст. 88 ЦПК України пропорційно до задоволених вимог за рахунок відповідача підлягають відшкодуванню понесені і документально підтверджені позивачем витрати по сплаті судового збору в сумі 592,32 грн.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2задовольнити частково.

Рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 26 вересня 2016 року скасувати.

Позов ОСОБА_2 до Селянського (фермерського) господарства «Підкевич Микола Васильович» задовольнити частково.

Стягнути з Селянського (фермерського) господарства «Підкевич Микола Васильович» на користь ОСОБА_2 4757,71 грн. - частину невиплаченої орендної плати за договором оренди зі спадкодавцем ОСОБА_3 та 23448,31 грн. - за самовільне користування належною ОСОБА_2 земельною ділянкою, всього 28206,02 грн., а також у відшкодування судових витрат 592,32 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з наступного дня.

Головуючий суддя

Судді: