Справа № 372/5189/14-ц Головуючий у І інстанції Потабенко Л. В.
Провадження № 22-ц/780/119/17 Доповідач у 2 інстанції Мережко М. В.
Категорія 46 18.01.2017
УХВАЛА

Іменем України

18 січня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі :

Головуючого - Мережко М.В.

Суддів - Олійника В.І., Верланова С.М.

Секретар - Тимошевська С.І.

Розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною

ОСОБА_2 на рішення Обухівського районного суду Київських області від 11 липня 2016 року справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Обухівської міської ради, треті особи Управління Держземагенства в Обухівському районі, Державна реєстраційна служба Обухівського МУЮ про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, та скасування його державної реєстрації, та рішення.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду , дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів ,-

В с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року позивач звернулась до суду з позовною заявою до відповідачів, про визнання незаконним та скасування рішення №423 від 26 січня 2010 року Обухівської міської ради про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання державного акту на права власності на земельну ділянку ОСОБА_3, та передачу йому у власність земельної ділянки площею 0,1000 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд в АДРЕСА_1, про визнання недійсним державного акту на право власності на землю виданий ОСОБА_3, та скасування його реєстрації. Обгрунтовуючи яку зазначила, що згідно рішення виконавчого комітету Обухівської міської ради № 314 від 21 червня 1994 року «Про надання у постійне користування земельної ділянки для будівництва іднивідуального житлового будинку» ОСОБА_2, яка після укладення шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_2, їй було надано в постійне користування земельну ділянку площею 0,10 га, що розташована за адресою АДРЕСА_2.

В подальшому ОСОБА_2 звернулась до відділу архітектури та будівництва для розробки будівельного паспорту на забудову земельної ділянки та їй було розроблено будівельний паспорт. Відповідно до акту про відведення в натурі присадибної ділянки для будівництва будинку від 06 квітня 1995 року представником проектно-виробничого архітектурно-планувального бюро було встановлено межі земельної ділянки. Рішенням виконавчого комітету Обухівської міської ради №184 від 23 квітня 1996 року позивачці було передано земельну ділянку у приватну власність. Зазначає що з моменту передачі земельної ділянки у власність завжди нею користувалась, але потім помітила що сусіди встановили паркан, і вона звернулась з запитом до Обухівської міської ради. У відповідь їй було надано копію рішення 42 сесії 5 скликання Обухівської міської ради № 366-42 від 30 липня 2009 року згідно якого ОСОБА_3, було надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання державного акту на право приватної власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,10 га. На підставі вказаного рішення відповідачем було виготовлено державний акт на право власності на землю.

В зв'язку з викладеним , позивач просить визнати незаконним рішення про передачу земельної ділянки ОСОБА_3 у власність, визнати недійсним державний акт на право власності на землю, та скасувати його державну реєстрації.

Представник позивача ОСОБА_5, та позивач позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити в повному обсязі, пославшись на обставини викладені в позові.

Представник відповідача ОСОБА_6, позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні в повному обсязі, в зв»язку з їх безпідставністю та необгрунтованістю, і відсутністю у позивача права користування та права власності на спірну земельну ділянку.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Відповідно до ч.4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви ,з яких скасовані рішення є обов»язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду , Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначив , що вирішуючи спір , суди попередніх інстанцій у порушення вимог ст..ст. 212-214 ЦПК України не звернули уваги на положення Закону України « Про землеустрій» та Інструкцію про встановлення ( відновлення) меж земельних ділянок в натурі ( на місцевості) та їх закріплення межовими знаками , затвердженої наказом Державного комітету із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, та наявність рішення міської ради про передачу позивачу у власність земельної ділянки , не дослідили даних земельного кадастру щодо існування встановлених меж земельних ділянок чи їх відсутності , зазначаючи про відсутність у ОСОБА_2 правовстановлюючих документів, не з»ясували чи встановлювалися в натурі ( на місцевості) землевпорядними організаціями межі виділеної їй та відповідачу земельних ділянок , чи є розбіжності в даних про розміри вказаних ділянок із їх фактичними розмірами , та не врахували ,що в разі якщо будуть виявлені такі розбіжності, остаточний розмір такої ділянки визначається місцевою радою, не перевірив доводів позивача про недотримання відповідачем вимог земельного законодавства в частині визначення та погодження меж земельної ділянки .

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 11 липня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду , ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, і ухвалити нове рішення , яким її вимоги задовольнити.

В апеляційній скарзі посилалася на те ,що висновки суду не відповідають обставинам справи, оскільки жодних доказів права на земельну ділянку на її думку відповідач суду не надав.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав .

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з"ясованих обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами , які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу свої вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Судом першої інстанції встановлено , що 21 червня 1994 року рішенням виконавчого комітету Обухівської міської ради № 314 «Про надання у постійне користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку» ОСОБА_2.( ОСОБА_2), було надано в постійне користування земельну ділянку площею 0,10 га, що розташована за адресою АДРЕСА_2.( т.1 а.с. 11)

Представником проектно-виробничого архітектурно-планувального бюро 06 квітня 1995 року було встановлено межі земельної ділянки в натурі присадибної земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку ОСОБА_2

( ОСОБА_2)( т.1 а.с. 16)

Відділом архітектури та будівництва в 1995 році ОСОБА_2.( ОСОБА_2) було розроблено будівельний паспорт на забудову земельної ділянки в АДРЕСА_2.( т.1 а.с. 10 -15)

Рішенням виконавчого комітету Обухівської міської ради від 23 квітня 1996 року №184 ОСОБА_2, було передано безкоштовно у приватну власність земельну ділянку площею 0,10 га, яка розташованя в АДРЕСА_2.( т.1 а.с. 17)

Виконкомом Германівської сільської ради Обухівського району Київської області

28 грудня 2001 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_7, та ОСОБА_2. Прізвище після реєстрації шлюбу ОСОБА_2, змінила на ОСОБА_2.( т.1 а.с. 9)

Рішенням Обухівської міської ради від 30 липня 2009 року №366 відповідачу ОСОБА_3, було надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання державного акту на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,10 га, яка розташована в АДРЕСА_1. ( т.1 а.с. 20-21)

Рішенням Обухівської міської ради від 29 вересня 2009 року №383 було внесено зміни в рішення №366 від 30 липня 2009 року щодо адреси розташування земельної ділянки в частині надання її ОСОБА_3 АДРЕСА_1 замінили на АДРЕСА_1».

Рішенням Обухівської міської ради від 26 січня 2010 року №423 ОСОБА_3, затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання державного акту на права власності на землю та передано у власність земельну ділянку площею 0,1000 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд в АДРЕСА_1. (т.1 а.с. 66)

На підставі рішення Обухівської міської ради №423 від 26 січня 2010 року ОСОБА_3 05 серпня 2010 року отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 кадастровий номер НОМЕР_2, площею 0,1000 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд в АДРЕСА_1.( т.1 а.с. 81)

Згідно висновку судової земельно-технічної експертизи № СЕ-1-1-317/15 від 20.06.2015 року земельна ділянка надана ОСОБА_3, згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 05 серпня 2010 року, що розташована за адресою АДРЕСА_1, площею 0,10 га, повністю, тобто по всьому її периметру та на всю площу 0,10 га накладається на земельну ділянку, що вказана у рішенні виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області «Про передачу у приватну власність» від 23 квітня 1996 року № 184, площею 0,10 га ОСОБА_2, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою АДРЕСА_2, яка відведена згідно акту про відведення присадибної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку від 06 квітня 1995 року.( т.1 а.с. 12-39).

Позивач ОСОБА_2, яка була допитана як свідок , пояснила що в 1994 році їй була виділена земельна ділянка під забудову в АДРЕСА_2. Вона почала виготовляти документи на приватизацію, але згодом поїхала за кордон і приїхавши в 2013 році виявила що на її земельній ділянці здійснюється будівництво. Щоб вирішити даний спір вона звернулась до Обухівської міськради, де їй пояснили, що відбулась помилка. Державного акту на право власності на свою земельну ділянку не отримувала, технічну документацію не виготовляла.

Під час виділення земельної ділянки ОСОБА_3, на місцевості, спірна земельна ділянка була вільною від забудов, захаращеною, не доглянутою, там росли чагарники, тобто ділянка пустувала, що свідчило про відсутність власника земельної ділянки, оскільки вона не оброблялась. У земельно-кадастровій книзі щодо цієї земельної ділянки були відсутні будь-які записи. Виявиши що земельна ділянка вільна та нікому не виділялась Обухівською міською радою було прийнято рішення про передачу її у власність ОСОБА_3.( т.1 а.с. 66).

Згідно з ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно із ч. 1 ст. 22 Земельного Кодексу України 1990 року( редакція, що діяла на час виникнення спірних правовідносин ) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Документи, що посвідчують право на земельну ділянку, визначені у ст. 23 Земельного Кодексу України 1990 року. Проте дію ст. 23 зупинено відносно власників земельних ділянок, визначених Декретом Кабінету Міністрів України від 6 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок». Відповідно до п. 3 Декрету право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених ст. 1 цього Декрету, а саме: ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю.

Згідно відповіді виконкому Обухівської міської ради від 11 січня 2017 року , в земельно - шнурових книгах Обухівської міської ради Київської області у користуванні ОСОБА_2 земельні ділянки на території м. Обухів не перебувають та не значаться .( т.3 а.с. 92-99)

З огляду на встановлені обставини , суд вірно дійшов висновку , що ОСОБА_2 відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України не надала суду доказів набуття нею права власності або права користування на спірну земельну ділянку у порядку, визначеному чинним на той час законодавством.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 Земельного Кодексу України (в редакції 1990 року) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право, а відповідно до частини 2 цієї статті приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється. Таким чином, для набуття статусу землекористувача за ЗК України в редакції 1990 р. обов'язковими передумовами були: встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) землевпорядними організаціями; та одержання документа, що посвідчує право власності чи право користування землею.

Натомість будь-яких письмових доказів щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), землевпорядною організацією, відповідних записів у земельно-кадастрових документах, а також доказів одержання документів, що посвідчують право користування чи право власності землею, позивачем не надано.

Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи апелянта про те ,що суд не взяв до уваги висновок судової земельно-технічної експертизи № СЕ-1-1-317/15 від 20 червня 2015 року,, є безпідставними , і не спростовують висновків суду ,щодо відсутності доказів набуття позивачем права власності на земельну ділянку.

Судом першої інстанції встановлено та визнається сторонами, що позивач не отримувала державного акту на право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, земельною ділянкою фактично тривалий час не користується, до 2006 року з заявою щодо передачі їй спірної земельної ділянки до уповноважених на те органів не зверталась, тому висновок суду ,що позивачка не набула у встановленому законом порядку права на землю є законним і обгрунтованим .

Відповідач правомірно, в установленому законом порядку набув права власності на землю, а позивач відповідно до ст. 60 ЦПК України не надала доказів щодо порушення оспорюваними рішенням та державним актом її права на земельну ділянку, яке б підлягало судовому захисту, тому суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову .

Постановляючи рішення , суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов правильного висновку про відмову у позові, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції , колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315,317,319 ЦПК України . колегія суддів ,-

У х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Обухівського районного суду Київських області від 11 липня 2016 року - залишити без змін .

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді