Справа №486/847/16-ц 23.03.2017 23.03.2017 23.03.2017
Провадження №22-ц/784/816/17
Справа № 486/847/16-ц
Провадження № 22ц-784/816/2017 Головуючий у першій інстанції:ОСОБА_1
Категорія 46 Доповідач в апеляційній інстанції: ОСОБА_2
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

23 березня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Лівінського І.В.,

суддів: Данилової О.О., Коломієць В.В.,

із секретарем судового засідання Тищенко Л.С.,

за участі: позивача ОСОБА_3, його представника ОСОБА_4,

відповідача ОСОБА_5, її представника ОСОБА_6,

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційними скаргами

ОСОБА_3,

ОСОБА_5

на рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 15 лютого 2017 року

за позовом

ОСОБА_3 до ОСОБА_5, яка діє також в інтересах малолітнього ОСОБА_7, треті особи Управління державної міграційної служби у Миколаївській області, в особі Южноукраїнського районного відділу Управління державної міграційної служби України в Миколаївській області (далі Южноукраїнське РВ УДМС в Миколаївській області), Орган опіки і піклування Южноукраїнської міської ради, ОСОБА_8, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и л а:

В серпні 2016 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_5, яка діє також в інтересах малолітнього ОСОБА_7 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням зі зняттям з реєстраційного обліку.

Позивач зазначав, що він є власником квартири АДРЕСА_1. За даною адресою також зареєстрована відповідачка та їх син ОСОБА_7.

Посилаючись на те, що, останні не проживають в зазначеній квартирі з липня 2015 року, а мешкають в квартирі АДРЕСА_2, крім того реєстрація відповідачів в належній йому квартирі позбавляє його права розпоряджатися даним житлом, позивач, уточнивши свої вимоги, просив суд визнати ОСОБА_5 та ОСОБА_7 такими, що втратили право користування житловим приміщенням зі зняттям їх з реєстраційного обліку за правилами ст. 405 ЦК України.

Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 15 лютого 2017 року позов задоволено частково. Постановлено визнати ОСОБА_5 такою, що втратила право користування квартирою № 52 в будинку № 13 по пр. Незалежності в м. Южноукраїнськ Миколаївської області. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Також суд розподілив судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на невірне застосування судом норм матеріального права, просив його скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо визнання ОСОБА_7 таким, що втратив право користування квартирою.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, невірне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення в частині визнання її такою, що втратила право користування квартирою та ухвалити нове, яким відмовити позивачу в задоволені позову в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у справі, дослідивши докази по справі в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_3 не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_5 підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи вимоги про визнання ОСОБА_5 такою, що втратила право користування спірною квартирою, суд виходив з того, що відповідачка без поважних причин не проживає в цій квартирі понад один рік.

Між тим, з такими висновками погодитись не можна.

За змістом ч. 2 ст. 405 ЦК України, визнання члена сім'ї власника житла таким, що втратив право користування цим жилим приміщенням, можливе внаслідок відсутності цієї особи в цьому приміщені понад один рік без поважних причин, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_1 та постійно проживала в ній як член сімї власника ОСОБА_3 Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 21 жовтня 2015 року, задоволено позов ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про вселення в зазначену квартиру.

Отже, вказаним судовим рішенням за позивачкою визнано право користування спірною квартирою станом на 21 жовтня 2015 року.

Виходячи з наведеного, вимоги ОСОБА_3 про визнання ОСОБА_5 такою, що втратила право користування спірною квартирою, з якими він звернувся до суду 2 серпня 2016 року, тобто до закінчення річного строку, встановленого ст. 405 ЦК України, є безпідставними.

До того ж, заперечуючи проти позову ОСОБА_5 зазначала, що незважаючи на судове рішення ОСОБА_3 продовжує перешкоджати їй в користуванні спірною квартирою.

Такі пояснення відповідачки підтверджуються постановою державного виконавця про відновлення виконавчого провадження від 16 травня 2016 року щодо вселення відповідачки в спірну квартиру, а також постановою про закінчення цього виконавчого провадження від 16 серпня 2016 року в звязку з накладенням на боржника ОСОБА_3 штрафу за невиконання судового рішення про вселення ОСОБА_5 та направленням подання про притягнення боржника до кримінальної відповідальності (а.с. 46, 83).

Отже, тимчасова відсутність ОСОБА_5, яка набула право користування спірною квартирою на підставі ст. 156 ЖК України, була обумовлена поважними причинами, оскільки позивач створив їй перешкоди в користуванні квартирою.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що вимоги позову про визнання відповідачки такою, що втратила право користування спірною квартирою задоволенню не підлягають.

Вимоги про зняття відповідачки з реєстрації також не підлягають задоволенню, оскільки є похідними від вимог про визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а тому наслідують їх процесуальну долю.

Твердження позивача про те, що строк відсутності відповідачки в квартирі без поважних причин має відраховуватись з липня 2015 року, тобто до ухвалення вказаного рішення суду про вселення, не можуть прийматись до уваги, оскільки суперечать встановленим даним рішенням обставинам.

Також колегія не погоджується з доводами апеляційної скарги ОСОБА_3 про виселення його малолітнього сина ОСОБА_7, виходячи з наступного.

Як зазначалось вище, за ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла може бути визнаний таким, що втратив право користування цим жилим приміщенням, внаслідок відсутності цієї особи в цьому приміщені понад один рік без поважних причин.

Отже збереження або втрата права користування житлом за відсутнім мешканцем, у будь-якому випадку, прямо залежить від причин відсутності, тобто волі, намірів та свідомих дій цієї особи щодо реалізації свого права на проживання у спірному приміщенні.

Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має часткову дієздатність, яка обмежується лише правом самостійно вчиняти дрібні побутові правочини та здійснювати особисті немайнові права на результати інтелектуальної та творчої діяльності (стаття 31 ЦК).

Обмеження дієздатності особи у віці до чотирнадцяти років в інших правовідносинах, в тому числі і у праві самостійно та вільно обирати місце свого проживання, кореспондується і з правилами частин 3 та 4 статті 29 ЦК.

Відповідно до частини 4 статті 29 ЦК місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років (малолітня особа), визнається місце проживання її батьків, або одного з них, з ким вона проживає.

Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає.

Права малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для малолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків.

Малолітня дитина не є самостійним субєктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками.

Отже, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що малолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила права користування житлом за статтею 405 ЦК України, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками.

Хоча суд першої інстанції відмовив в задоволенні позову до малолітнього ОСОБА_7 з інших підстав, основний висновок суду про відсутність підстав для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, є правильним.

Враховуючи викладене, рішення суду в частині позовних вимог про визнання ОСОБА_5 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, підлягає скасуванню на підставі п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні таких вимог.

Рішення в частині вимог до малолітнього ОСОБА_7 підлягає залишенню без зміни.

Крім того, підлягає зміні відповідно до положень ч. 5 ст. 88 ЦПК України рішення в частині розподілу судових витрат.

В звязку із задоволенням апеляційної скарги ОСОБА_5, на користь останньої з позивача підлягає стягненню 606 грн. 32 коп. судового збору, сплаченого відповідачкою при подачі апеляційної скарги.

Керуючись статями 303, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 15 лютого 2017 року в частині позовних вимог про визнання ОСОБА_5 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні таких вимог.

Рішення суду частині розподілу судових витрат змінити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 606 грн. 32 коп. судового збору.

Рішення суду в іншій частині залишити без зміни.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий І.В. Лівінський

Судді О.О. Данилова

ОСОБА_9