Провадження № 22-ц/773/160/17 Категорія: 48 Доповідач: Федонюк С. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 березня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Федонюк С.Ю.,

суддів - Грушицького А.І., Осіпука В.В.,

з участю:

секретаря Губарик К.А.,

позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2,

представника третьої особи ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служба у справах дітей Луцької міської ради, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі у її вихованні, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_4 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

В серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що від шлюбу з відповідачкою у них народилася дочка ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка після розірвання шлюбу проживає з матірю. Сторони не можуть досягти згоди щодо участі батька у вихованні дитини, в особистому спілкуванні. Зазначив, що відповідач уникає зустрічей та чинить перешкоди позивачу у його намаганнях зустрітися з дочкою. Посилаючись на те, що дитина потребує його батьківської уваги, а також , що й він бажає безперешкодно спілкуватися з дочкою, просив суд визначити порядок його участі у вихованні та спілкуванні з донькою та просив зобовязати відповідачку не чинити перешкоди у їхньому спілкуванні.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 грудня 2016 року позов задоволено частково. Зобовязано ОСОБА_4 не чинити перешкоди в особистому спілкуванні позивача з дочкою ОСОБА_5 Визначено порядок участі позивача у спілкуванні та вихованні з дитиною шляхом надання йому можливості побачення із ОСОБА_5 згідно встановленого графіка, а саме: кожної 1 та 3 суботи відповідного місяця відповідного року з 13 год. 30 хв. до 19 год. 30 хв.; кожної 2 та 4 неділі відповідного місяця відповідного року з 14 год. 30 хв. до 19 год. 00 хв.

Вирішено надати можливість ОСОБА_1 спільного відпочинку та проведення дозвілля з дитиною протягом 14 календарних днів у період з 04 червня по 25 серпня відповідного календарного року безперервно з обовязковим, за три календарних дні, попередженням відповідачки ОСОБА_4 про місце проведення такого відпочинку та дозвілля з його періодом у разі, якщо місце протягом 14 календарних днів буде змінюватись, а також кола осіб, з якими такий відпочинок та дозвілля буде проводитись.

Визначено, що спілкування позивача з дочкою згідно визначеного графіка в частині 1, 3 суботи та 2, 4 неділі може відбуватись за відсутності матері, але з обовязковим її повідомленням за одну годину до визначеного часу про місце, де таке спілкування буде відбуватись, а також визначено, що у разі, якщо спілкування позивача з дочкою згідно визначеного графіка буде відбуватись в присутності відповідачки, то дозвіл на таку присутність повинно бути надано позивачем напередодні.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, відповідач ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій покликається на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права в частині визначення порядку участі батька у вихованні дочки і спілкуванні з нею, а саме - не враховано вимоги ст. 155 СК України, чим залишено поза увагою інтереси дитини, грубо порушуючи її права. Просила рішення змінити, зазначивши, що визначені судом способи участі батька у вихованні доньки та спілкуванні з нею слід здійснювати за обовязковим погодженням з дитиною. В решті рішення суду не оскаржено.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи й обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду слід залишити без змін з наступних підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що такий спосіб участі батька у вихованні дитини відповідає інтересам дитини та узгоджується з висновком органу опіки та піклування.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Оскільки відповідачем ОСОБА_4 рішення суду оскаржено лише в частині визначення судом способів участі батька у вихованні доньки та спілкуванні з нею за обовязковим погодженням з дитиною, а в решті рішення суду нею не оскаржувалось, тому колегією суддів рішення переглядається лише в цій частині.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі з 09.10.2004 року до 20 січня 2014 року (а. с. 10).

За період перебування у шлюбі у сторін народилася дочка: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 9).

Малолітня ОСОБА_5 за домовленістю між батьками залишилися проживати із матірю.

Рішенням служби у справах дітей Луцької міської ради № 62 від 19.10.2015 року встановлений наступний спосіб участі у вихованні та спілкуванні з малолітньою дочкою: 1,3 суботи місяця з 13:30 год. до 19:00 год., 2,4 неділю місяця з 12:00 год. до 17:00 год. з можливістю відвідувати місця проживання батька дитини, щопонеділка з 15:00 год. до 17:00 год. за попередньою домовленістю із матірю дитини. (а. с. 11).

Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 5 Сімейного Кодексу України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Зокрема, держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини (пункти 2 і 3 статті 5 СК України). При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матірю.

Згідно з ч. 3 ст.9 Конвенції про права дитини, дитина яка не проживає з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини.

Відповідно до ст. ст. 141, 150 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини та зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Умовами повноцінного виховання дитини є постійний контакт з батьками, які згідно зі ст. 153 СК України мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності; батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно із ч. ч. 1-3 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 158 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення.

Згідно зі ст. 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Відповідно до положень ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

Стаття 14 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає, що під час вчинення дій, пов'язаних з розлученням дитини з одним або обома батьками, а також інших дій, що стосуються дитини, в порядку, встановленому законом, судом заслуховується думка та побажання дитини.

Частинами 1-3 ст.15 Закону передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Конвенція ООН від 20 листопада 1989 року «Про права дитини», ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України №798-ХІІ від 27 лютого 1991 року, визначає, що держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам згідно з її віком і зрілістю, з цією метою дитині, надається, зокрема, можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується її, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Дитина має право вільно висловлювати свої думки.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд вірно застосував вказані вище правові норми, врахував особисту думку малолітньої дитини, яка була заслухана в судовому засіданні та зазначала, що не заперечує щодо зустрічей з батьком, любить його, але не бажає відвідувати з ним його нову сімю.

В судовому засіданні не встановлено обставин щодо неналежної поведінки батька чи негативного впливу на дитину з його боку. В суді позивач зазначив, що як раніше, так і в подальшому не допускатиме жодного тиску на дитину та не здійснюватиме своїх батьківських прав та обовязків щодо виховання і спілкування з нею проти волі самої дочки.

Разом з тим, як встановлено ст.6 СК України, правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.( ч.9 ст.7 СК України).

Відповідно до ч.2-4 ст. 152 СК України дитина має право противитися неналежному виконанню батьками своїх обовязків щодо неї, вона має право звернутися за захистом своїх прав та інтересів до органу опіки та піклування, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій, а також безпосередньо до суду, якщо вона досягла чотирнадцяти років.

Отже, з огляду на наведені нормативні акти, проаналізувавши обставини справи, оцінивши надані докази, взявши до уваги письмовий висновок Служби у справах дітей Луцької міської ради від 02.03.2017 року за № 51, затверджений рішенням виконкому міської ради 24.03.2017 року за № 130-3, врахувавши інтереси дитини та її думку, висловлену в судовому засіданні в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що судом, з урахуванням віку дитини, запропонованого органом опіки та піклування графіку побачень батька з дитиною, взято до уваги існуючий характер відносин між батьками, розпорядок життя дитини, вірно вирішено спір по суті та задоволено позов частково.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та на правильність рішення не впливають.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, оскільки судом у повному обсязі враховані всі обставини справи, рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, отже в силу вимог ст.308 ЦПК України таке рішення не підлягає скасуванню чи зміні.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 грудня 2016 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді