Справа № 154/1813/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Плахтій І.Б.
Провадження № 22-ц/773/166/17 Категорія: 25 Доповідач: Карпук А. К.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 січня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Карпук А.К.,

суддів - Бовчалюк З.А., Здрилюк О.І.

секретар Кирилюк О.М.

з участю представника позивача Беляєва Ю.Л.

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом Товариства з додатковою відповідальністю (далі - ТзДВ) «Експрес Страхування» до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди за апеляційною скаргою позивача Товариства з додатковою відповідальністю «Експрес Страхування» на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 листопада 2016 року,

встановила:

У липні 2016 року позивач звернувся в суд з даним позовом покликаючись на такі обставини.

30.06.2013 о 17 год. 00хв. на автодорозі Н-22 Устилуг - Луцьк - Рівне (Національні дороги) 38 км 250 м сталася ДТП за участі автомобіля Volkswagen T5, власником якого є ОСОБА_2 та автомобіля ЗАЗ Sens під керуванням ОСОБА_5 За фактом ДТП було встановлено, що водій автомобіля Volkswagen T5 не вибрав безпечної швидкості руху, внаслідок чого здійснив зіткнення та зник з місця ДТП. Згідно калькуляції від 12.07.2013 вартість відновлювального ремонту автомобіля ЗАЗ Sens становить 32 932,10 грн. Оскільки, даний автомобіль був застрахований в ТзДВ «Експрес Страхування» страховою було здійснено виплату страхового відшкодування в розмірі 32 333,10 грн. Власником транспортного засобу, з вини якого сталася ДТП, є ОСОБА_2, тому ним повинна бути відшкодована завдана шкода в повному розмірі.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 листопада 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач ТзДВ «Експрес Страхування» подало апеляційну скаргу у якій покликаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача та відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову місцевий суд прийшов до висновку про безпідставність даного позову з урахуванням положень ст.60 ЦПК України.

Такі висновки відповідають фактичним обставинам справи та наявним доказам і ґрунтуються на законі.

З матеріалів справи вбачається, що 30.06.2013 о 17 год. 00хв. на автодорозі Н-22 Устилуг - Луцьк - Рівне (Національні дороги) 38 км 250 м сталася ДТП за участі автомобіля НОМЕР_1, та автомобіля НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_5 (а.с. 12-14).

За фактом ДТП було встановлено, що водій автомобіля Volkswagen T5 не вибрав безпечної швидкості руху, внаслідок чого здійснив зіткнення та зник з місця ДТП.

Транспортний засіб ЗАЗ Sens, д.н.з. НОМЕР_3 зазнав механічні пошкоджень. Вартість матеріального збитку становить 38 260,32 грн. (а.с. 16,17).

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_5 на момент ДТП була застрахована в ТДВ «Експрес Страхування» відповідно до договору добровільного страхування транспортного засобу №202.12.2140275 від 05.10.2012.

Між позивачем ТзДВ «Експрес Страхування та ОСОБА_5, автомобіль якого зазнав механічних пошкоджень унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, було укладеного договір добровільного страхування наземного транспортного засобу № 75 від 05.10.2012 року (а.с.4-11).

Страховик здійснив у зв»язку з пошкодженням застрахованого транспортного засобу , що належить ОСОБА_5, страхову виплату у сумі 32333.10 грн.(а.с.13-32).

У позовній заяві ТзДВ «Експрес Страхування» посилаючись на положення ст. ст. 1187, 1191, 993 ЦК України, просило суд стягнути з відповідача здійснені страховиком виплати.

Статтею 993 ЦК України передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Тобто, положеннями цієї статті, яка дублює положення ст. 27 Закону "Про страхування", надається страховикові право звернутися з вимогою до особи, відповідальної за завдані страхувальнику збитки. Такий перехід права вимоги до страховика в науці та практиці цивільного права отримав назву суброгація.

Право вимоги страховик отримує тільки в разі, якщо він виплатив страхове відшкодування, тобто вимога до винної особи по суті буде мати регресний характер. Таку вимогу страховик може пред'явити до особи, відповідальної за завдані збитки. Тобто така особа (фізична або юридична) повинна бути саме суб'єктом відповідальності. Це означає по-перше, що така особа за своїм правовим статусом повинна мати можливість нести відповідальність за завдані нею збитки (не бути малолітньою, недієздатною тощо). А по-друге, мають бути в наявності необхідні умови притягнення такої особи до відповідальності (протиправна поведінка, шкода, причинний зв'язок, вина (крім випадків, коли відповідальність настає незалежно від вини).

Згідно ч. 2, 5 ст. 1187, ч. 1 ст. 1188, ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Виходячи з положень ч.3 статті 10, ч.І ст.60 ЦПК України, страхова компанія, як позивач, зобов»язана подати докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача та з його вини, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є заподіювачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду.

Колегією суддів встановлено, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази що транспортним засобом Volkswagen T5, д.н.з. НОМЕР_4 на час ДТП управляв його власник - ОСОБА_2 а також про наявність його вини та протиправності дій, причинного зв"язку між такими діями і заподіянням шкоди.

При цьому суд приймає до уваги ту обставину, що відповідно до нотаріально посвідченої довіреності від 02 червня 2010 року ОСОБА_2 уповноважив громадян ОСОБА_6, ОСОБА_7 управляти та розпоряджатися даним транспортним засобом, тобто, останнім надано право законного володінням цим автомобілем.

Встановлено, що довідка про те, що дорожньо-транспортна пригода сталася за участю та з вини володільця автомобіля НОМЕР_1 складена виходячи з пояснень ОСОБА_5 Працівниками органів внутрішніх справ не вживалися заходи щодо місця знаходження цього автомобіля, протокол про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_2, або осіб, які мають право управляти та розпоряджатися транспортним засобом ОСОБА_6, ОСОБА_7 не складався, жодна із цих осіб не притягувалась до адміністративної відповідальності у зв»язку із скоєнням дорожньо-транспортної пригоди. Наведене указує про відсутність доказів того, що відповідач ОСОБА_2 є особою, відповідальною за відшкодування шкоди.

Доводи апеляційної скарги про обов»язок ОСОБА_2, як власника, відшкодувати заподіяну шкоду не ґрунтуються на положеннях ч.4 ст.1187 ЦК України, яка передбачає можливість покладення відповідальності на власника транспортного засобу, незалежно від володіння ним, у разі, якщо його винна поведінка сприяла неправомірному заволодіння транспортним засобом, за участі якого заподіяно шкоди та за умови, коли не має підстав застосовувати норми спеціальної дії, якими у даному випадку є норми ст.1188, 993 ЦК України.

Апелянт суб»єктивно тлумачить поняття щодо доказів «законного володіння» транспортним засобом з посиланням лише на Закон України «Про дорожній рух» та Правила дорожнього руху, та залишає поза увагою норми ч. 3 с. 1187 ЦК України, з системного аналізу яких вбачається, що законним володільцем транспортного засобу є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом. Представник позивача зазначених вище обставин не оспорював. Тому особи, на ім»я яких ОСОБА_2 видав генеральну довіреність можуть відноситись до законних володільців у разі управління транспортним засобом.

Закон не вимагає складання документа про передачу транспортного засобу іншій особі на правових підставах, тому заперечення апелянта про недоведеність відповідачем ОСОБА_2 про передачу автомобіля на підставі генеральної довіреності іншим особам, не підтверджені належними доказами.

Вказівка про вину ОСОБА_2 у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди є припущенням, на якому не може ґрунтуватися доказування відповідно до положень ч.4 ст.60 ЦПК України.

Апелянт безпідставно посилається на недотримання судом положень ч.2 ст.35 ЦПК України щодо незалучення судом до участі у справі у якості третіх осіб громадян, на яких було видано довіреність на право управління автомобілем, оскільки у даній справі страхова компанія заявила позовні вимоги до конкретної фізичної особи, як власника автомобіля - ОСОБА_2, тому у суду не було правових підстав для висновку, що це рішення може вплинути на права інших осіб. Крім цього, позивач , не заявляв перед судом клопотань про необхідність залучення таких осіб до участі у справі, хоча про таке право йому було відомо.

Оскільки дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок взаємодії двох джерел підвищеної небезпеки, предметом позову є вимога страхувальника про стягнення виплачених фактичних витрат стягнення яких можливе лише з особи, відповідальної за збитки, а не про відшкодування шкоди, положення ч.5 ст.1187 ЦК України щодо відповідальності без вини у спірних правовідносинах не застосовуються.

Доводи про те, що обов»язок доказування у даному спорі покладається на відповідача є помилковими і не грунтується на законі. У даній справі відсутні обставини, визначені статтею 61 ЦПК України як підстави звільнення від доказування, а тому правових підстав не подавати докази про те, що відповідач ОСОБА_2 є особою, відповідальною за шкоду, у позивача не має.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у рішенні, постановленому з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись статтями 303, 304, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу позивача Товариства з додатковою відповідальністю «Експрес Страхування» відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 листопада 2016 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді:/