Справа № 536/1165/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2017 року м. Кременчук

Кременчуцький районний суд Полтавської області в складі:

Головуючого судді - Колотієвського О.О.,

при секретарі - Курбанової В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Кременчуці матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Приватного нотаріуса ОСОБА_4, Омельницької сільської ради Кременчуцького району, Сектору з питань державної реєстрації Кременчуцької районної державної адміністрації, третя особа державний нотаріус Третьої кременчуцької державної нотаріальної контори - ОСОБА_5 про встановлення факту прийняття спадщини, виділ частки померлого, визнання права власності у порядку спадкування, свідоцтва про право власності та договору дарування недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2016 року до Кременчуцького районного суду Полтавської області звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Приватного нотаріуса ОСОБА_4, Омельницької сільської ради Кременчуцького району, Сектору з питань державної реєстрації Кременчуцької районної державної адміністрації, третя особа державний нотаріус Третьої кременчуцької державної нотаріальної контори - ОСОБА_5 про встановлення факту прийняття спадщини, виділ частки померлого, визнання права власності у порядку спадкування, свідоцтва про право власності та договору дарування недійсним.

ОСОБА_1 свої позовні вимоги обґрунтувала тим, що її батько, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, помер, 02.04.2006 року. Після його смерті залишилося три спадкоємці першої черги по закону: його дружина - ОСОБА_2 Кузьміна, ІНФОРМАЦІЯ_2, донька - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3 та син. ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3

Батько позивача був власником житлового будинку № 5 по вул. Чапаєва у с. Рокине Кременчуцького району.

Свідоцтва про право власності та технічний паспорт на будинок були відсутні та ніколи не виготовлялись.

Позивач ОСОБА_1 фактично проживала у спірному будинку з 1998 р. без реєстрації, вела спільне домашнє господарство з батьками.

17.02.2016 року, позивач звернулась до нотаріуса третьої Кременчуцької державної нотаріальної контори з заявою про бажання прийняти спадщину після померлого батька - ОСОБА_6 та отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 17.02.2016 року у наслідок пропуску шестимісячного строку для прийняття спадщини та рекомендовано звернутися у суд, про оспорювання свого спадкового права.

Ознайомившись з текстом постанови нотаріуса, ОСОБА_1 виявила у абз. 6 та 7 постанови інформацію про наявність спадкоємної справи про отримання її братом - ОСОБА_3, свідоцтва про право на спадщину на спірний будинок після

померлого батька.

Позивач вважає, що нотаріусом було порушено правила ст. 46 Закону України, «Про вчинення нотаріальних дій нотаріусами», Інструкцію № 20/5 від 03.03.2004 року, «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затверджену Міністром юстиції України, 03.03.2004 року за N 283/ 8882.

Також, нотаріус порушив правила Глави 7 п. 1,2,3, Глави 8 п. 1,ч. 1 п. З, 31, 32, 63, 211, 212, 214, 216, 224, 243 та Глави 22 п. 22, про наступне : «нотаріус повинен витребувати відомості про документи, необхідні для вивчення даної дії», «відмовити у вчиненні нотаріальних дій у разі ненадання необхідних документів», « вимагати витягу з реєстру від попередніх правовстановлюючих документів», « перевіряти склад документів», « видати свідоцтва під час надання йому правовстановлюючих документів про належність цього майна спадкодавцю» та «видати свідоцтво тільки тоді, коли частка померлого виділена у спільній сумісній власності».

Якщо дійсно, нотаріус порушив вище вказані пункти інструкції та видав свідоцтво про право на спадщину, то видане вперше на 1 цілу частину спірного будинку свідоцтво про право власності від 09.02.2015 року у реєстраційній службі Кременчуцького районного відділу юстиції, на ім'я - ОСОБА_2, було незаконним.

Мають незаконні дії певних посадових осіб, зокрема нотаріуса або державних реєстраторів Кременчуцького відділу юстиції, які потягли негативні наслідки по позбавленню позивача права власності на майно та житло.

Крім цього, мається договір дарування датований 30.07.2015 року, про те, що мати позивача - ОСОБА_7, подарувала, як 1 ( одну) цілу спірного буд. № 5 у с. Рокитне, брату позивача - ОСОБА_3, на підставі державного реєстру, від 09.02.2015 року та свідоцтва про право власності від цієї ж дати, які є незаконними.

Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяження, індексний номер витягу, 33324917 з датою оформлення від 09. 02.2015 року об 11 годині 23 хвилин було видано Реєстраційною службою Кременчуцького районного управління юстиції Полтавської області, який оформив державний реєстратор ОСОБА_8 У відповідності до змін у законодавстві, правонаступництво реєстраційної служби одержав сектор з питань державної реєстрації Кременчуцької районної державної адміністрації. Вищевказаний реєстр, було видано з порушенням діючого на той час законодавства. Реєстратор порушив закон, тому реєстр та свідоцтво про право власності на житловий будинок з будівлями від 09.02.2015 р., видано незаконно. Для отримання у реєстраційній службі свідоцтва про право власності вперше було виготовлено технічний паспорт на будинок у приватному МБТІ, братом позивача - ОСОБА_3, копію якого їй було вручено, як додаток до позову про усунення перешкод у користуванні, де він був позивач, а ОСОБА_1 відповідач.

В той же час, ОСОБА_1 фактично прийняла спадщину, проживаючи у житловому буд. 5 по вул. Чапаєва у с. Рокитне Кременчуцького району на протязі 20 років з батьком та матір'ю, що не суперечить діючому на той час закону.

Позивач вважає за необхідне ствердити своє право на спадщину після померлого батька, ОСОБА_6.

У постанові нотаріуса, абзац - 6, йдеться про те, що її батько залишив заповіт брату, брат і мати подали заяву на прийняття спадщини, а мати відмовилась від своєї обов'язкової частки. Брат позивача - ОСОБА_3, як вказано у постанові, у встановлений законом шестимісячний строк, прийняв спадщину та отримав свідоцтво про право на спадщину, що є сумнівним і вона бажає це оспорити. Якби він, дійсно прийняв спадщину, то отримав би відповідні документи і йому не було б потреби вдаватися до дій по отриманню свідоцтва про право власності на ім'я матері від 09.02.2015 року на одну цілу частину будинку, згідно реєстру на ім'я, ОСОБА_7 за їїдовіреністю від 02.02.2015 pоку та отримувати право власності на нього у результаті дарування, він і так був би власником, хоча б 1/2 частини будинку.

Про вище вказані правовстановлюючі документи позивачу стало відомо з різних джерел у проміжок часу з липня по грудень 2015 року. Після їх вивчення ОСОБА_1 прийшла до висновку про те, що всі вони виготовлені з порушенням та підлягають скасуванню.

Так, ОСОБА_1 проживала фактично у даному житловому будинку з 1994 року до 04.10.2014 pоку, як член сім'ї померлого батька, основного власника будинку та з матір'ю, співвласницею будинку. 04.10.2014 pоку, ОСОБА_3 викрав з дому матір та вивіз до своєї АДРЕСА_1, де утримував проти її волі. Двері будинку зачинив, забрав ключі, заборонивши позивачу там проживати.

Мається рішення суду Кременчуцького району від 16.07.2015 року про зобов'язання ОСОБА_3 не чинити позивачу перешкоди, передачі ключів від будинку та вселенні.

На стадії вселення позивача, ОСОБА_3, звернувся до суду з позовом про усунення перешкод з боку позивача у користуванні спірним будинком та надав до справи документи про те, що він власник у результаті дарування від матері, який уклав у приватного нотаріуса ОСОБА_4, 30.07.2015 року Рішенням від 29.12.2015 р. його позов було задоволено, що тягне у подальшому зняття позивача з реєстрації у даному будинку.

Піддавши аналізу всі отримані у різний час документи в тому числі і з сільської Ради та постанову нотаріуса, позивач прийшла до висновку, що було порушено її право на спадщину та що ОСОБА_3 набув право власності на будинок незаконно.

Так, відомо з даних погосподарської книги, що право власності на даний житловий будинок не видавалось і сам будинок рахується за ОСОБА_6 до цього часу.

Нотаріус третьої Кременчуцької державної нотаріальної контори не мав права видати ОСОБА_3 свідоцтва про право власності на спадщину за законом чи за заповітом у відповідності з новим цивільним кодексом від 01.04.2004 р. та новою інструкцією, « Про вчинення нотаріальних дій». ОСОБА_3 повинен був доводити своє право на спадщину у суді, виділяти частку померлого до прийняття спадщини, а позивач та її мати були б відповідачами. Цього ОСОБА_3 не робив. Позивач вважає, що право власності ОСОБА_3 не прийняв.

Якщо б він прийняв спадщину, то отримав би правовстановлюючий документ і не на весь будинок, а на 1/2 його частину, з занесенням у реєстр прав власності нотаріусом, необхідно було б виділити частку померлого у спільному майні подружжя, що робиться у суді. Без наявності правовстановлюючих документів, у нотаріуса неможливо було все це оформити.

Видача витягу з реєстру прав власності на ім'я матері, ОСОБА_7 за її заявою від 09.02.2015 року неможлива, так як Реєстри у державній службі без правовстановлюючих документів не видавались у 2015 році. Наявність виданого реєстру у порядку спадкування у 2006-2007 роках у державного нотаріуса, також, виключає видачу такого реєстру на імя ОСОБА_7 та частка, якого не відома.

ОСОБА_1 вважає що являється спадкоємицею після смерті батька, ОСОБА_6 і тому бажає визнати за собою право на спадщину за законом у порядку спадкування, як така, яка прийняла дану спадщину фактично після його смерті, шляхом проживання.

Так як, видане свідоцтво про право власності від 09.02.2015 року у реєстраційній службі Кременчуцького районного відділу реєстрації прав власності Кременчуцького районного управління юстиції, слід вважати, недійсним, то таке право на прийняття спадщини вона може оспорити.

Отримання реєстру прав власності, на весь житловий будинок, несумісне з уже раніше оформленою спадщиною у нотаріуса і яке було внесене у реєстр. Діючи позакону, 09.02.2015 року, реєстратор виявив би дані про право власності на даний будинок і не видав би реєстр.

Слід керуватися документом під назвою «Порядок ведення держреєстру речових прав на нерухоме майно», затвердженого кабінетом міністрів України від 26.11.2011 pоку, за № 1141 зі змінами, п. 21 з розділу, «Щодо об'єкта нерухомості у разі держреєстрації», підп. 2, «форма власності», «підп. 3» вид спільної сумісної власності « та підп. 4» « розмір частки». Реєстратор не отримавши свідоцтва про право власності на ОСОБА_7, або рішення суду про визнання права власності, як підставу для оформлення договору дарування, чим допустив помилку.

Доказом того, що позивач фактично прийняла спадщину після померлого батька, у результаті спільного з ним проживання, є надані довідки з сільської Ради, про її тривале проживання та ведення господарства.

Позивач бажає довести своє право на спадщину у буд. № 5 по вул. Чапаєва у с. Рокитне Кременчуцького району на 1/4 частину та вважає видані свідоцтва про право на спадщину третьою державною нотаріальною конторою, дата якого не відома, свідоцтво про право власності видане, 09.02.2015 року у реєстраційній службі Кременуцького районного відділу юстиції та договір дарування, оформлений у приватного нотаріуса ОСОБА_4, 30.07.2015 p., недійсними та такими, які не відповідають вимогам закону.

На підставі викладеного, ОСОБА_1 просила суд постановити рішення, яким встановити факт прийняття ОСОБА_1 факту прийняття спадщини,' виділити частку померлого ОСОБА_6 у спільному майні, у розмірі 1/2 частини, визнати за нею право власності на 1/4 частину житлового буд. № 5 по вул. Чапаєва у с. Рокитне Кременчуцького району, вартістю, 43 015 грн. 50 коп., у порядку спадкування та визнати недійсними, свідоцтво про право на спадщину, видане нотаріусом третьої державної Кременчуцької нотаріальної контори від 2006 pоку, свідоцтво про право власності на буд. № 5 по вул. Чапаєва у с. Рокине Кременчуцького району від 09.02.2015 року на ім'я ОСОБА_2, видане реєстраційним відділом Кременчуцького районного відділу юстиції та договір дарування між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 30.07.2015 року, засвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_4.

Позивач ОСОБА_1, та її представник ОСОБА_9 в судовому засіданні підтримали позовні вимоги в повному обсязі, просили суд їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявилася. На адресу суду надіслала заперечення на позовну заяву, яке обґрунтувала тим, що все, що вказано в позовній заяві її дочки ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3, яка проживає в с.Рокитне, пров.Жалкого, 1, а прописана в неї по вул..Чапаєва,5 являється її вигадками і неправдою.

Так, в позовній заяві вказано, що вона проживала з нею у її будинку 7 років, тоді, як вона вселилася в будинок із 22.08.1999 року, і її було виселено працівниками ЖКГ з квартири, що належала померлому чоловікові. Проживала вона в неї без прописки аж до 06.12.2007 pоку, потім ОСОБА_2 її прописала в своєму будинку по її проханню, так, як вона постійно говорила, що вона «бомж» і повіситься, хоча вона першою добровільно в 1998 року покинула свого законного ( нині покійного ) чоловіка, сина, пристарілу свекруху, яку не хотіла доглядати і пішла. Після цього чоловік з нею офіційно розлучився і виписав зі свого помешкання. На що вона зверталася до суду для відчуження частки будинку, але судом було присуджено сплату їй грошової компенсації в сумі 3000 грн., яку їй виплатив син, після смерті чоловіка.

З часу вселення ОСОБА_1 в їх дім, ОСОБА_2 з чоловіком не могла знайти з нею порозуміння. Вона вела аморальний образ життя, не перебувала вдома, скандалила з братом і своїм сином. Ще декілька раз виходила заміж і залишала їх старих з чоловіком наодинці в той час, коли вони потребували її допомоги. Коли батько був тяжко хворий, вона ходила ночувати до сусідів, аби не доглядати за ним. Син їх підтримував і допомагав вирішував життєві проблеми. Він збудував на їхньому подвір'ї гараж, зробив огорожу, теплицю, а після смерті чоловіка провів у будинок газ і телефон, відремонтував туалет, колодязь, поставив нові вхідні двері. Дочка в цьому йому не допомагала і казала, що все це він робить для себе, і її тут немає нічого.

ОСОБА_2 з чоловіком її з дому не виганяли, а враховуючи її відношення до них, 15.03.2006 року, зробили заповіт на сина, хоча він на цьому і не наполягав. Син говорив, що нехай вона їх догляне, він буде допомагати, і нехай їй буде їх дім. Коли помер чоловік ОСОБА_2 і вона захворіла та потребувала догляду, дочка працювала на декількох роботах і дома не перебувала (хоча потреби в зароблянні грошей не було, так як отримує чоловікову пенсію учасника ВВВ). Син ОСОБА_2 забезпечував їх кормами для домашнього господарства та продуктами. Після смерті чоловіка ОСОБА_1 знущалася з неї, говорила, що вона не мати, а «зозуля», била, ображала, погрожувала їй, що перейде жити до сина в с.Рокитне, пров.Жалкого, 1. що і зробила 29.09.2014 pоку, забравши всі домашні речі і говорячи, що не прийде до неї, поки буде жива. ОСОБА_2 залишилася одна і два дні перебувала сама, дочка до неї не зявлялася, потім вона зателефонувала сину і він забрав її до себе додому.

В липні місяці ОСОБА_2К попрохала свого сина, щоб він відвіз її на літо у бувший свій будинок, який знаходиться за адресою: Кременчуцький район, село Рокитне.

В липні місяці до ОСОБА_2 прийшла ОСОБА_1 та сказала, що буде їй допомагати, власник будинку - син ОСОБА_2 не заперечував проти того, щоб вона жила з нею. Як потім ОСОБА_2 зрозуміла це було викликано тим, що нею було подано позовну заяву до суду.

Також, ОСОБА_2 зазначила, що право власності на будинок який знаходиться за адресою: Кременчуцький район, село Рокитне, 5 нею було оформлено вже після смерті чоловіка та зареєстровано 05 лютого 2015 року. До цього часу право власності на дане домоволодіння не було ні на кого зареєстровано, взагалі були відсутні будь-які право установчі документи на даний будинок.

На підставі викладеного, просила суд відмовити позивачу в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_10 в судовому засіданні просили суд відмовити позивачу в повному обсязі. ОСОБА_10 надала суду заперечення на позов ОСОБА_1 оскільки вважає його необґрунтованим у зв'язку з наступним.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди, тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації. Право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01 липня 2004р., державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.

Відповідно зареєстровано первісно право власності на житловий будинок з господарськими будівлями, який знаходиться за адресою: Полтавська обл., Кременчуцький р-н, с. Рокитне, вул. Чапаєва, будинок 5 за ОСОБА_2 09 лютого 2015 р. Отже, право власності на вищезазначений будинок, виникло після його реєстрації 09 лютого 2015р.

ОСОБА_1 постановою державного нотаріуса Третьої Кременчуцької державної нотаріальної контори Полтавської області від 17 лютого 2016 р. було правомірно відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на спадщину після померлого 02 квітня 2006р. ОСОБА_6 у зв'язку з пропущенням нею шестимісячного строку для прийняття спадщини.

Оскільки, згідно статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Згідно ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч. З ст. 1220 ЦК України, часом відкриття спадщини є день смерті особи.

ОСОБА_6 помер 02 квітня 2006 p., тобто ОСОБА_1 повинна була подати заяву про прийняття спадщини до 02 жовтня 2006р.

ОСОБА_6 залишив після своєї смерті заповіт, відповідно до якого заповідав своєму сину - ОСОБА_3 все своє майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 1241 ЦК України, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування» (в редакції, яка діяла на момент відкриття спадщини), непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку або визнані інвалідами, у тому числі діти-інваліди, а також особи, які мають право на пенсію у зв'язку з втратою годувальника відповідно до цього Закону.

Непрацездатні повнолітні діти можуть бути або за станом здоров'я (при наявності встановленої групи інвалідності) або за віком. Згідно зі ст. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування» ( в редакції, яка діяла на момент відкриття спадщини), особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення чоловіками 60 років, жінками -55 років та за наявності страхового стажу не менше п'яти років.

Виходячи із вищезазначеного, ОСОБА_1 мала б право на обов'язкову частку у спадщині, якби на момент смерті спадкодавця досягла 55-річного віку, але 55 років їй виповнилось тільки 24 вересня 2006 року, тобто на момент відкриття спадщини (смерті батька 02 квітня 2006 року) їй було 54 роки та вона не відносилась до категорії непрацездатної повнолітньої дитини.

Відповідно до ст. 69 Закону України «Про нотаріат», нотаріус або в сільських населених пунктах - посадова особавідповідного органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, при видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом перевіряє факт смерті спадкодавця, наявність заповіту, час і місце відкриття спадщини, склад спадкового майна.

Нотаріус або посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, також перевіряє коло осіб, які мають право на обов'язкову частку в спадщині.

Відповідно Свідоцтва про право на спадщину за заповітом видавалось нотаріусом Третьої кременчуцької державної нотаріальної контори, а отже нотаріусом перевірявся склад спадкового майна та склад осіб, які мають право на обов'язкову частку в спадщині.

Відповідно до п.п. 74. Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Затвердженої Наказом міністерства юстиції України від 03.03.2004р. №20/5 (втратила чинність), право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва.

Право власності на таке майно виникає з моменту прийняття його до експлуатації, якщо це передбачено договором або законом.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва особа вважається власником лише матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва. Ці матеріали та обладнання можуть бути предметом відчуження за умови надання нотаріусу відповідних правовстановлювальних документів.

На момент смерті ОСОБА_6 земля не була приватизована та були відсутні правовстановлюючі документи на будинок, а отже ані земля, ані будинок не могли входити до складу спадкового майна.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не зявилася. Надала суду заперечення на позов ОСОБА_1, оскільки вражає, що вимоги позивача ОСОБА_1 необґрунтовані, не мають законних підстав і не підлягають задоволенню з таких причин:

ОСОБА_1 вважає себе такою, що прийняла спадщину після батька ОСОБА_6, який помер 02.04.2006 року, оскільки нібито проживала разом з батьком на момент його смерті. Але, згідно з довідкою № 02-28/21 від 14.01.2016 року, яка видана Рокитненською сільською радою Кременчуцького району Полтавської області і додана позивачем до позовної заяви. ОСОБА_1 була зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, лише з 06.12.2007 року. В копії її паспорта, який додано до позовної заяви взагалі стоїть штамп про реєстрацію місця проживання за адресою: с.Рокитне. пров.Жалкого, 2 з 02.11.1998 року і інших відміток про реєстрацію або зміну місця проживання немає.

В листі Вищого спеціалізованого суду України № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» зазначено:

«Щодо визнання особи такою, що прийняла спадщину, зокрема, у випадках, коли спадкоємці постійно проживали разом зі спадкодавцем, проте зареєстровані за іншою адресою, судам слід враховувати таке.

Місцем проживання фізичної особи згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Місце проживання необхідно відрізняти від місця перебування фізичної особи, тобто того місця, де вона не проживає, а тимчасово знаходиться.

Заяви про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини в порядку окремого провадження підлягають задоволенню судом, якщо у паспорті спадкоємця відсутня відмітка про місце реєстрації особи».

Згідно з п.п.3.21, 3.22 п.3 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу України, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу,відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем.

Позивачем до позовної заяви, крім вищезгаданої довідки сільської ради, додано ще довідку №140 від 26.01.2016 року, видану Рокитненською сільською радою Кременчуцького району Полтавської області про те, що ОСОБА_1 була зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4 з 06.12.2007 року. Останній абзац цього документу: «Зі слів жителів вул.Чапаєва с.Рокитне гр.ОСОБА_11 та гр.ОСОБА_12 гр.ОСОБА_1 дійсно проживала без реєстрації з 1998 року по 2007 рік за даною адресою» взагалі не витримує ніякої критики і дає змогу стверджувати, що орган місцевого самоврядування не може підтвердити факт постійного проживання позивача разом із спадкодавцем на момент його смерті.

Постійне проживання позивача разом зі спадкодавцем не підтверджується ні паспортом позивача, ні довідкою органу місцевого самоврядування, тобто строк для прийняття спадщини нею був пропущений, про що також свідчить і постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії, видана ОСОБА_5, державним нотаріусом Третьої кременчуцької державної нотаріальної контори 17.02.2016 року.

Крім того, з уже вказаної постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії вбачається, що у позивача взагалі відсутнє право на спадкування після свого батька, тому що в спадковій справі є заповіт на все майно, посвідчений Рокитненською сільською радою Кременчуцького району Полтавської області 15.03.2006 року за р.№ 17 на ім'я ОСОБА_6 а ОСОБА_13.

Згідно зі ст.1223 Цивільного кодексу України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Спадкоємець ОСОБА_3 спадщину за заповітом прийняв вчасно. Відомості про визнання заповіту недійсним не надавалися позивачем ні до державної нотаріальної контори, ні до суду.

Враховуючи наявність заповіту і той факт, що спадкоємець за заповітом не відмовився від спадкування і спадщину прийняв, позивач могла би спадкувати тільки при наявності у неї права на обов'язкову частку у спадщині. Згідно зі статтею 1241 ЦК України право на обов'язкову частку у спадщині незалежно від змісту заповіту мають малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки. Зміст поняття „повнолітні непрацездатні діти", що використовується в абзаці першому частини першої статті 1241 Кодексу щодо права на обов'язкову частку у спадщині, ґрунтується на положеннях пенсійного, сімейного законодавства та законів України, які регулюють соціальне страхування і визначають поняття „непрацездатний". Як визначає ст.1 Закону України «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування» (в редакції, яка діяла на момент відкриття спадщини) непрацездатні громадяни - це особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку або визнані інвалідами, у тому числі діти-інваліди, а також особи, які мають право на пенсію у зв'язку з втратою годувальника відповідно до цього Закону.

Непрацездатні повнолітні діти можуть бути або за станом здоров'я (при наявності встановленої групи інвалідності) або за віком. Згідно зі ст.26 Закону «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування» (в редакції, яка діяла на момент відкриття спадщини), особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення чоловіками 60 років, жінками - 55 років та наявності страхового стажу не менше п'яти років.

Тобто, позивач мала би право на обов'язкову частку у спадщині, якби на момент смерті спадкодавця досягла 55-річного віку, але 55 років їй виповнилося тільки 24вересня 2006 року, тобто на момент смерті батька їй було 54 роки. Документів про встановлення інвалідності вона до нотаріальної контори також не надавала, про що йдеться в постанові про відмову у вчиненні нотаріальних дій.

Таким чином, враховуючи те, що позивач, по-перше, вчасно не прийняла спадщину, відсутні документи, що підтверджували б її проживання разом із спадкодавцем на момент його смерті; по-друге, враховуючи волю спадкодавця, висловлену ним в заповіті на ім'я ОСОБА_3, який спадщину вчасно прийняв, та відсутність у позивача права на обов'язкову частку у спадщині, позивач не має правових підстав для спадкування після свого батька ОСОБА_6, який помер 02.04.2006 року.

Крім того, з наданих сільською радою довідок не зрозуміло, за ким все ж таки числився вказаний житловий будинок і на якій підставі. Позивачем до позовної заяви додано виписку з погосподарської книги за 2010-2015 роки, згідно з якою головою домогосподарства є ОСОБА_2. Виникає декілька запитань:

- чому виписка з погосподарської книги надана саме за цей період, а не з 2006 року(з моменту смерті ОСОБА_2М.);

- хто був зареєстрований у вказаному будинку на той період (це повинно бути тежзазначено у виписці з погосподарської книги, а не тільки у довідках сільради) на якій підставі головою господарства зареєстрована ОСОБА_2 і з якого періоду;

- якщо позивач зареєстрована у вказаному будинку, чому вона не зазначена увиписці з погосподарської книги;

- на підставі яких документів вносяться зміни до погосподарської книги (а саме, напідставі чого вносяться зміни до запису про голову домогосподарства);

Згідно з Інструкцією з ведення погосподарського обліку в сільських, селищних та міських радах, затвердженою Наказом Державного комітету статистики України 08.12.2010 № 491, яка діяла до 1.04.2016 року (тобто була чинною на той період, коли сільська рада видала вищевказану виписку) «голова домогосподарства - це особа, яка очолює домогосподарство й несе відповідальність за нього. Вона визначається членами домогосподарства і, як правило, є господарем, людиною, яка приймає щоденні рішення стосовно діяльності домогосподарства. Здебільшого голова домогосподарства є власником житлового будинку і/або земельної ділянки (ділянок)». Отже, ми бачимо, що голова домогосподарства і власник житлового будинку не завжди є однією і тією ж особою. А в ситуації, коли відсутні правовстановлюючі документи, яким чином можна визначити, чи був голова господарства власником житлового будинку? То як можна ставити питання про «виділ частки померлого», коли невідомо, хто був власником житлового будинку?

Свідоцтво про право власності на житловий будинок з господарськими будівлями було видане ОСОБА_2 в 2015 році (після того, як в 2012 році вона отримала державний акт на землю під цим будинком і в 2015 році Рокитненська сільська рада Кременчуцького району Полтавської області видала довідку № 56 від 19.01.2015 року, яка була надана державному реєстратору і в якій зазначено, що за ОСОБА_2 рахується житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: с.Рокитне, вул.Чапаєва, буд.5. Що відбувалося до 2015 року, кому і на якій підставі належав будинок, чи змінювався в нього власник до 2015 року - з поданих позивачем документів встановити неможливо.

Навіть, якщо би позивач мала право на обов'язкову частку у спадщині і змогла би довести, що будинок є спільною сумісною власністю подружжя - її батьків, то їй би належала всього лише 1/12 (одна дванадцята частка) у праві власності на вказаний будинок (половина від тієї частки, яка належала б їй по закону (будинок - це власність двох батьків, кожному з них доводиться по 1/2 частці, спадкоємців всього троє - дружина і двоє дітей спадкодавця, тобто 1/2 від 1/3 частки =1/6 від 1/2 частини будинку 1/12). Апозивач претендує на 1/4 частину, що суперечить діючому законодавству і обставинам справи.

Представник Омельницької сільської ради Кременчуцького району Полтавської області в судове засідання не зявився. На адресу суду надіслав заяву про слухання справи без його участі.

Представник Кременчуцької районної державної адміністрації в судове засідання не зявився. На адресу суду надіслав заяву про слухання справи без його участі.

Державний нотаріус Третьої кременчуцької державної нотаріальної контори - ОСОБА_5 в судове засідання не зявилась. На адресу суду надіслала заяву про слухання справи без її участі.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи встановив наступне.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 02.04.2006 року помер ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-КЕ №033364. Померлий був батьком позивача та відповідача ОСОБА_3, а також чоловіком відповідача ОСОБА_2 Кузьміни.

ОСОБА_6 залишив після своєї смерті заповіт від 15.03.2006 року, зареєстрований в реєстрі за №17, відповідно до якого заповідав своєму сину - ОСОБА_3 все своє майно.

Заяву про прийняття спадщини в установлений законом шестимісячний строк подав спадкоємець за заповітом ОСОБА_3. В спадковій справі також знаходиться заява дружини спадкодавця ОСОБА_2 про те, що вона не претендує на обовязкову частку у майні померлого чоловіка. Заяв від інших спадкоємців в нотаріальну контору не надходило.

Спадкоємець за заповітом ОСОБА_3 в установлений законом шестимісячний строк спадщину прийняв та станом на 23.02.2017 року отримав тільки:

-26.10.2006 року свідоцтво про право на спадщину за заповітом на автомобіль;

-06.06.2008 року свідоцтво про право на спадщину за заповітом на грошові вклади.

ОСОБА_1 в установлений законом шестимісячний строк з заявою про прийняття спадщини в нотконтору не зверталася та не надавала документи, що підтверджують її право на обовязкову частку у майні померлого батька ОСОБА_6.

ОСОБА_1 постановою державного нотаріуса Третьої Кременчуцької державної нотаріальної контори Полтавської області від 17 лютого 2016 р. було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на спадщину після померлого 02 квітня 2006 р. ОСОБА_6 у зв'язку з пропущенням нею шестимісячного строку для прийняття спадщини.

Оскільки, згідно статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Згідно ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч. З ст. 1220 ЦК України, часом відкриття спадщини є день смерті особи.

Суд не може погодитись з позицією позивача, що ОСОБА_3 спадщину на спірний будинок не прийняв, оскільки він в установлений законом шестимісячний строк звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом.

ОСОБА_1 просить суд постановити рішення, яким встановити факт прийняття ОСОБА_1 спадщини та виділити частку померлого ОСОБА_6 у спільному майні, у розмірі 1/2 частини, визнати за нею право власності на 1/4 частину житлового буд. № 5 по вул. Чапаєва у с. Рокитне Кременчуцького району, вартістю, 43 015 грн. 50 коп., у порядку спадкування.

Згідно ст.256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

При цьому, позивачем ставиться питання про встановлення факту прийняття спадщини для визнання за нею права власності на спадкове майно, про що також ставиться питання в позовній заяві.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що позивач не може претендувати на будь-яку частку в спадковому майні після смерті ОСОБА_6 виходячи з наступного.

Згідно заповіту ОСОБА_6 заповідав своєму сину - ОСОБА_3 все своє майно.

ОСОБА_3 прийняв спадщину, відмови у прийнятті спадщини протягом строку встановленого статтею 1270 ЦК України не подавав.

Заповіт на даний час не скасовано. При цьому, позивач не має права на обовязкову частку у спадщині згідно ст.1241 ЦК України.

Враховуючи вищевикладене, позивачу слід відмовити у встановленні факту прийняття спадщини, оскільки підстав згідно ч.2 ст.256 ЦПК України у неї немає.

Крім того, враховуючи що позивач не довела своє право на частку в спадковому майні, в задоволені вимоги про визнання за нею право власності на 1/4 частину житлового буд. № 5 по вул. Чапаєва у с. Рокитне Кременчуцького району, вартістю, 43 015 грн. 50 коп., у порядку спадкування також слід відмовити.

Позивач також просила суд постановити рішення, яким визнати недійсними, свідоцтво про право на спадщину, видане нотаріусом третьої державної Кременчуцької нотаріальної контори від 2006 pоку, свідоцтво про право власності на буд. № 5 по вул. Чапаєва у с. Рокине Кременчуцького району від 09.02.2015 року на ім'я ОСОБА_2, видане реєстраційним відділом Кременчуцького районного відділу юстиції та договір дарування між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 30.07.2015 року, засвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_4.

Враховуючи, що позивач не може претендувати на спадкове майно, то вказані дії і відповідні рішення можуть порушити лише права відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

З боку відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не ставиться питання про визнати недійсними цих документів, тому в цій частині позовних вимог також слід відмовити.

Керуючись ст.ст.3, 10, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, ст.ст.29, 256, 331, 1220, 1223, 1241, 1261-1265, 1269, 1270, ЦК України суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Приватного нотаріуса ОСОБА_4, Омельницької сільської ради Кременчуцького району, Сектору з питань державної реєстрації Кременчуцької районної державної адміністрації, третя особа державний нотаріус Третьої кременчуцької державної нотаріальної контори - ОСОБА_5 про встановлення факту прийняття спадщини, виділ частки померлого, визнання права власності у порядку спадкування, свідоцтва про право власності та договору дарування недійсним відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Полтавської області через Кременчуцький районний суд Полтавської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

У звязку з перебуванням судді на лікарняному в період з 28.02.2017 року по 03.03.2017 року, повний текст рішення виготовлено 06.03.2017 року.

Суддя О. О. Колотієвський