Справа № 128/4409/15-ц Провадження № 22-ц/772/64/2017Головуючий в суді першої інстанції Саєнко О. Б.
Категорія 2Доповідач Медяний В. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючого Медяного В.М.,

суддів: Матківської М.В., Сопруна В.В.,

за участю секретаря Сніжко О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовомпублічного акціонерного товариства «БМ Банк» до ОСОБА_2, треті особи без самостійних вимог: ОСОБА_3, відділ державної виконавчої служби Вінницького районного управління юстиції, приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Нідзельська Ірина Євгенівна, про визнання права власності на житловий будинок та земельну ділянку,

за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «БМ Банк» на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 02 листопада 2016 року,

встановила:

У листопаді 2015 року позивач ПАТ «БМ Банк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3,треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору - відділ державної виконавчої служби Вінницького районного управління юстиції, приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Нідзельска І. Є., про визнання права власності на житловий будинок та земельну ділянку.

В подальшому у серпні 2016 року позивач подав до суду заяву про зміну позовних вимог (а.с.97-98) та позовну заяву в новій редакції, змінивши статус відповідача ОСОБА_3 з відповідача на третю особу на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору. Просив суд визнати за публічним акціонерним товариством «БМ Банк» право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами АДРЕСА_1 та на земельну ділянку площею 0,0476 га для будівництва та обслуговування даного житлового будинку.

Посилається в позовних вимогах на те, що, відповідно до кредитного договору №1/75/100608 від 10.06.2008 року відповідач ОСОБА_2 отримав у позивача ПАТ «БМ Банк», яке є правонаступником ТОВ «БМ Банк», 250 000 доларів США та придбав за ці кошти нерухоме майно, яке належало на праві власності ОСОБА_3, а саме: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами та земельну ділянку площею 0,0476 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, що знаходяться в АДРЕСА_1. В забезпечення виконання зобов'язань за даним кредитним договором ОСОБА_2 згідно договору іпотеки № 1/48/230408 від 10.06.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Нідзельською І.Є., передав в заставу банку вищезазначене нерухоме майно.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 6 лютого 2015 року задоволено адміністративний ПАТ «БМ Банк» до ВДВС ВРУЮ та зобов'язано останнього скласти акт про реалізацію предмета іпотеки на підставі протоколу проведення прилюдних торгів №1-02052 від 19.05.2011 р. та видати його переможцю торгів - ПАТ «БМ Банк».

На виконання зазначеного рішення суду державним виконавцем видано ПАТ «БМ Банк» акт державного виконавця про проведені прилюдні торги від 01 липня 2015 року, виданий на підставі протоколу №1-02052 проведення прилюдних торгів по реалізації майна, яке належить ОСОБА_2 від 19 травня 2011 р. і є предметом іпотеки згідно договору іпотеки №1/48/230408 від 10.06.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Нідзельською І.Є.

Підставою для реалізації майна є виконавчий лист №2-3096-2009 виданий 23.12.2009року Замостянським районним судом м. Вінниці про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «БМ Банк» заборгованості в сумі 2 121 372,34 гривень.

Позивач зазначає, що на прилюдних торгах 19 травня 2011 р. ним було придбано майно за ціною 477 225,00 грн., яке належало на праві приватної власності боржнику ОСОБА_2, а саме: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1, та земельна ділянка площею 0,0476 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер -НОМЕР_1, яка також знаходиться за вищезазначеною адресою.

Представник позивача ПАТ «БМ Банк» звернувся до приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Нідзельської І.Є. з актом державного виконавця про проведені прилюдні торги від 01 липня 2015 р. для отримання свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів.

Однак, листом №393 від 04.09.2015 р. приватний нотаріус Нідзельська І.Є. відмовила банку у видачі свідоцтва про право власності, посилаючись на відсутність зареєстрованого права власності на зазначену земельну ділянку площею 0,0476 га.

У зв'язку з не оформленням ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку на дату укладення з банком договорів, відповідно до п.1.3 договору іпотеки, йому було надано шестимісячний строк з дня підписання кредитного договору для отримання Державного акту на право власності на земельну ділянку. Однак, відповідач ОСОБА_2 цього не зробив.

Таким чином позивач ПАТ «БМ Банк» вважає, що в позасудовому порядку оформити право власності за собою на будинок та земельну ділянку немає можливості, а тому просив визнати за ПАТ «БМ Банк» право власності на зазначені житловий будинок та земельну ділянку.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 02 листопада 2016 року в задоволенні позову публічного акціонерного товариства «БМ Банк» відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ПАТ «БМ Банк» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити повністю. Посилається на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невірну правову оцінку обставинам справи та порушення норм матеріального права.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представник скаржника - позивача у справі ПАТ «БМ Банк» - Їжаківська Л.П. апеляційну скаргу повністю підтримала та просила її задовольнити, посилаючись на викладені в ній доводи.

Відповідач ОСОБА_2 апеляційну скаргу не визнав та заперечив проти її задоволення, посилаючись на її безпідставність та необґрунтованість, просив рішення залишити без змін.

Третя особа без самостійних вимог ОСОБА_3 при вирішенні справи поклався на розсуд суду.

Представник відділу державної виконавчої служби Вінницького районного управління юстиції та приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Нідзельська І.Є. до суду апеляційної інстанції не з'явилися, тому відповідно до вимог ст. 74, ч. 2 ст. 305 ЦПК України справа розглянута у їх відсутність.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін у справі, що з'явилися до суду, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст.214 ЦПК України, при ухваленні рішення суд зобов'язаний прийняти рішення, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст.10, 57, 60 ЦПК України суд вирішує цивільно-правовий спір на засадах змагальності, кожна сторона зобов'язана доказами довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, що мають значення для справи.

Відповідно до ч.1-3 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Колегія суддів переконана, що рішення суду першої інстанції у даній справі зазначеним вимогам Закону повністю відповідає.

Судом установлено, що10.06.2008 року між ТОВ «БМ Банк», правонаступником якого є ПАТ «БМ Банк» та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки №1/48/230408, відповідно до якого даний договір забезпечив вимоги банку, що випливають з кредитного договору №1/75/100608 від 10.06.2008 року. За даним договором ОСОБА_2 передав в іпотеку житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1.

У зв'язку з тим, що право власності на земельну ділянку, що також розташована за вказаною адресою не оформлено, сторони за цим договором домовились, що іпотекодавець (ОСОБА_2.) оформить своє право власності на земельну ділянку, що буде підтверджуватися відповідним Державним актом протягом шести місяців після підписання кредитного договору. Після одержання Державного акту на право власності на земельну ділянку, іпотекодержатель реєструє обтяження права власності на земельну ділянку у встановленому законом порядку, а оформлене право власності на земельну ділянку продовжує бути предметом іпотеки відповідно до цього іпотечного договору без додаткової угоди до нього (а.с.10-11).

Даний житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходяться в АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_2 згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 10 червня 2008 року та реєстраційного посвідчення виданого начальником КП «ВООБТІ» 10 червня 2008 року (а.с.12-13).

Земельна ділянка площею 0,0476 га, з цільовим призначенням будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться в АДРЕСА_1, згідно державного акту на право власності на земельну ділянку належить ОСОБА_3 (а.с.14), що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (а.с.59-60).

23.12.2009 року Замостянським районним судом м. Вінниці було видано виконавчий лист №2-3096-2009 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «БМ Банк» заборгованості в сумі 2 121 372,34 грн.(а.с.39).

Постановою державного виконавця від 21.10.2015 року відкрито виконавче провадження по вищезазначеному виконавчому листі (а.с.40).

06.02.2015 року Вінницьким окружним адміністративним судом винесено постанову, яка набула законної сили 10.06.2015 року, якою визнано протиправною відмову ВДВС ВРУЮ у наданні акту про реалізацію предмета іпотеки. Зобов'язано ВДВС ВРУЮ скласти акт про реалізацію предмета іпотеки на підставі протоколу проведення прилюдних торгів № 1-02052 від 19.05.2011 року та видати його переможцю прилюдних торгів - ПАТ "БМ Банк" (а.с.5-7).

На підставі вищезазначеної постанови 01.07.2015 року ВДВС ВРУЮ складено акт державного виконавця про проведені прилюдні торги, з якого вбачається, що відповідно до договору № 0214098 про надання послуг по організації і проведенню прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна від 28.02.2011 року укладеного між ВДВС ВРУЮ та спеціалізованою організацією Вінницької філії ТОВ «Укрспецреалізація» в особі директора філії Небесним В.С., на реалізацію передано описане й арештоване майно, яке належить па праві приватної власності боржнику ОСОБА_2, а саме: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами та земельна ділянка площею 0,0476 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, що знаходяться в АДРЕСА_1, переможець торгів ПАТ «БМ Банк» (а.с.8).

Приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Нідзельською І.Є. 04.09.2015 року відмовлено ПАТ «БМ Банк» у видачі свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів на майно, придбане ПАТ «БМ Банк» згідно акту державного виконавця про проведені прилюдні торги, оскільки з поданих документів, а саме з акту державного виконавця про проведені прилюдні торги вбачається, що правовстановлюючим документом на земельну ділянку, площею 0,0476 га є договір купівлі - продажу, посвідчений приватним нотаріусом Нідзельською І.Є., у наданому акті державного виконавця про проведені прилюдні торги відсутні відомості про правовстановлюючий документ на земельну ділянку, підтверджуючий належність цього майна боржникові ОСОБА_2 (а.с.9).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що житловий будинок АДРЕСА_1 позивач придбав з публічних торгів та у нього відсутні перешкоди в оформлені свого права власності на нього позасудовим порядком, оскільки нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів лише на земельну ділянку. В свою чергу, земельна ділянка площею 0,0476 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться в АДРЕСА_1, на яку позивач просить суд визнати право власності згідно державного акту на право власності на земельну ділянку належить ОСОБА_3 (а.с.14,59-60), але позивач позовних вимог до ОСОБА_3 як відповідача не пред'являв, а навпаки, змінив його процесуальний статус з відповідача на третьою особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмет спору.

Таким чином, оскільки право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві, тому суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими, а тому позов задоволенню не підлягає.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 N14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді, коли суд виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад законодавства України.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволені даного позову, правильно виходив з того, що згідно п.3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно до ст. 11 ЦПК України розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Відповідно до частини першої статті 11 ЦК України цивільні права та обв'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Частиною другою цієї ж статті передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків можуть бути як правочини (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України), так і інші юридичні факти (пункт 4 частини другої статті 11 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною 1 ст. 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст.321 ЦК України).

Згідно з ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом. Захист же цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених ст. 16 ЦК з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

Відповідно до ч.1 ст.325 ЦК України, суб'єктами приватної власності є фізичні та юридичні особи.

Згідно до положень ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах , що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до положень ч.1 ст. 392 ЦК України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами.

Тобто передумовою для застосування ст. 392 ЦК є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права.

За статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

З огляду на приписи статей 32, 52 Закону заходами примусового виконання рішень є, зокрема, звернення стягнення на майно боржника, що полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. За загальним правилом (частина перша статті 62 Закону) реалізація арештованого майна здійснюється шляхом його продажу на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах.

Послідовно дотримуючись висновку, наведеного в постанові Верховного Суду України від 24 жовтня 2012 року (справа № 6-116цс12), судова палата у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що правова природа процедури реалізації майна на прилюдних торгах полягає в продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів. Ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта проведення прилюдних торгів - це оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, тобто правочин. Тому відчуження майна з прилюдних торгів за своєю правовою природою відноситься до угод купівлі-продажу й така угода може визнаватись недійсною на підставі норм цивільного законодавства про недійсність правочину за статтями 203, 215 ЦК України.

Разом з тим Закон допускає, що реалізація арештованого майна на прилюдних торгах може не відбутися. У такому випадку з метою забезпечення права стягувача - учасника виконавчого провадження Закон передбачає відповідний порядок дій, які повинен вчинити державний виконавець, а саме: повідомити стягувача про те, що арештоване майно не було реалізоване на прилюдних торгах після проведення повторної оцінки, та запропонувати стягувачу залишити це майно за собою (частина шоста статті 62 Закону).

Якщо стягувач своєчасно і письмово не заявить про таке своє бажання, арешт з майна знімається і воно повертається боржникові (частина сьома статті 62 Закону). Якщо ж стягувач заявить про бажання залишити нереалізоване на прилюдних торгах майно за собою, державний виконавець виносить постанову про передачу майна стягувачу, а за фактом такої передачі складає відповідний акт. При цьому майно передається саме стягувачу в рахунок погашення боргу, а відповідні постанова та акт є підставами для подальшого оформлення стягувачем права власності на це майно (частина дев'ята статті 62 Закону).

З огляду на зазначене, передбачена статтею 62 Закону процедура передачі державним виконавцем стягувачу нереалізованого на прилюдних торгах арештованого майна боржника в рахунок погашення його боргу оформлюється шляхом прийняття державним виконавцем постанови та складення акта про передачу майна стягувачу, які можуть вважатися юридичними фактами, що є законними підставами виникнення цивільних прав та обов'язків (пункт 4 частини другої статті 11 ЦК України). Однак за своєю правовою природою таку процедуру разом з відповідними постановою та актом державного виконавця не можуть бути ототожнені з процедурою відчуження майна з прилюдних торгів тільки тому, що за результатами проведення прилюдних торгів державний виконавець також складає акт.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та правильно застосував до них норми статей 10, 11 ЦПК України та статей 325, 328, 392 ЦК України, відмовивши з цих підстав в задоволенні позову.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачене право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права власності.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

За приписами статті 214 ЦПК України визначення характеру спірних правовідносин відповідно до установлених обставин у справі, а також визначення правової норми, яка підлягає застосуванню, належить до обов'язків суду.

Так згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судове рішення відповідає.

Суд установлено, що земельну ділянку площею 0,0476 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована в АДРЕСА_1 відповідач ОСОБА_2 придбав за договором купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Нідзельською І.Є. 10 червня 2008 року за реєстром № 139 зареєстрованого в ДРП за 3 2951512, про що свідчить витяг з ДРП № 6064024.

У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що після укладення договору купівлі продажу та договору іпотеки відповідач ОСОБА_2 отримав державний акт на право власності на зазначену земельну ділянку.

З матеріалів справи, зокрема з інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що право власності на земельну ділянку за ОСОБА_2 не зареєстровано та державний акт на спірну земельну ділянку за ОСОБА_2 не реєструвався та не видавався.

За змістом укладеного між ТОВ «БМ Банк» та ОСОБА_2 договору іпотеки № 1/48/230408 від 10 червня 2008 року предметом іпотеки за цим договором є цілий житловий будинок з спорудами АДРЕСА_1. Також у договорі зазначено, що у відповідності до ст. 6 Закону України «Про іпотеку» іпотека за цим договором поширюється на земельну ділянку площею0,0476 га, кадастровий номер -НОМЕР_1 на якій розташований вищевказаний будинок, цільове призначення якої - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

Разом у даному договорі зазначено, що зв'язку з тим, що право власності на земельну ділянку, що також розташована за вказаною адресою не оформлено, сторони за цим договором домовились, що іпотекодавець (ОСОБА_2.) оформить своє право власності на земельну ділянку, що буде підтверджуватися відповідним Державним актом протягом шести місяців після підписання кредитного договору. Після одержання Державного акту на право власності на земельну ділянку, іпотекодержатель реєструє обтяження права власності на земельну ділянку у встановленому законом порядку, а оформлене право власності на земельну ділянку продовжує бути предметом іпотеки відповідно до цього іпотечного договору без додаткової угоди до нього (а.с.10-11).

Таким чином, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції правильно встановив та виходив з того, що позивач ПАТ «БМ Банк» придбав з публічних торгів житловий будинок АДРЕСА_1 та у нього відсутні перешкоди в оформлені свого права власності на нього позасудовим порядком, оскільки нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів лише на земельну ділянку. В свою чергу, земельна ділянка площею 0,0476 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться в АДРЕСА_1, на яку позивач просить суд визнати право власності згідно державного акту на право власності на земельну ділянку належить ОСОБА_3 (а.с.14, 59-60), але позивач позовних вимог до ОСОБА_3 як відповідача не пред'являв, а навпаки, змінив його процесуальний статус з відповідача на третьою особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмет спору.

Відповідач ОСОБА_2 не набув права власності на земельну ділянку, матеріали справи не містять доказів, які підтверджують його право приватної власності на набуте ним відповідне нерухоме майно, у зв'язку із чим відсутні і правові підстави для визнання права власності за позивачем на вказаний об'єкт нерухомого майна.

Як вбачається з п. 3.1.8 договору іпотеки на відповідача було покладено обов'язок протягом шести місяців з дня укладення цього договору оформити державний акт на право власності на вищезазначену земельну ділянку та надати іпотекодержателю його нотатіально засвідчену копію.

Згідно із ч. 1 ст. 125 ЗК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності, та його державної реєстрації.

Відповідно до ч. 3 ст. 132 ЗК України угоди про перехід права власності на земельні ділянки вважаються укладеними з дня їх нотаріального посвідчення, а за ч. 4 ст. 334 ЦК України, якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Із матеріалів справи вбачається, що договір купівлі-продажу земельної ділянки посвідчений нотаріально та зареєстрований нотаріусом у реєстрі відповідно до законодавства.

Відповідно до положень ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмежень" у редакції, чинній на момент укладення договору купівлі-продажу, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень є офіційним визнанням і підтвердженням державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.

За таких обставин колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції та переконана, що доводи апеляційної скарги, що наведені на їх обґрунтування, які фактично зводяться до незгоди з ухваленим місцевим судом по справі справедливим та законним рішенням та його суб'єктивної переоцінки, в даному випадку є несуттєвими, рішення суду у даній справі прийняте по суті розглянутого цивільно-правового спору не спростовують і не дають підстав для висновку про на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невірну правову оцінку обставинам справи та порушення норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду у даній справі підлягає залишенню без змін.

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів -

ухвалила:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «БМ Банк» відхилити.

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 02 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : /підпис/ В.М. Медяний

Судді : /підпис/ М.В. Матківська

/підпис/ В.В. Сопрун

Згідно з оригіналом: