Справа № 569/9289/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2017 року

Рівненський міський суд Рівненської області

в особі судді Бучко Т.М.

секретар Соломон О.М.

з участю представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, визначення способу участі батька у вихованні дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів,

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив усунути йому перешкоди у спілкуванні з сином ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, шляхом визначення таких способів участі у спілкуванні та вихованні сина - спільне проведення вихідних та святкових днів за місцем проживання батька, спільний відпочинок у період відпустки батька та канікул дитини.

Надалі позивач уточнив позовні вимоги та просить усунути перешкоди у вихованні та спілкуванні з дитиною, зобовязавши відповідача не перешкоджати йому брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з сином, та визначити способи участі його у вихованні сина шляхом побачень першої та третьої суботи, другої та четвертої неділі з 10 години до 18 години, першої та третьої пятниці у ті ж години, один раз у квартал будь-якої пятниці з 12 години по неділю 20 години за місцем проживання батька, додаткові дні побачень щорічно другий день Різдва Христового, Пасхи, Трійці з 9 години до 20 години, спільний відпочином 15 днів кожного літа та 5 днів кожної зими.

В обґрунтування заявлених позовних вимог покликається на те, що тривалий час проживав однією сімєю без офіційного укладення шлюбу з відповідачем в м.Київ, мають спільного сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Після народження сина стосунки з відповідачем почали псуватися і через чотири місяці вона перевезла сина на постійне проживання в м.Рівне. Близько півроку тому відповідач почала чинити перешкоди у спілкуванні з сином, категорично заперечує можливість його спільного відпочинку та проведення дозвілля. Він має бажання продовжувати брати участь у вихованні сина, проживає в іншому населеному місці, а тому вважає можливим відвідування сином його місця проживання у святкові та вихідні дні та спільний відпочинок в період його відпустки і канікул дитини.

Відповідач звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому просить стягнути з відповідача аліменти на утримання сина в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку і доходу щомісячно.

В обґрунтування заявлених зустрічних позовних вимог покликається на те, що після народження спільної дитини разом з позивачем не проживає, спільного господарства не ведуть, стосунків не підтримують. Син проживає з нею та перебуває на її утриманні.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав в межах позовних вимог, викладених у позовній заяві, та пояснив, що між сторонами наявний спір щодо способів участі батька у вихованні та спілкуванні з сином, так як позивач наполягає на тому, щоб спілкування з сином відбувалося за його місцем проживання в м.Київ та без присутності матері. Позивач має трьох дітей, створив умови для перебування сина в його помешканні, будь-яких негативних моментів у його житті не було. Висновок органу опіки та піклування про побачення з дитиною у присутності матері та з дотриманням режиму харчування вважає необґрунтованим, оскільки ніяких медичних висновків, які підтверджували б стан здоровя дитини на даний час, відповідачем на засідання комісії надано не було. Зустрічний позов не визнає, оскільки позивач надає матеріальну допомогу на утримання сина у той спосіб, який існував за домовленістю між сторонами. Позивач нині постійного місця роботи не має, дохід отримує від нерегулярних заробітків в розмірі близько 3000 грн. на місяць, має трьох дітей від іншого шлюбу. Просить позов задовольнити, у вирішенні зустрічного позову покладається на розсуд суду.

Відповідач позов не визнала та пояснила, що дитина відразу після народження перенесла операцію на шлунок, лікування продовжується і нині, син постійно перебуває під наглядом лікарів, отримав інвалідність. Позивач не приймав участі у догляді дитини, не знає її потреб, про що свідчить факт відвідування сином під час зустрічі з батьком фастфуду. Син потребує спеціального роздільного харчування, про що позивачу відомо, але він свідомо не визнає приписи лікарів щодо цього. Наполягає на її присутності під час зустрічей позивача з сином з метою контролю режиму харчування дитини. Крім того, син тривалий час не бачив батька, так як остання їх зустріч була 12 листопада 2016 року, а тому розлучення з нею може травмувати дитину, яка має затримку у розвитку мови і не зможе пояснити свої бажання чи потреби. Будь-яку зміну режиму син сприймає негативно, збуджується. Уточнила зустрічні позовні вимоги та з врахуванням відсутності у позивача постійного місця роботи просить стягнути з нього аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 2000 грн. щомісячно. Самостійно забезпечити дитину всім необхідним вона не має змоги, так як перебуває у декретній відпустці. З позивачем разом не проживають з 2014 року. За ці роки позивач два рази купував продукти харчування на 200 грн., один раз купив ліки та одяг дитині і дав 3000 грн. Між ними була домовленість, що позивач буде сплачувати їй 2000 грн. щомісячно на утримання дитини.

Представник третьої особи ОСОБА_7 в судовому засіданні 15 лютого 2017 року пояснила, що, надаючи висновок щодо розвязання спору, орган опіки та піклування врахував стан здоровя дитини, рекомендації лікарів, інформацію із дитячого садочка про те, що відповідач приносить в дитсадок продукти, батько в садок не приходив, дитина його не згадує та про нього не розповідає, пояснення матері про недостатній мовний розвиток дитини. Комісія вирішила, що спільний відпочинок батька з дитиною є недоцільним, а також те, що зустрічі позивача з сином повинні відбуватися у присутність матері.

Суд, заслухавши пояснення сторін, зясувавши обставини та дослідивши представлені у справі докази, дійшов таких висновків.

Суд встановив, що сторони мають спільну дитину - сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження.

З 2014 року сторони спільно не проживають, малолітній ОСОБА_5 проживає з матірю в м.Рівне.

ОСОБА_8 є інвалідом дитинства з ураженням системи травлення, в 2012 році переніс оперативне втручання, перебуває на обліку в дитячій спеціалізованій лікарні «Охматдит», дитячій поліклініці № 2 Шевченківського району м.Києва та на спостереженні у дитячій поліклініці № 3 м.Рівне, потребує дієти згідно порад гастроентеролога, про що свідчать записи в медичній картці ОСОБА_5 № 2-10/172, оригінал якої оглянуто в судовому засіданні.

Як вбачається з довідки від 10 жовтня 2016 року ДНЗ № 55, з 27 січня 2016 року ОСОБА_5 в садку не харчується, знаходиться на індивідуальному харчуванні згідно рекомендації лікаря-гастроентеролога.

За змістом ч.3 ст.157 Сімейного кодексу України той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Згідно із ч.1 ст.159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Відповідно до ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

В судовому засіданні не було встановлено вчинення відповідачем перешкод позивачу у спілкуванні та вихованні його сина ОСОБА_6.

Разом з тим, судом також встановлено, що між сторонами існує спір щодо способів участі батька у спілкуванні з дитиною та її вихованні.

Згідно із ч.1 та ч.2 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобовязаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

За змістом ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини.

Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобовязані виховувати дитину, піклуватися про її здоровя, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно із ч.1 та ч.2 ст.15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

З урахуванням наведеного суд вважає, що для забезпечення нормального фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку дитини та з метою забезпечення стабільного емоційного стану сина сторін йому необхідне спілкування як з матірю, так і з батьком.

Відповідно до ч.2 ст.159 СК України суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини ( періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо ), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.

Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обовязків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоровя та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоровя одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

Суд вважає за можливе встановити такий порядок та способи участі позивача у вихованні малолітнього сина : побачення першої та третьої суботи місяця, другої та четвертої неділі місяця, першої та третьої пятниці місяця з 10 години до 18 години; щорічно другий день Різдва Христового, Пасхи, Трійці з 9 години до 20 години.

Оскільки визначений порядок спілкування батька з сином не включає нічний час, вбачаються підстави для того, щоб у вказані дні дозволити перебування дитини з батьком без присутності матері.

При цьому, суд не приймає до уваги в частині обовязкової присутності матері висновок органу опіки та піклування від 22 грудня 2016 року, за яким ОСОБА_4 визначено способи участі у вихованні дитини шляхом спільного проведення вихідних та святкових днів у присутності матері.

В судовому засіданні не здобуто доказів, що батько дитини вчиняє будь-які дії, що шкодять здоровю дитини. Позивач обізнаний з діагнозом дитини, доросла, освічена та свідома людина, не є для дитини сторонньою або незнайомою особою.

Доказів про те, що спілкування позивача з сином негативно впливає на розвиток дитини, суду не надано. Покликання відповідача на свідоме ухилення позивача від виконання порад лікарів щодо харчування сина належними та допустимим доказами не доведено.

Суд не приймає до уваги і доводи відповідача про те, що син не завжди зможе пояснити позивачу про свої потреби, оскільки має відставання у мовному розвитку. Довідки, на які покликається в даному випадку відповідач, датовані 2013 роком. З характеристики вихованця ДНЗ № 55 ОСОБА_5 від 26 травня 2016 року вбачається, що хлопчик дружелюбний, неконфліктний, адекватно реагує на зауваження та прохання, що свідчить про відсутність проблем у спілкуванні з дитиною. Не містить обмежень до спілкування і індивідуальна програма реабілітації інваліда № 69 від 13 березня 2017 року, видана ЛКК дитячої поліклініки № 2 Шевченківського району м.Києва.

За таких обставин, з метою створення умов для виконання батьком обовязку по вихованню дитини та здійсненню ним права на особисте спілкування з сином, налагодження довірливих стосунків, суд вважає за доцільне надати позивачу можливість вільного спілкування з дитиною без нагляду відповідача.

Згідно із ч.8 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до положень ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увагу приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

При цьому, в рішенні Європейського суду з прав людини від 7 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» зазначено, що дотримуючись рівноваги між інтересами дитини та рівними правами батьків щодо спілкування з дитиною, особлива увага має бути приділена найважливішим інтересам дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

З викладеного та положень ст.7, 141, 159 СК України випливає, що при вирішенні спору щодо участі у вихованні та порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, судом мають враховуватися передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.

Оскільки син сторін є малолітньою дитиною та досяг лише чотирирічного віку, у звязку з чим має особливий розпорядок дня, повязаний з харчуванням, сном тощо, враховуючи його безумовну прихильність до матері, з якою він постійно проживає, їх тісний психологічний звязок, а також беручи до уваги нетривалі по часу та нечасті зустрічі з батьком, відсутність у позивача навичок у постійному догляді за сином, суд не вбачає підстав для задоволення позову в частині визначення позивачу спільного відпочинку у період відпустки батька та канікул дитини.

Крім того, в звязку з особливостями здоровя дитини та необхідності у її спеціальному харчуванні, що обєктивно підтверджується дослідженими в судовому засіданні медичними документами, вбачаються переконливими доводи відповідача про те, що тривала відсутність догляду матері може негативно вплинути на здоровя дитини.

З аналогічних підстав суд не вважає за доцільне визначати зустрічі позивача з сином за місцем проживання батька, оскільки долання значної відстані від м.Рівне до м.Київ для спілкування в тих часових межах, які встановлює суд, позбавлено сенсу та фізично важко для дитини такого віку.

Проте, позивач при зміні обставин, які вплинули на прийняття такого рішення, не позбавлений права змінити графік порядку та способів участі у вихованні сина.

Зустрічний позов про стягнення аліментів підлягає до задоволення частково, з огляду на таке.

Відповідно до ст.180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до повноліття. Кошти на утримання дитини присуджуються за рішенням суду у частці від доходу її матері, батька і ( або ) у твердій грошовій сумі. Згідно із ч.1 ст.184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Враховуючи відсутність у позивача постійного місця роботи, що підтверджується копією трудової книжки із записами про звільнення із роботи у звязку зі скороченням посади, суд встановлює аліменти у твердій грошовій сумі.

Згідно із ст.182 СК України суд, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, враховує стан здоровя, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина та інші обставини, що мають істотне значення.

Будь-яких доказів про наявність у власності позивача рухомого чи нерухомого майна суду не надано. Із пояснень представника позивача вбачається, що позивач отримує дохід від нерегулярних заробітків, який приблизно становить 3000 грн. щомісячно. Доказів на спростування вказаної обставини відповідачем не надано. Покликання відповідача на домовленість про сплату аліментів в сумі 2000 грн. щомісячно належними доказами суду не доведено. Відсутні також і докази на підтвердження факту надання позивачем матеріальної допомоги на утримання сина, крім сум, отримання яких визнає відповідач.

При визначенні розміру аліментів суд враховує, що позивач працездатний, не має постійного місця роботи, проживає у орендованій квартирі, має трьох неповнолітніх дітей від іншого шлюбу, а також стан здоровя дитини та вважає за доцільне призначити аліменти в розмірі 1000 грн. щомісячно.

За правилами ст.88 ЦПК України підлягає стягнення з позивача на користь держави судовий збір з позовної вимоги про стягнення аліментів.

На підставі наведеного та керуючись ст.10, 60, 88, 212-215 ЦПК України, ст.159, 180, 182, 184 СК України, суд

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, визначення способу участі батька у вихованні дитини - задовольнити частково.

Визначити спосіб та порядок участі ОСОБА_4 у вихованні його сина ОСОБА_5 та спілкування з ним у виді побачень за місцем проживання матері або на території м.Рівне з дотриманням режиму дня та вимог до його харчування першої та третьої суботи місяця, другої та четвертої неділі місяця, першої та третьої пятниці місяця з 10 години до 18 години; щорічно другий день Різдва Христового, Пасхи, Трійці з 9 години до 20 години.

Розяснити сторонам, що жодні права та обов'язки сторін за цим рішенням не можуть розумітися та використовуватися на шкоду дитини.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у твердій грошовій сумі в розмірі 1000 ( одна тисяча ) грн. щомісячно, починаючи з 21 грудня 2016 року і до досягнення дитиною повнолітя.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави 640 грн. судового збору.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Рівненської області через Рівненський міський суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя :