Єдиний унікальний номер 242/4789/16-ц Номер провадження 22-ц/775/457/2017
Єдиний унікальний номер 242/4789/16-ц
Номер провадження 22-ц/775/457/2017
Головуючий у І інстанції Владимирська І.М. Доповідач Біляєва О.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 березня 2017 року Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Біляєвої О.М.,

суддів Дундар І.О., Папоян В.В,

за участю секретаря судового засідання Ротар Я.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмуті апеляційну скаргу Державного підприємства «Селидіввугілля» на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 19 січня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Селидіввугілля» про відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом,

В С Т А Н О В И В :

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 19 січня 2017 позов задоволений частково: стягнути з державного підприємства «Селидіввугілля» на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 15000 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

В обґрунтування скарги зазначив, що при вирішенні спору суд не врахував пред'явлення позову з пропуском строку, встановленого ст. 233 КЗпП України. Крім того, суд залишив поза увагою положення ст. 9 Закону "Про охорону праці" та рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року № 1-рп/2004, якими передбачено, що до спірних правовідносин положення ст. 237-1 КЗпП та ст. 1167 ЦК України не застосовуються.

Сторони у судове засідання не з'явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення судової повістки, телефонограмою № 1111, зареєстрованою 23 березня 2017 року в Журналі телефонограм по цивільним справам № 3.08-15 (ас. 446-47, 48). ОСОБА_1 у позовній заяві, відповідач в апеляційній скарзі просили розглянути справу за їх відсутності (ас. 1-2, 30-31).

Згідно зі ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін з наступних підстав.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позов, виходив з того, що ОСОБА_1 з 05 березня 2014 року по 13 травня 2016 року працював на різних посадах у відокремленому підрозділі «Шахта «Україна» Державного підприємства «Селидіввугілля». Під час виконання трудових обов'язків 23 грудня 2015 року з ОСОБА_1 стався нещасний випадок, унаслідок якого він втратив професійну працездатність на 50%, що вперше встановлено висновком МСЕК від 07 квітня 2016 року. Ушкодженням здоров'я позивачеві завдана моральна шкода, яку повинен відшкодувати роботодавець, згідно зі ст.237-1 КЗпП України.

Суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що позовні вимоги про стягнення з Державного підприємства «Селидіввугілля» на користь ОСОБА_1 компенсації у відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці.

Власник або уповноважений ним орган повинен впроваджувати сучасні засоби техніки безпеки, які запобігають виробничому травматизмові.

Судом установлено і це підтверджується письмовими доказами, що з 05 березня 2014 року по 13 травня 2016 року ОСОБА_1 працював на різних посадах у відокремленому підрозділі «Шахта «Україна» Державного підприємства «Селидіввугілля».

23 грудня 2015 року при виконанні трудових обов'язків з позивачем стався нещасний випадок на виробництві, внаслідок якого працівник отримав тупу травму, забійні рани повік, розрив райдужки біля кореня, підвивих кришталика, гемофтальм правого ока.

За наслідками розслідування нещасного випадку складено акт № 10 про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом, форми Н-1, затверджений 31 грудня 2015 року (ас. 10-11). В акті, який є доказом вини відповідача, визначено причини нещасного випадку та осіб - працівників підприємства, які допустили порушення вимог законодавства про охорону праці.

Висновком МСЕК від 07 квітня 2016 року позивачеві вперше встановлено стійку втрату професійної працездатності 50% у зв'язку з цим каліцтвом та позивач визнаний інвалідом третьої групи з наступним переоглядом (ас. 12).

Ці обставини відповідачем не спростовані.

Отже, задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що відповідач не створив позивачеві безпечних і нешкідливих умов праці, не впроваджував сучасні засоби техніки безпеки, які запобігають виробничому травматизмові, унаслідок чого ОСОБА_1 утратив професійну працездатність. Ушкодження здоров'я завдає фізичні та моральні страждання потерпілому, вимагає від нього додаткових зусиль для організації життя.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачається відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди. Відшкодування такої шкоди провадиться тоді, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; у разі виникнення у працівника моральних страждань, або втрати нормальних життєвих зв'язків, або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя; за наявності причинного зв'язку між попередніми умовами.

При визначені розміру відшкодування моральної шкоди 15000 гр. суд виходив з вимог розумності та справедливості, конкретних обставин справи, характеру та тяжкості ушкодження здоров'я потерпілого, що вимагає додаткових зусиль для організації життя.

Доводи скарги, що позивачем пропущений установлений ст. 233 КЗпП України строк звернення до суду, колегія суддів відхиляє, оскільки за правилом пункту 3 частини першої ст. 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю.

Також є безпідставними доводи скарги щодо неправильного застосування судом норм матеріального права.

За змістом статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Відповідно до вимог ст. 9 Закону України "Про охорону праці" відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я, здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України відповідно до Закону України № 1105-ХІУ "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності".

Однак, пункт 27 статті 77 Закону України від 20 грудня 2005 року № 3235-1У «Про Державний бюджет України на 2006 рік» дію абзацу четвертого статті 1, підпункту "е" пункту 1 частини першої статті 21, частини третьої статті 28 та частини третьої статті 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в частині відшкодування моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей на 2006 рік було зупинено.

У наступному Законом України від 23 лютого 2007 року № 717-У "Про внесення змін до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" виключено частину 3 статті 34 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", яка передбачала право потерпілого на відшкодування моральної шкоди.

Оскільки Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України на час виникнення спірних правовідносин (квітень 2016), у зв'язку зі зміною спеціального закону, не відповідав за завдану моральну шкоду, то у разі отримання працівником каліцтва в цей період таку шкоду позивачу, законні права якого порушено, повинен відшкодовувати роботодавець, згідно з правилами ст.237-1 КЗпП України.

Ураховуючи наведене, у цій справі суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для відшкодування моральної шкоди Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України та покладення відповідальності за завдану працівнику моральну шкоду на роботодавця.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11 травня 2016 року № 6-3149цс15.

Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року № 1-рп/2004, на яке посилається апелянт, не може бути підставою для звільнення відповідача від відповідальності за спричинену шкоду, оскільки було ухвалено зміни до законодавства.

З урахуванням наведеного апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, визначився з характером виниклих спірних правовідносин та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу відповідача і залишає рішення без змін.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313-315 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Селидіввугілля» відхилити.

Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 19 січня 2017 року у залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий О.М.Біляєва

Судді І.О. Дундар

В.В.Папоян