АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_____________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Волошиної В.М.

при секретарі Чумаченко А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Експобанк» на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24 січня 2014 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Експобанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Експобанк», ОСОБА_2 про визнання частково недійсним договору про надання споживчого кредиту та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Експобанк», ОСОБА_1 про припинення поруки,

№ апеляційного провадження: № 22-ц/796/1576/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Куренков Є.С.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
встановила:

у грудні 2012 року ПАТ «КБ «Експобанк» звернулось до суду з позовом про солідарне стягнення з відповідачів заборгованості у розмірі 268 743 доларів США 06 центів та 173 069грн. 58коп., і сплачений судовий збір у розмірі 3 219 грн.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 18 жовтня 2007 року уклав з ОСОБА_1 договір кредиту № 17/USD-СК, згідно якого позичальнику були видані грошові кошти в розмірі 69 000 доларів США, які вона зобов'язалася повернути щомісячними платежами та сплачувати щомісячно комісію за кредитне обслуговування у розмірі 0,25% у гривневому еквіваленті по курсу Нацбанку України від залишку заборгованості за кредитом.

З метою забезпечення виконання кредитного договору 18 жовтня 2007р. був укладений договір поруки з ОСОБА_2

Позивач стверджував, що виконав умови договору кредиту, надав кредитні кошти, проте відповідач у порушення п. 1.1, п. 1.3, п. 3.5, п. 4.5.2 договору кредиту у строки, передбачені договором не повертає кредит, не сплачує проценти за користування кредитом та не сплачує комісію за кредитне обслуговування, у зв'язку з чим у відповідача ОСОБА_1 виникла заборгованість, яка складається з строкової заборгованості по кредиту 22 146 долари США (еквівалент в національній валюті 177 012грн. 98коп.), простроченої заборгованості по кредиту у сумі 36 088 доларів США 45 центів (еквівалент в національній валюті 288 454 грн. 98 коп.), строкової заборгованості за процентами у сумі 279 доларів США (еквівалент в національній валюті 2 236 грн. 68 коп.), простроченої заборгованості за відсотками у сумі 21 806 доларів США 06 центів (еквівалент в національній валюті 174 295,84 грн.), строкової заборгованості за щомісячною комісією у розмірі 442грн. 53коп., простроченої заборгованості за щомісячною комісією у розмірі 39 335грн. 05коп., пені за несвоєчасну сплату кредиту у розмірі 115 035 доларів США 45 центів (еквівалент в національній валюті 919 478грн. 35коп.), пені за несвоєчасну сплату процентів у розмірі 73 387 доларів США 27 центів

- 2 -

(еквівалент в національній валюті 586 584грн. 45коп.), пені за несвоєчасну сплату щомісячної комісії у розмірі 133 292 грн.

У квітні 2013 року відповідач ОСОБА_1 звернулась до суду із зустрічним позовом про визнання недійсними пунктів 5.2 та 5.3 договору кредитної лінії №17/USD-СК, посилаючись на те, що спірні пункти встановлюють розмір пені за несвоєчасну сплату кредиту та процентів, а також комісії у розмірі 1% від суми боргу за кожен день прострочення, що суперечить Закону України «Про захист прав споживачів» і є підставою для визнання укладеного договору в цій частині недійсним.

Відповідач ОСОБА_2 у квітні 2013 року також звернувся до суду із зустрічним позовом про припинення поруки за договором поруки №17/USD-СК від 18 жовтня 2007 року, укладеним між ним та ТОВ КБ «Експобанк»., посилаючись на те, що позивачем без його згоди були суттєво змінені умови кредитного договору в частині збільшення процентної ставки.

Також відповідач ОСОБА_2 зазначав, що відповідальність поручителя припинилась, у зв'язку з пропущенням позивачем встановленого законодавством строку у один рік, для звернення до суду з позовом до поручителя.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 24 січня 2014 року позов Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Експобанк» задоволено частково, зустрічні позови ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено, в решті позовних вимог відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ПАТ «КБ «Експобанк» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов ПАТ «КБ «Експобанк» та відмовити в зустрічних позовах ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Позивач посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування всіх фактичних обставин справи, невідповідність висновків суду обставинами справи, неналежну оцінку наданих суду доказів та вказує, що в оскаржуваному рішенні не визначено розміру задоволених вимог та стягнутої заборгованості.

Також позивач зазначає, що задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1, суд не врахував, що при підписанні договору вона була ознайомлена з реальною відсотковою ставкою та платежами за надані супутні послуги на користь банка у валюті кредиту, оцінювала можливі валютні ризики і мала можливість передбачити зміну курсу гривні по відношенню до долара США, при цьому укладання кредитного договору було вільним і відповідало внутрішній волі відповідача. Крім того, відповідач ОСОБА_1 пропустила строк позовної давності для звернення до суду з позовом про визнання недійсними пунктів кредитного договору, про застосування якого позивач звертався до суду із заявою.

Позивач вважає, що задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_2, суд не звернув увагу на те, що згідно умов договору поруки поручитель надав згоду на майбутнє без згоди поручителя вносити зміни до договору кредиту і забезпечення № 17/USD-СК від 18 жовтня 2007 року у тому числі збільшувати розмір кредиту.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ПАТ «КБ «Експобанк», яка підтримала апеляційну скаргу, пояснення ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2, які просили залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно ч. 3 ст. 209 ЦПК України у виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення може бути відкладено на строк не більш як п'ять днів з дня закінчення розгляду справи, але вступну і резолютивну частини суд має проголосити в тому самому засіданні, в якому закінчився розгляд справи.

Статтею 213 ЦПК України визначено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного

- 3 -

судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У матеріалах справи наявна тільки вступна та резолютивна частини рішення суду, яка не містить визначення конкретної суми заборгованості, яку суд стягнув на користь позивача, а також прізвища особи, з якої стягнена заборгованість.

Отже, наявне у матеріалах справи рішення суду не містить обґрунтування, а відтак є незаконним, судом допущено порушення норм процесуального права, яке є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення.

Під час апеляційного розгляду встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 18 жовтня 2007р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Комерційний банк «Експобанк» та ОСОБА_1 укладений договір кредитної лінії №17/USD-СК, за умовами якого банк відкриває позичальнику кредитну лінію та надає позичальнику кредит на споживчі потреби позичальника у межах суми кредитної лінії, що становить 69 000 доларів США, терміном до 17 жовтня 2014р.

Пунктом 1.3. договору сторони визначили, що проценти за користування кредитом встановлюються угодою сторін цього договору про видачу траншу кредиту та сплачуються щомісячно до 10 числа кожного місяця (пункт 3.5.).

Також пунктом 4.5.2. договору сторони погодили, що протягом усього строку дії цього договору щомісячно до 10 числа кожного місяця позичальник сплачує банку комісію за кредитне обслуговування у розмірі 0,25% у гривневому еквіваленті по курсу НБУ від залишку заборгованості за кредитом станом на останній банківський день.

У забезпечення виконання зобов'язань за договором кредитної лінії 18 жовтня 2007р. між Товариством з обмеженою відповідальністю Комерційний банк «Експобанк», ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір поруки №17/USD-СК, за яким поручитель поручився перед кредитором за виконання позичальником договору кредиту.

18 жовтня 2007р. між банком та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 1, за умовами якої банк надає позичальнику транш у сумі 69 000 доларів США зі сплатою позичальником процентів у розмірі 12,5% річних за користування кредитом, та погоджено графік щомісячного погашення кредиту.

Під час апеляційного розгляду ОСОБА_1 не заперечувала отримання грошових коштів відповідно до кредитного договору та додаткової угоди № 1 до нього.

13 жовтня 2008р. між банком та ОСОБА_5 укладено додаткову угоду № 2 до договору кредитної лінії від 18 жовтня 2007р., за умовами якої сторони визначили розмір процентів за користування кредитом 14,5% річних.

9 січня 2009р. між банком та ОСОБА_1 була укладена додаткова угода № 3, за умовами якої сторони визначили порядок погашення заборгованості за щомісячним внеском за січень 2009р.

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позико дав-цеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Частиною 2 ст. 1050 ЦК України визначено, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

- 4 -

Відповідач ОСОБА_5 під час судового розгляду визнала, що належним чином не виконувала взяті на себе зобов'язання по погашенню кредитної заборгованості та сплаті процентів за користування кредитом. З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що останній платіж на погашення кредитної заборгованості нею було внесено 28 листопада 2008р., остання сплата процентів проведена 19 травня 2009р., у зв'язку із чим виникла заборгованість та право банку заявити вимогу про дострокове повернення всієї кредитної заборгованості.

16 лютого 2009р. банк направив на адресу ОСОБА_1 вимогу про усунення порушення, в якій вимагав усунути заборгованість за договором кредиту або сплатити кредит у повному обсязі не пізніше тридцяти календарних днів з дати одержання цього повідомлення, яке ОСОБА_1 отримала 18 лютого 2009р. (с.с.56-58 т.1).

Так як позичальник ОСОБА_1 не виконала свої зобов'язання по погашенню кредитної заборгованості та сплаті щомісячних процентів за користування кредитом і комісії, банк має правові підстави для вимоги про дострокове повернення кредиту, у добровільному порядку позичальник заборгованість не погасила, тому вона підлягає стягненню з ОСОБА_1 на підставі судового рішення.

При цьому, колегія суддів враховує, що ОСОБА_1 не було подано заяву про застосування позовної давності до вимог про стягнення кредитної заборгованості та сплаті процентів.

Згідно наданого позивачем апеляційному суду розрахунку заборгованості вбачається, що заборгованість за кредитом становить 58 234, 45 доларів США, заборгованість за процентами - 22 139,89 доларів США, а всього 80 374,34 доларів США, та заборгованість за комісією у сумі 39 777грн. 58коп..

Разом з тим, у позовній заяві позивач просив стягнути заборгованість за процентами у сумі 22 085 доларів США, тому відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України саме вказана сума підлягає стягненню з відповідача. Таким чином, загальний розмір заборгованості, яка підлягає стягненню з позичальника ОСОБА_1 становить 80 319,51 доларів США, що еквівалентно 642 432грн. 10коп. за курсом долара США станом на 7 серпня 2012р., та 39 777грн. 58коп. комісії.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Частиною 1 статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Частина 3 вказаної норми зазначає, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 5.2. договору кредитної лінії сторони погодили, що за несвоєчасне повернення кредиту та/або несвоєчасну сплату процентів позичальник сплачує банку пеню у розмірі 1% від суми боргу за кожний день прострочення.

Пунктом 5.3. договору кредитної лінії передбачено, що за несвоєчасну сплату комісії позичальник сплачує банку пеню у розмірі 1% від суми боргу за кожний день прострочення.

Заявляючи вимоги про визнання вказаних пунктів договору недійсними, ОСОБА_1 посилалася на їх невідповідність Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» та ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», так як є несправедливими.

За правилами частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або

- 5 -

більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Під час судового розгляду встановлено, що спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, у тому числі у розмірі пені, який не визначений змінними показниками чи будь-якою формулою, що позбавляло можливості ОСОБА_1 бути обізнаною про розмір неустойки у разі невиконання нею зобов'язань за кредитним договором, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що правові підстави для визнання недійсними пунктів договору кредитної лінії на підставі статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» відсутні.

У преамбулі Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» зазначено, що цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань. Суб'єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності.

Отже, дія зазначеного закону не поширюється на правовідносини, які виникли за участю фізичної особи.

Договір кредитної лінії від 18 жовтня 2007р. укладено між банком, який є юридичною особою, та ОСОБА_1, як фізичною особою, тому норми вищезазначеного закону правовідносини сторін за договором не регулюють.

Також безпідставним вважає колегія суддів посилання ОСОБА_1 на те, що розмір пені, визначений у спірних пунктах договору, є суттєво більшим від розміру, визначеному у статті 3 вказаного закону, оскільки розмір пені у договорі, підписаному сторонами, становить 1% , а статтею 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» встановлено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

При цьому, ОСОБА_1 не було надано суду доказів, що облікова ставка НБУ у період укладення договору або нарахування пені була нижче, ніж 1%.

- 6 -

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсними пунктів 5.2. та 5.3. договору кредитної лінії, укладеного з банком 18 жовтня 2007р., задоволенню не підлягають.

Позивачем заявлені позовні вимоги про стягнення з відповідачів пені за несвоєчасну сплату кредиту у сумі 115 035,45 доларів США, що еквівалентно 919 478,35грн., та несвоєчасну сплату процентів у сумі 73 387,27 доларів США, що еквівалентно 586 584,45грн.

Відповідно до статті 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно із частиною 1 статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частина 3 статті 533 ЦК України).

Такий порядок визначено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами на території України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержу-вачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань»).

Таким чином, максимальний розмір пені пов'язаний із розміром облікової ставки Національного банку України; оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюва-тися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України - гривні.

Такий правовий висновок зроблений судовою палатою у господарських справах і судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України при розгляді справи № 3-29гс15 і є обов'язковим для всіх судів України відповідно до ст. 360-7 ЦПК України.

У порядку ч. 4 ст. 10 ЦПК України апеляційний суд звертав увагу представника позивача на необхідність надання розрахунку заборгованості відповідно до умов договору та норм діючого законодавства.

Проте, представником позивача апеляційному суду наданий розрахунок пені за несвоєчасну оплату кредиту, процентів та комісії у доларах США із перерахунком у гривню за курсом НБУ станом 7 серпня 2012р., що суперечить вищезазначеним нормам матеріального права та правовому висновку Верховного Суду України, який також є обов'язковим для банку при нарахуванні пені.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і запечень.

Так як позивачем були заявлені вимоги про стягнення з відповідачів пені, позивач повинен був надати докази у підтвердження не тільки свого права на стягнення пені, але і надати розрахунок пені, який повинен бути належним доказом.

Оскільки позивачем не надано розрахунку пені у гривнях, суд за власною ініціативою не має законних підстав для здійснення такого розрахунку, тому у задоволенні позовних вимог про стягнення пені вважає необхідним відмовити.

Згідно із ч. 1 ст. 553, ч. 1 ст. 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед

- 7 -

кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Відповідно до частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього.

Таке збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом; установлення нових умов порядку зміни процентної ставки в бік збільшення; розширення змісту основного зобов'язання щодо дострокового повернення кредиту та плати за користування ним; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення) розміру неустойки тощо.

З матеріалів справи вбачається, що додатковою угодою № 2 від 13 жовтня 2008р., укладеною між кредитором і позичальником, були внесені зміни до додаткової угоди № 1 від 18 жовтня 2007р. стосовно підвищення розміру процентної ставки за користування кредитом до 14,5% річних. При цьому, вказані зміни не були погоджені із поручителем.

У зобов'язаннях, у яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або без відповідної умови в договорі поруки, не дає підстав для покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком.

Доводи апеляційної скарги про те, що за договором поруки від 18 жовтня 2007р. поручитель надав згоду на майбутнє без згоди поручителя вносити зміни до договору кредиту і забезпечення, у тому числі збільшувати розмір кредиту, колегія суддів вважає безпідставними, так як таких умов договір поруки, укладений 18 жовтня 2007р. між банком та ОСОБА_2, не містить.

Пунктом 1.2. договору поруки від 18 жовтня 2007р. визначено, що поручитель відповідає перед кредитором як солідарний боржник у повному обсязі, як і позичальник, зокрема, за повернення кредиту у розмірі 69 000 доларів США у встановлений договором кредиту термін, сплату процентів за користування кредитом у розмірі, визначеному договором кредиту, неустойки у випадках та розмірі, що передбачені договором кредиту.

Посилання позивача у апеляційній скарзі на те, що відповідно до п.4.3. договору поруки порука поручителя за цим договором не припиняється у разі зміни договору кредиту (у тому числі у разі зміни розміру кредиту), не звільняє сторони основного зобов'язання від узгодження цих змін із поручителем, оскільки договором не передбачено, що такі зміни проводяться без їх узгодження (додаткового повідомлення), а докази такого узгодження відсутні.

Отже, збільшення процентної ставки призводить до збільшення обсягу відповідальності поручителя за основним зобов'язання без його згоди, тому наявні правові підстави для визнання поруки ОСОБА_2 припиненою в порядку ч. 1 ст. 559 ЦК України.

Крім того, за змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Таким чином, умови п. 1.4. договору поруки про те, що порука припиняється за цим договором лише у разі належного виконання договору кредиту не свідчать про те, що договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те,

- 8 -

що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

У зв'язку із порушенням ОСОБА_1 строку повернення кредиту, банк скористався своїм правом, передбаченим ч. 2 ст. 1050 ЦК України, на односторонню зміну умов кредитного договору, і 16 лютого 2009р. надіслав позичальнику вимогу про дострокове повернення кредиту протягом тридцяти календарних днів з дати одержання цього повідомлення.

Повідомлення ОСОБА_1 було отримано 18 лютого 2009р., отже строк виконання основного зобов'язання настав 21 березня 2009р.

Таким чином, у разі зміни кредитором на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строку виконання основного зобов'язання, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячний строк підлягає обрахуванню від цієї дати.

Отже, відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України банк повинен був пред'явити вимогу до ОСОБА_2, як поручителя, до 21 вересня 2009р., проте з даним позовом звернувся до суду у грудні 2012р., тому у силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припинилась.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають задоволенню.

Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «Експобанк» підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору за подачу позову до суду першої інстанції та апеляційної скарги в межах задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316-317 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Експобанк» задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24 січня 2014 року скасувати, ухвалити нове рішення.

Позов Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Експобанк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Експобанк» заборгованість у розмірі 80 319,51 доларів США, що еквівалентно 642 432грн. 10коп., та 39 777грн. 58коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Експобанк» судові витрати у сумі 7 238грн.

В іншій частині позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Експобанк» відмовити.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Експобанк» про визнання частково недійсним договору про надання споживчого кредиту відмовити.

Позов ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати припиненою поруку ОСОБА_2 за договором поруки № 17/USD-СК, який укладено 18 жовтня 2007р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Комерційний банк «Експобанк» та ОСОБА_2 і ОСОБА_1.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: