Справа № 539/3475/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2017 року Лубенський міськрайонний суд

Полтавської області

В складі: головуючого судді - Іващенка Ю. А.

при секретарі Карпенко П.Т.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Лубни Полтавської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 Лубенської державної нотаріальної контори про визнання не дійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 Лубенської державної нотаріальної контори про визнання не дійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину, мотивуючи свої вимоги тим, що 22 лютого 2003 року в м.Лубнах помер ОСОБА_4, після смерті якого відкрилась спадщина на майно - житловий будинок з господарськими побудовами по вул. Донченка, 45 в м. Лубни, розташований на неприватизованій земельній ділянці. Дане нерухоме майно належало ОСОБА_4 на підставі договору купівлі - продажу від 12 грудня 1977 року. 17 вересня 1987 року ОСОБА_4 склав заповіт, яким належний йому жилий будинок з побудовами, що знаходиться в м. Лубни, вул. Донченка, 45, заповів своїм двом синам ОСОБА_5 та ОСОБА_2, в рівних частинах кожному. ОСОБА_5 і на час смерті свого батька ОСОБА_4 і в подальшому постійно проживав та був зареєстрований (прописаний) у даному домоволодінні по вул.Донченка, 45 в м.Лубнах. Відповідач ОСОБА_2 проживав окремо і у даному домоволодінні зареєстрований (прописаний) не був.

В грудні 2015 року ОСОБА_5 звернувся з заявою до ОСОБА_3 Лубенської державної нотаріальної контори, проте свідоцтва про право на спадщину не отримав, оскільки 04.03.2016 року помер. Він, як син померлого ОСОБА_5, подав заяву про прийняття спадщини і 23.09.2016 року отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/2 частину житлового будинку з відповідною часткою господарських побудов № 45 по вул. Донченка в м.Лубни. З витягу він дізнався, що співвласником іншої 1/2 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських побудов є відповідач ОСОБА_2

Вважав, що відповідач неправомірно отримав свідоцтво про право на спадщину, а державний нотаріус відповідно неправомірно його склав та видав, оскільки ОСОБА_2 не прийняв спадщину після смерті ОСОБА_4 Так, ОСОБА_2 станом на час смерті ОСОБА_4 із спадкодавцем не проживав, зареєстрований за адресою місця проживання не був, заяви про прийняття спадщини до нотаріуса протягом 6 місяців з дня смерті спадкодавця не подавав, фактично спадщину не прийняв.

На підставі викладеного, позивач ОСОБА_1 прохав суд визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину 1-358, видане 14 березня 2016 року державним нотаріусом ІІ-Ї Лубенської державної нотаріальної контори на ім'я ОСОБА_2 щодо домоволодіння №45 по вул. Донченка в м. Лубни.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_6 позовні вимоги підтримали, прохали їх задовольнити, позовні вимоги обгрунтовували обставинами, викладеними у позовній заяві.

Крім цього представник позивача ОСОБА_6 пояснив, що станом на час видачі оспорюваного свідоцтва відповідач не мав судового рішення про встановлення факту прийняття спадщини. Нотаріус вважав, що відповідач прийняв спадщину на підставі того, що він надав ощадні книжки на імя ОСОБА_4 Однак згідно п.113 "Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України" ощадна книжка приймається державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців. Станом на час видачі оспорюваного свідоцтва матеріали спадкової справи містили дані про наявність іншого спадкоємця, про що було відомо нотаріусу. Однак всупереч вимог Інструкції нотаріусом було видано свідоцтво про право на спадщину без зясування відсутності заперечень щодо цього у іншого спадкоємця, хоча як станом на час видачі свідоцтва, так і станом на час розгляду справи ОСОБА_1 заперечує факт прийняття спадщини відповідачем після смерті ОСОБА_4

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином в порядку ч.5 ст. 76 ЦПК України.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_7 проти задоволення позову заперечував, прохав відмовити в задоволенні позову, пояснивши, що ОСОБА_2 правомірно отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/2 частину домоволодіння по вул. Донченка, 45 в м.Лубнах після померлого батька ОСОБА_4, стільки фактично прийняв спадщину після смерті батька, приймав участь у його похованні, поминанні, встановленні памятника, тощо. Розділив з братом майно батька, провів косметичний ремонт будинку. Відповідачем також було представлено нотаріусу ощадні книжки на імя померлого.

Представник відповідача ОСОБА_3 Лубенської державної нотаріальної контори в судове засідання не зявився, згідно наданого листа відповідач прохав справу слухати за відсутності свого представника та в задоволенні позову відмовити.

Зясувавши обставини справи на підставі доказів, наданих особами, які беруть участь у справі, суд вважає за необхідне позов задовольнити частково.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

На підставі доказів, наданих особами, які беруть участь у справі, судом встановлено, що 22 лютого 2003 року в м. Лубни помер ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про смерть 1-КЕ №237004 від 27 лютого 2003 року (а.с.8).

Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина на належне йому майно.

За життя ОСОБА_4 був власником житлового будинку з господарськими побудовами по вул. Донченка, 45 в м. Лубни Полтавської області. Дане нерухоме майно належало ОСОБА_4 на підставі договору купівлі - продажу від 12 грудня 1977 року (а.с. 87-89).

17 вересня 1987 року ОСОБА_4 склав заповіт, яким належний йому жилий будинок з побудовами, що знаходиться в м.Лубни, вул.Донченка, 45, заповів своїм двом синам ОСОБА_5 та ОСОБА_2, в рівних частинах кожному (а.с. 7).

22.02.2003 року у ОСОБА_3 Лубенській ДНК заведена спадкова справа після смерті ОСОБА_4 на підставі заяви ОСОБА_5 про прийняття спадщини (а.с. 65).

04.03.2016 року ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть ІІ-БО №678896 від 09 березня 2016 року (а.с.79).

23.09.2016 року позивачу ОСОБА_1 видано свідоцтво про право на спадщину на ? частку житлового будинку з відповідною часткою господарських побудов за адресою м. Лубни вул. Донченка, 45. У свідоцтві зазначено, що на підставі заповіту від 9.06.2015 року, спадкоємцем зазначеного у заповіті майна ОСОБА_5 є його син ОСОБА_1, спадщина, на яке видано свідоцтво складається з ? частки житлового будинку з відповідною часткою господарських побудов за адресою м. Лубни вул. Донченка, 45, що належало ОСОБА_4, батьку ОСОБА_5, який помер 22.02.2003 року , спадкоємцем якого був його син ОСОБА_5, який прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав. (а.с. 13).

14.03.2016 року відповідач ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_3 Лубенської ДНК із відповідною заявою та 14.03.2016 року йому нотаріусом було видано свідоцтво про право на спадщину зареєстроване в реєстрі за № 1-358 на ? частку житлового будинку з господарськими будівлями за адресою м. Лубни Полтавської області вул. Донченка, 45. (а.с. 73, 102).

Як вбачається із заяви ОСОБА_2 від 14.03.2016 року, нотаріусом у ній вчинено запис про те, що факт прийняття спадщини ОСОБА_2 встановлено особистою подачею ним ощадних книжок на імя ОСОБА_4 (а.с. 73).

Згідно ст. 525 ЦК УРСР та ч.2 ст.1220 ЦК України часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.

Оскільки ОСОБА_4 помер 22 лютого 2003 року - до спірних правовідносин мають застосовуватись норми законодавства, яке діяли на вказану дату, зокрема, норми ЦК УРСР.

Згідно ст. 548 ЦК УРСР визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженням.

Згідно ст.549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:

1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;

2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Виходячи зі змісту наведеної норми закону прийняття спадщини може підтверджуватися діями спадкоємців, які за своїм характером свідчать, що в шестимісячний строк із дня відкриття спадщини вони фактично вступили в управління або володіння спадковим майном.

Відповідно до статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, окрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Як вбачається із матеріалів спадкової справи ОСОБА_4, ОСОБА_2 дійсно були представлені нотаріусу ощадні книжки на імя ОСОБА_4

Відповідно до п.113 "Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України" №18/5 від 14 червня 1994 року, яка була зареєстрована в Міністерстві юстиції України 07 липня 1994 року за №152/361, та була чинна до 03 березня 2004 року, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст.549 ЦК УРСР). Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу або квитанції про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов'язковому страхуванню; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.

Відповідно до абзацу другого п.113 даної Інструкції доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім'я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців.

Як вбачається із матеріалів справи, маючи дані про наявність іншого спадкоємця, державним нотаріусом взагалі не було зясовано відсутність заперечень щодо видачі свідоцтва про право на спадщину відповідачу, який представив ощадні книжки на імя померлого, хоча вимоги Закону щодо зясування даних обставин були обовязковими.

Крім цього, з матеріалів справи вбачається, що відповідач у шестимісячний строк для прийняття спадщини із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори не звертався.

Таким чином, відповідач не представив нотаріусу документів щодо фактичного вступу в управління або володіння спадковим майном, які б надавали підстави для видачі свідоцтва про право на спадщину. Станом на день відкриття спадщини відповідач з померлим ОСОБА_8 не проживав, що не заперечували і особи, які беруть участь у справі.

Станом як на час видачі свідоцтва , так і нас час вирішення даного спору, у ОСОБА_2 відсутнє також і рішення суду про встановлення факту прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4

В судовому засіданні допитані свідки дали наступні пояснення.

Свідок ОСОБА_9 розповіла, що живе по сусідству з будинком ОСОБА_1 Коли помер ОСОБА_4 то ОСОБА_2 в будинку вже не проживав, та не бачила щоб він робив там ремонт.

Свідок ОСОБА_10 пояснила, що ОСОБА_2 ніколи в будинку ремонту не робив. Приходив лише до свого брата ОСОБА_5 в гості. Вона не знає, щоб ОСОБА_2 забирав з будинку якісь речі. Швейної машинки взагалі там ніколи не було. Домовленості щоб він забрав ощадну книжку також не було. ОСОБА_11 хоронили її свекруха ,свекор та її сім"я.

Свідок ОСОБА_12 пояснив, що він був присутнім на похоронах ОСОБА_4 в 2003 році. Син ОСОБА_2 попросив його викопати яму на кладовищі. Був також на поминках на вул. Донченка. Син ОСОБА_2 прохав перевезти деякі речі з вул. Донченка, де жив ОСОБА_4, на вул. Драгоманова де жив син відповідача ОСОБА_2, зокрема : 2 килима, телевізор, швейну машинку, коробки. Їздили двічі автомобілем "Жигулі". При цьому був присутній син відповідача ОСОБА_13. Сам особисто речі вони не виносив. Телевізор та швейна машинка були без упаковки.

Свідок ОСОБА_14 пояснив, що в 2003 році помер дідусь ОСОБА_4 і вони з батьком приймали участь у похоронах. Також забрали деякі речі з будинку дідуся. Потім отримали допомогу на поховання. Він проживав на вул. Донченка до 1987 року. З 1995 року проживає на вул. Драгоманова. На день смерті дідуся з ним на вул. Донченка проживав ОСОБА_5 У похованні дідуся приймали участь сім"я ОСОБА_2 та ОСОБА_5 Після похорон вони з батьком забрали ощадкнижки, речі: 2 телевізори ,швейну машинку, килим та інші речі. До смерті діда той надавав якісь книжки ще за життя. ОСОБА_12 перевозив речі із вул. Донченка на вул. Драгоманова. Із ОСОБА_5 узгоджували що забирати з будинку.

Свідок ОСОБА_15 пояснила, що відповідач є її чоловік. Більшу участь у похоронах взяли на себе вони. Наймали копачів копати могилу. Після похорон чоловік з братом вирішили, що її чоловік візьме ощадкнижки, килим і швейну машинку. Речі ОСОБА_2 перевіз до себе додому. Вони також говорили за спадщину і за будинок. Говорили за продаж будинку. Брат її чоловіка їздив до Російської Федерації заробляти кошти і говорив, що сплатить кошти за 1/2 частину домоволодіння. Потім він захворів та сказав, щоб оформляти будинок разом.

Надаючи оцінку поясненням вищезазначених допитаних свідків, суд вважає за необхідне зазначити, що при вирішення даного спору ключовим є правомірність видачі відповідачу свідоцтва станом на дату його видачі 14.03.2016 року.

Предметом даного спору є законність видачі свідоцтва про право на спадщину, а не встановлення факту прийняття спадщини відповідачем.

Судом встановлено, що на час видачі оспорюваного свідоцтва про право на спадщину, було відсутнім рішення суду про встановлення факту прийняття спадщини відповідачем ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_4

Відповідач ОСОБА_2 не позбавлений права в майбутньому звернутися до суду із заявою про встановлення факту прийняття спадщини, що відкрилася після смерті ОСОБА_4

Згідно з ст.1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках встановлених законом.

Відповідно до роз'яснень викладених у п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року свідоцтво про право на спадщину, може бути визнано недійсним з підстав встановлених ст. 1301 ЦК України, не лише тоді, коли особа, якій воно видане не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб.

Таким чином, суд вважає, що у нотаріуса не було достатніх підстав вважати, що ОСОБА_2 прийняв спадщину після смерті ОСОБА_4, оскільки нотаріус всупереч вимог п.113 "Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України" №18/5 від 14 червня 1994 року не переконався про відсутність заперечень від інших спадкоємців щодо видачі свідоцтва про право на спадщину відповідачу, який представив ощадні книжки на імя померлого, про те, що ощадні книжки відповідач забрав у своє володіння протягом строку, встановленого ч. 2 ст. 549 ЦК України в редакції 1963 року. Тобто та обставина, що на даний час у відповідача знаходяться ощадні книжки на ім'я ОСОБА_4 не є беззаперечним доказом прийняття ним спадщини у спосіб і строки, встановлені вказаною вище нормою права.

Тому суд вважає за необхідне визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину зареєстроване в реєстрі за № 1-358, видане 14 березня 2016 року державним нотаріусом ОСОБА_3 Лубенської державної нотаріальної контори на імя ОСОБА_2 на ? частку житлового будинку з господарськими будівлями за адресою м. Лубни Полтавської області вул. Донченка, 45.

Разом із тим, суд вважає за необхідне в задоволенні позову ОСОБА_1 в частині позовних вимог до ОСОБА_3 Лубенської державної нотаріальної контори відмовити з наступних підстав.

У п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (Постанова ВСУ № 9) зазначено: «Особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Нотаріуси, що посвідчували правочини, залучаються до участі у справі як треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, якщо позивач обґрунтовує недійсність правочину посиланням на неправомірні дії нотаріуса».

У п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» (Постанова ВСУ № 7) зазначено: «У справах про спадкування нотаріуси не є заінтересованими особами і не повинні залучатися до участі у справі».

У п. 16 Постанови ВССУ № 3 зазначено: «Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, а також нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти (ч. 2 ст. 50 Закону № 3425-XII). Спори між боржниками і стягувачами, а також спори за позовами інших осіб, прав та інтересів яких стосуються нотаріальні дії чи акт, у тому числі про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, про повернення стягнутого за виконавчим написом вирішуються судом у порядку цивільного судочинства за позовами боржників або зазначених осіб до стягувачів, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа. За правилами цивільного судочинства як спір про право в позовному провадженні розглядаються позови про оскарження дій нотаріуса щодо вчинення виконавчого напису, коли йдеться виключно про порушення нотаріусом правил вчинення відповідної нотаріальної дії і при цьому позивачем не порушується питання про захист права відповідно до положень цивільного законодавства».

З наведеного можна зробити висновок, що нотаріус може бути відповідачем у справах цієї категорії лише в разі оскарження відмови від вчинення нотаріальної дії або процедури її вчинення.

Враховуючи, що в даній справі позивачем порушується питання про захист права відповідно до положень цивільного законодавства, суд вважає, що належним відповідачем є особа на користь якої видано оспорюване свідоцтво, а не нотаріальна контора, нотаріусом якої було вчинено нотаріальну дію щодо видачі даного свідоцтва.

Керуючись ст. ст.10, 11, 60, 61, 213-215, 218 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 Лубенської державної нотаріальної контори про визнання не дійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину задовольнити частково.

Визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину зареєстроване в реєстрі за № 1-358, видане 14 березня 2016 року державним нотаріусом ОСОБА_3 Лубенської державної нотаріальної контори на імя ОСОБА_2 на ? частку житлового будинку з господарськими будівлями за адресою м. Лубни Полтавської області вул. Донченка, 45.

В задоволенні позову ОСОБА_1 в частині позовних вимог до ОСОБА_3 Лубенської державної нотаріальної контори відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Полтавської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Лубенського

міськрайонного суду ОСОБА_16 Ю. А.