АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/713/17 Справа № 205/7646/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Шавула В. С. Доповідач - Свистунова О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Свистунової О.В.

суддів Городничої В.С., Єлізаренко І.А.

за участю секретаря Гулієва М.І.о

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 04 жовтня 2016 року

по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач 08 вересня 2014 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із даним позовом (а.с. 2-5).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідно до укладеного договору №б/н від 12.03.2008 року ОСОБА_2 отримала кредит у сумі 3 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає дії картки.

За п.п. 3.2,3.3 Правил надання кредиту, клієнт дає згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до п.3.3 Умов та Правил надання банківських послуг.

Позивач свої зобов'язання виконав, кредит надав, але в порушення умов кредитного договору відповідачка допустила порушення своїх зобов'язань, у зв'язку із чим, станом на 26.08.2014 року має заборгованість перед банком в сумі 26 469,49 грн., з якої: заборгованість по кредиту - 2 748,00 грн.; заборгованість по процентам - 14 004,85 грн.; заборгованість з пені та комісії - 7 980,00 грн.; штраф (фіксована частина) - 500,00 грн.; штраф (процентна складова) - 1 236,64 грн., та яку позивач просив стягнути з відповідача.

Заочним рішенням суду від 06 листопада 2014 року позовні вимоги було задоволено у повному обсязі (а.с.46).

Не погодившись із заочним розглядом справи, відповідач 29 червня 2016 року подала до суду заяву про перегляд заочного рішення суду (а.с. 53-57).

Ухвалою суду від 15 липня 2016 року було скасовано заочне рішення суду від 15.07.2016 року та призначено до судового розгляду в загальному порядку (а.с. 61).

Уточнивши свої позовні вимоги позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь заборгованість по відсоткам за договором №б/н від 12.03.2008 року нарахованих на прострочену заборгованість по кредиту за період з 05.09.2011 року по 05.09.2014 року у розмірі 7 051,68 грн. (а.с.77-79).

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 04 жовтня 2016 року відмовлено у задоволені позову.

У апеляційній скарзі позивач просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов, оскільки вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в межах заявлених вимог та на підставі тих доказів, що надані були сторонами під час розгляду справи по суті, у достатньо повному обсязі з'ясував права і обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 12 березня 2008 року ОСОБА_2 звернулась до установи банку ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявою на отримання на отримання кредиту у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку, який їй було встановлено в розмірі 3 000,00 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає дії картки, строк якої встановлено до 03/09 (а.с. 10,11-16, 78).

Відповідно до п.8.6 кредитного договору, при порушенні клієнтом строків платежів за будь-яким із грошових зобов'язань, передбачених цим договором більше ніж на 120 днів, клієнт зобов'язаний сплатити банку штрафи у розмірі 500 грн. + 5% від ціни позову.

Однак, в порушення умов договору, відповідач свої зобов'язання належним чином не виконала, допустила прострочення сплати процентів за користування кредитом, останній платіж здійснила 25.04.2008 року (а.с.191), в наслідок чого станом на 26.08.2014 року має заборгованість перед банком в сумі 26 469,49 грн., із якої: заборгованість по кредиту - 2 748,00 грн.; заборгованість по процентам - 14 004,85 грн.; заборгованість з пені та комісії - 7 980,00 грн.; штраф (фіксована частина) - 500,00 грн.; штраф (процентна складова) - 1 236,64 грн. (а.с. 6-9). З позовом позивач звернувся до суду 08.09.2014 року.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У силу статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовна давність у зазначених правовідносинах сплинула, і зазначений висновок ґрунтується на умовах договору та обставинах справи.

Відповідно до пунктів 3.1.1, 5.4 правил користування платіжною карткою на ній указано граничний строк дії (місяць і рік) і вона дійсна до останнього календарного дня зазначеного місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця, вказаного на картці (поле month).

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Відповідно до частин третьої і четвертої статті 267 ЦК України, позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Оскільки рішення по суті спору ухвалюється судом першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження здійснюється лише перевірка законності й обґрунтованості рішення суду (стаття 303 ЦПК України), то заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Клопотання про застосування строку позовної давності відповідачкою було заявлено у заяві про перегляд заочного рішення. Дане питання розглядалось саме судом першої інстанції після скасування заочного рішення суду від 15.07.2016 року та призначення справи до судового розгляду у загальному порядку (а.с.53-57). Крім того, відповідач у запереченні на уточнену позовну заяву просила також суд застосувати строки позовної давності (а.с. 95-99).

Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, якщо такі дії вчинено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

Враховуючи вищевикладене виходить, що для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припиненням дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Так, колегією встановлено, з урахуванням письмових матеріалів справи (уточнених вимог позивача та пояснень відповідача), що строк дії кредитної картки визначений був до березня 2009 року (03/09). Наданою представником позивача довідкою (а.с.208) не доведено факт саме отримання відповідачем нової картки. Крім того, як убачається з наданої до суду апеляційної інстанції виписки з карткового рахунку картки 9992******81174 виданої при укладенні кредитного договору 12.03.2008 року, за період з 12.03.2008 року по 21.09.2016 року, останній платіж відповідач здійснила 25.04.2008 року, а до суду позивач звернувся лише 08 вересня 2014 року (а.с.191-207) Доказів переривання строку давності виконанням зобов»язань матеріали справи не містять.

Аналізуючи норми статей 261, 530, 631 ЦК України, колегія дійшла висновку, що в разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, кредитор протягом усього часу до закінчення строку виконання останнього зобов'язання має право заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини позики, що підлягає сплаті разом з нарахованими відсотками, а також стягнути несплачені до моменту звернення кредитора до суду з позовом щомісячні платежі (з відсотками) в межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. В останньому випадку, перебіг позовної давності буде починатись залежно від закінчення строку сплати кожного зі щомісячних платежів.

Отже, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначене періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постановах від 6 листопада 2013 року (№ 6-116цс13), 19 березня 2014 року (№ 6-20цс14) та 18 червня 2014 року (№ 6-61цс14), а також від 23 листопада 2016 року №6-2104цс16.

Позивач клопотань про поновлення пропущеного строку із зазначенням поважності його пропуску у суді першої інстанції не заявляв.

Однак, колегія не погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не надано жодних доказів у підтвердження того, що відповідачка належним чином була ознайомлена та проінформована про умови та правила надання банківських послуг, а її підпис на заяві про отримання кредиту не може свідчити про те, що вона була фактично ознайомлена із вказаними умовами та правилами, оскільки зазначене спростовано у суді апеляційної інстанції наданими для огляду оригіналом кредитної справи, а також поясненнями відповідача, яка не заперечувала факт укладення договору, отримання кредитних коштів та банківської картки строк дії якої визначено до 03/09 (12 міс.) та частковим погашенням заборгованості, що в свою чергу підтверджує згоду відповідачки із умовами кредитування.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків у рішенні суду першої інстанції, протирічать вимогам законодавства, яке регулює спірні правовідносини, матеріалам справи, зводяться до переоцінки доказів по справі.

Судом першої інстанції у досить повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, справа розглянута у рамках позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які б могли призвести до скасування або зміни рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що згідно до ст. 308 ЦПК України правових підстав для скасування рішення не має, а тому, доводи апеляційної скарги підлягають відхиленню, а рішення суду першої інстанції, у оскаржуваній частині, залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 04 жовтня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді В.С.Городнича

І.А. Єлізаренко