Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 319/1086/15 Головуючий у 1 інстанції: Горбачов Ю.М.
Провадження № 22-ц/778/1091/17 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі

Головуючого: Маловічко С.В., суддів Кочеткової І.В., Гончар М.С.

при секретарі: Зубковій Ю.С.

з участю прокурора Костяновської Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу першого заступника прокурора Запорізької області на рішення Куйбишевського районного суду Запорізької області від 20 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 ОСОБА_3 до Куйбишевського районного відділу ГУМВС України в Запорізькій області, Прокуратури Запорізької області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконними діями (бездіяльністю) органів досудового слідства, прокуратури,

В С Т А Н О В И Л А:

14 липня 2015 року до Куйбишевського районного суду Запорізької області звернувся ОСОБА_2 ОСОБА_3 з позовом про відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок незаконних дій (бездіяльності) органів, що здійснюють досудове розслідування та прокуратури.

В обгрунтування позову зазначив, що з 29 жовтня 2005 року стосовно нього була порушена кримінальна справа за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України. 15 січня 2014 року ухвалою Апеляційного суду Запорізької області кримінальну справу направлено до Куйбишевського міжрайонного прокурора для організації додаткового досудового розслідування. 05 лютого 2014 року посадовою особою Куйбишевського РВ ГУМВС України в Запорізькій області відповідно до ст. 214 КПК України обставини кримінальної справи внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочато розслідування за новим кримінальним провадженням без особи, яка підозрюється у вчиненні злочину. В цей час він перебував під вартою у Вільнянському слідчому ізоляторі УДПтС в Запорізької області, де знаходився до 28 березня 2014 року, після чого був звільнений. Вважає, що він незаконно знаходився під вартою 52 доби (з 05.02.2014р. по 28.03.2014р.), оскільки йому не було пред'явлено підозру у вчиненні злочину. Вважає, що внаслідок процесуальної несумлінності органів досудового розслідування і неналежного процесуального керівництва з боку прокуратури Запорізької області, структурним підрозділом якої є Куйбишевська міжрайонна прокуратура Запорізької області, йому завдана моральна шкода, яку він оцінює в 52 000 гривень. Вказує, що завдана йому моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв'язку з невиправданим триманням під вартою протягом 52 діб, що є порушенням нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя та порушення стосунків з оточуючими людьми. А також у приниженні його честі та гідності внаслідок неповного та упередженого дослідження обставин кримінального провадження, триманням його як свідка під вартою, чим грубо порушені загальні засади кримінального провадження. Заподіяну моральну шкоду в сумі 52 000 гривень позивач просить стягнути з Державної казначейської служби на підставі ст. 56 Конституції України, ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 23 Цивільного Кодексу України.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Останнім рішенням Куйбишевського районного суду Запорізької області від 20 грудня 2016 року позов задоволено повністю.

Відшкодовано за рахунок Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з рахунку державного бюджету на користь ОСОБА_2 ОСОБА_3 у розмірі 52 000 (п'ятдесят дві тисячі) гривень моральної шкоди, завданої незаконними діями (бездіяльністю) органів досудового слідства, прокуратури.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, перший заступник прокурора Запорізької області подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

ОСОБА_2 ОСОБА_3, отримавши судову повістку 01.03.2017р., про що мається зворотнє поштове повідомлення, до судового засідання 23 березня 2017р. не з»явився, клопотань про відкладення справи до апеляційного суду не спрямував, про причини своєї неявки не повідомив, а також не забезпечив явку до судового засідання свого представника ОСОБА_4

Куйбишевський РВ та Державна казначейська служба України також отримали судові повістки, але своїх представників до судового засідання апеляційного суду 23 березня 2017 року не направили, клопотань про відкладення справи не надали, про причини неявки апеляційний суд не повідомили.

Зважаючи на вказані обставини та вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія розглянула справу у відсутності вищезазначених осіб, які беруть участь у справі.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника прокуратури в особі заступника начальника відділу забезпечення представництва інтересів в суді управління представництва інтересів громадянина або держави в суді прокуратури Запорізької області ОСОБА_5, яка підтримала апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

У цій справі судом встановлено, що 29 жовтня 2005 року порушено кримінальну справу № 300523 відносно позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3 за ч. 1 ст. 115 КК України, та йому 08 листопада 2005 року слідчим Куйбишевської міжрайонної прокуратури пред'явлено обвинувачення.

17 травня 2012 року постановою Куйбишевського районного суду Запорізької області позивачу змінений запобіжний захід з підписки про невиїзд на тримання під вартою.

26 червня 2013 року вироком Куйбишевського районного суду Запорізької області ОСОБА_2 ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 9 років ( а.с. 68-75).

15 січня 2014 року ухвалою Апеляційного суду Запорізької області вказаний вирок скасовано, а кримінальну справу направлено до Куйбишевської міжрайонної прокуратури

для організації додаткового досудового розслідування. Запобіжний захід залишений у виді

тримання під вартою ( а.с. 44-45).

Відповідно до пункту 12 Перехідних положень КПК України (в редакції 2012 року) розслідування кримінальних справ у разі повернення таких кримінальних справ судом прокурору для проведення додаткового розслідування проводиться у порядку, передбаченому цим Кодексом.

04.02.2014р. Куйбишевським міжрайонним прокурором направлено кримінальну справу до Куйбишевського районного відділу ГУМВС України в Запорізькій області для проведення додаткового розслідування.

05.02.2014р. слідчим Куйбишевського районного відділу ГУМВС України в Запорізькій області у відповідності до ст. 214 КПК України прийняте рішення про внесення обставин кримінальної справи № 300523 до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочато розслідування за кримінальним провадженням № 0000076.

Відповідно до постанови слідчого СК Куйбишевського РВ ГУМВС України в Запорізькій області від 28 березня 2014 року ОСОБА_2 ОСОБА_3 як обвинуваченого було звільнено з-під варти у зв'язку з закінченням строку запобіжного заходу ( а.с. 47).

У позовній заяві ОСОБА_2 ОСОБА_3 посилається на те, що йому завдана моральна шкода внаслідок незаконного тримання під вартою у період з 05 лютого 2014 року по 28 березня 2014 року в ході розслідування кримінального провадження, внесеного до ЄРДР 05 лютого 2014 року під № 0000076 за фактом вбивства без визначення особи, яка підозрюється у вчиненні злочину. При цьому, його процесуальний статус в новому кримінальному провадженні не було визначено, підозра йому не була пред»явлена. Розмір моральної шкоди позивач визначив в сумі 52 000 грн. із розрахунку 1 000 грн. за кожен день незаконного тримання під вартою та просив відшкодувати її за рахунок держави, оскільки вона спричинена внаслідок незаконних дій органу досудового розслідування та прокуратури.

Вперше частково задовольняючи цей позов та стягуючи на користь позивача на відшкодування моральної шкоди 7 000 грн., Куйбишевський районний суд Запорізької області у рішенні від 17 вересня 2015р. виходив із того, що за новим кримінальним провадженням не було визначено процесуальний статус ОСОБА_2, тому у період з 05 лютого по 28 березня 2014р. він незаконно утримувався під вартою.

Змінюючи це рішення за апеляційною скаргою ОСОБА_2 ОСОБА_3 шляхом збільшення суми стягнення до 25 000 грн. та відхиляючи апеляційну скаргу прокурора про незаконність рішення суду першої інстанції, Апеляційний суд Запорізької області у рішення від 04 листопада 2015р. виходив із того, що визначена судом сума не відповідає глибині та тривалості моральних страждань позивача та засадам розумності і справедливості.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 червня 2016р. на наслідками касаційного розгляду скарги заступника прокурора Запорізької області рішення судів скасовані та справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. В ухвалі касаційний суд вказував, що суди дійшли передчасного висновку про наявність підстав для відшкодування шкоди, не встановивши, чи відносяться вказані ОСОБА_2 обставини до виключного переліку підстав, передбачених ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Рішенням Куйбишевського районного суду Запорізької області від 20 грудня 2016р. позов ОСОБА_2 ОСОБА_3 задоволено повністю та стягнуто на його користь на відшкодування моральної шкоди за рахунок держави 52 000 грн. Судом визнано незаконним триманням під вартою ОСОБА_2 ОСОБА_3 з 05.02.2014р. по 28.03.2014р., оскільки у цей період він не мав процесуального статусу підозрюваного або обвинуваченого.

В апеляційній скарзі прокурор наголошує на тому, що вказані висновки суду є помил-

ковими, оскільки запобіжний захід у вигляді тримання під вартою позивачу було залишено

апеляційним судом під час направлення справи на додаткове розслідування, а після закінчення встановленого законом двомісячного строку утримання під вартою він одразу був звільнений. Крім того, прокурор вважає, що судом були неправильно витлумачені і застосовані норми матеріального права.

Дослідивши вказані доводи апеляційної скарги, колегія погоджується з ними з огляду на наступні обставини.

Статтею 29 Конституції України гарантовано, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Судом правильно встановлені обставини щодо засудження ОСОБА_2 ОСОБА_3 за злочин, передбачений ч. 1 ст. 115 КК України, скасування цього вироку в апеляційному порядку із направленням справи на додаткове розслідування за положеннями КПК України в ред. 1960р., а також факт перебування ОСОБА_2 ОСОБА_3 під вартою у періоді з 05.02.2014р. по 28.03.2014р. Але подальші висновки суду мають суперечності із матеріалами справи та діючим законодавством.

Так, при вирішенні спору суд правильно визнав, що у позивача право на відшкодування моральної шкоди відповідно до положень ст.ст. 1, 2 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не виникає, оскільки відсутній виправдувальний вирок або рішення, яким були встановлені факти незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного застосування заходів кримінального провадження та закриття кримінального провадження або кримінальної справи.

Стягуючи кошти на відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_2 ОСОБА_3 за рахунок державного бюджету, суд послався на ст. 19 ЗУ «Про міжнародні договори в Україні», ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, вважаючи, що органами досудового розслідування і прокуратури порушені права позивача на свободу шляхом незаконного утримання під вартою потягом 52 днів.

За ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: b) законний арешт або затримання особи за невиконання законного припису суду або для забезпечення виконання будь-якого обов'язку, встановленого законом. Кожен, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, має право ініціювати провадження, в ході якого суд без зволікання встановлює законність затримання і приймає рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним. Кожен, хто є потерпілим від арешту або затримання, здійсненого всупереч положенням цієї статті, має забезпечене правовою санкцією право на відшкодування.

Для з»ясування, чи відбулось зазначене в позові тримання ОСОБА_2 ОСОБА_3 52 дні під вартою підставно чи безпідставно, слід визначити його правовий статус після направлення справи для проведення додаткового розслідування.

Як вбачається з матеріалів справи, кримінальна справа за ч. 1 ст. 115 КК України відносно ОСОБА_2 ОСОБА_3 порушена за положеннями КПК в ред. 1960р., за яким і здійснювався її судовий розгляд в Куйбишевському районному суді, яким постановлено обвинувальний вирок про його винуватість у скоєнні цього злочину з призначенням покарання у вигляді 9 років позбавлення волі.

Апеляційним судом Запорізької області перегляд цього вироку здійснювався також за

положеннями КПК в ред. 1960р. та вирок було скасовано із направленням справи на додаткове розслідування.

Згідно з п. 12 Перехідних положень КПК України в ред. 2012р. кримінальні справи, які надійшли до суду до набрання чинності цим Кодексом, розглядаються за процедурою КПК 1960 р., який передбачав інститут направлення справи на додаткове розслідування (статті 246 і 281). Тому в разі виникнення підстав направлення кримінальної справи на додаткове розслідування під час дії КПК 2012 р., який не передбачає можливості повернення справи на дорозслідування, суд вправі направити справу для проведення такого розслідування.Але розслідування таких справ провадиться у порядку, передбаченому цим Кодексом ( ред. 2012р.).

Відповідно до пункту 9 Перехідних положень КПК України (в редакції 2012 року), запобіжні заходи, застосовані під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності КПК України (в редакції 2012 року), продовжують свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Запобіжний захід у виді тримання під вартою позивачу було обрано до дня набрання чинності КПК України (в редакції 2012 року), продовження дії зазначеного заходу передбачено положеннями ст. 156 КПК України (в редакції 1960 року).

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 15.01.2014р. з направленням справи на додаткове розслідування було залишено ОСОБА_2 ОСОБА_3 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Відповідно до ч. 9 ст.156 КПК України (в редакції 1960 року), при поверненні судом справи прокуророві на додаткове розслідування строк тримання обвинуваченого під вартою обчислюється з моменту надходження справи прокурору і не може перевищувати двох місяців.

Проте, оскільки розслідування справи має відбуватись за положеннями КПК 2012р., то орган розслідування має керуватись як вищезазначеною нормою, оскільки запобіжний захід обрано за КПК 1960р., так і положенням нового процесуального закону.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 214 КПК (2012р.) досудове розслідування розпочинається з моменту

внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань; здійснення досудового розслідування до внесення відомостей до реєстру або без такого внесення не допускається і тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

05.02.2014р. слідчим Куйбишевського райвідділу ОСОБА_6 було внесено відомості до ЄРДР про обставини кримінальної справи № 300523пр, а кримінальному провадженню присвоєно № 000076.

Позивач та його адвокат ОСОБА_4 вказують, що у новому кримінальному провадженні ОСОБА_2 ОСОБА_3 не набув ніякого статусу, оскільки його не попереджено про підозру та він не є обвинуваченим.

Проте, таке ствердження є неправильним, оскільки стороною позивача не враховано наступне.

Повернення справи на додаткове розслідування має на меті продовження дослідження обставин справи, які не були або неповно встановлені при первісному розслідуванні. Тобто кримінальна справа продовжує існувати, а не формується заново, тому досудове розслідування у даному випадку хоча і має проводитись за КПК 2012р., але з урахуванням того, що особа вже перебувала у статусі підозрюваного, обвинуваченого і підсудного за КПК 1960р.

На зазначене вказує, зокрема, той факт, що спрямовуючи справу на додаткове розслідування, апеляційний суд залишив ОСОБА_2 ОСОБА_3 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Згідно з ч. 1 статтею 42 КПК (2012р.) підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому статтями 276-279 цього Кодексу, повідомлено про підозру, або особа, яка

затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення.

Вказана норма містить дві підстави для визнання особи підозрюваною: 1) повідомлен-

ня їй про підозру, яка здійснюється в порядку, встановленому стаття 276-279 КПК 2012р.; 2) затримання особи за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення.

Враховуючи положення цієї норми та те, що ОСОБА_2 ОСОБА_3 вже мав статус підозрюваного у кримінальній справі, то він не втрачає цього статусу і в кримінальному провадженні, яке зареєстроване в ЄРДР на виконання вимог статті 214 КПК при давно порушеній кримінальній справі, яка вже перебувала у суді та мала своє вирішення у обвинувальному вироку, і не була закрита за відсутністю складу злочину, а лише спрямована за КПК 1960р. на додаткове розслідування через допущену неповноту.

Зазначене підтверджується також відомостями з ЄРДР, в якому вказується фабула у кримінальному провадженні, викладена не у відношенні невстановленої особи, а саме щодо ОСОБА_2 Так, в ЄРДР зазначено, що 27.10.2005р. на грунті раптових виниклих особистих неприязних взаємовідносин між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 виникла сварка, в ході якої ОСОБА_2 навмисно з метою протиправного спричинення смерті ОСОБА_7, невстановленим предметом, маючим колючі та ріжучі властивості, наніс йому два удари в життєво важливі органи, які спричинили потерпілому проникаючі рани правої щоки з пошкодженням щитовидного хряща та правої ключиці з пошкодженням внутрішніх органів, які кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя на момент сприичнення, пов»язані з настанням швидкої смерті, тиким чином убив ОСОБА_7 ( а.с. 76).

Зазначені в фабулі обставини вже відомі ОСОБА_2, оскільки саме за таких обставин порушувалась кримінальна справа, у якій позивач був вже і підозрюваним, і обвинувачем, і підсуднім, та саме від цієї підозри та потім обвинувачення захищався у кримінальній справі, яка срямована на додаткове розслідуваня.

Отже, позивач знав, у зв»язку з чим він утримується під вартою та вчинення якого

злочину йому вмінюється, а внесення відомостей про цей злочин до ЄРДР не є порушенням нової справи, а є лише забезпеченням порядку проведення досудового слідства, передбачено-

го КПК 2012р. Тобто зберігається вся доказова база та є чинними всі процесуальні дії, зібрані і вчинені в ході розслідування справи за КПК 1960р. А відтак, на час додаткового розслідування за положеннями КПК 1960р. позивач зі статусу підсудного повертається до статусу обвинуваченого, а за положеннями ст. 42 КПК 2012р. його статус визначається як підозрюваного.

Таким чином, доводи ОСОБА_2 ОСОБА_3 та його адвоката ОСОБА_4 про невизначеність процесуального статусу позивача у кримінальному провадженні у періоді з 05.02.2014 по 28.03.2014р. є неспроможними.

Зважаючи на вказаний аналіз норм кримінально-процесуального законодавства, колегія вважає аналогічні висновки суду про невизначеність процесуального статусу позивача у кримінальному провадженні у періоді з 05.02.2014 по 28.03.2014р. помилковими, що пов»язано із складностями, викликаними зміною процесуального законодавства за час перебування кримінальної справи у суді.

Таким чином, колегією встановлено, що позивач у період з 05.02.2014р. по 28.03.2014р. перебував під вартою законно, на що вказує ухвала апеляційного суду про залишення ОСОБА_2 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою; набуття ним статусу підозрюваного за положеннями ст. 42 КПК (2012р.); перебування ним у статусі обвинуваченого за КПК 1960р., про що свідчить внесена до ЄРДР фабула злочину, за якою його скоєно саме ОСОБА_2; ухвала слідчого від 28 березня 2014р. про звільнення з-під варти обвинуваченого ОСОБА_2 після спливу двохмісячного строку, як це передбачено ст. 156 КПК (1960р.), ст. 197 КПК (2012р.)

Те, що в подальшому - після звільнення з-під варти, ОСОБА_2 набув процесуальний

статус свідка у кримінальному провадженні, не спростовує вищенаведених обставин, а лише свідчить про те, що за двохмісячний термін слідству не вдалось усунути встановлену апеляційним судом неповноту.

За вказаних обставин, колегія вважає, що допущення помилки судом у визначенні процесуального статусу ОСОБА_2 через зміни у кримінально-процесуальному законодавстві, що стало наслідком можливості направлення справи на додаткове розслідування на підставі положень КПК 1960р., яке новим процесуальним кодексом не передбачено, призвело до неправильного вирішення справи. Тому у відповідності до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України оскаржуване рішення підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2

Керуючись ст.ст. 307, 309, 314, 315, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу першого заступника прокурора Запорізької області Карман В. задовольнити.

Рішення Куйбишевського районного суду Запорізької області від 20 грудня 2016 року у цій справі скасувати.

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 ОСОБА_3 до Куйбишевського районного відділу ГУМВС України в Запорізькій області, Прокуратури Запорізької області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконними діями (бездіяльністю) органів досудового слідства, прокуратури.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Кочеткова І.В.

ОСОБА_8