Єдиний унікальний номер № 616/122/16-ц
Провадження № 2/616/3/17
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

„20 березня 2017 року Великобурлуцький районний суд

Харківської області

в складі головуючого - судді РИКОВА М.І.

за участю секретаря ШЕГДА В.М.

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Великий Бурлук справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернувся із позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру, як розташована по вул. Центральна (бувша вул. Леніна),буд.71, кв.12, смт. Приколотне, Великобурлуцького району Харківської області.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що він народився та провів свою юність в смт. Приколотне Великобурлуцького району Харківської області. За часів СРСР позивач переїхав до Російської Федерації на постійне місце проживання. На даний час останній являться громадянином РФ та постійно проживає в м. Красноярськ. Перебуваючи у відпустці у 2012 році у свого брата ОСОБА_4, який проживав у ІНФОРМАЦІЯ_1, та маючи давно заплановані наміри після досягнення пенсійного віку переїхати на постійне місце проживання до ІНФОРМАЦІЯ_2, позивач домовився зі своїм братом ОСОБА_4 та його дружиною ОСОБА_2 про те, що останні підберуть для позивача квартиру в смт. Великий Бурлук або в смт. Приколотне, яку придбають за кошти позивача, при цьому позивач передав брату ОСОБА_4 грошову кошти в розмірі 2 500 доларів США для подальшого використання їх для купівлі квартири. Вважає, що таким чином, між позивачем з одного боку та ОСОБА_4, ОСОБА_2 з іншого боку, було укладено договір доручення у відповідності з яким подружжя ОСОБА_2 зобовязалось від імені позивача та за його рахунок вчинити дії направлені на підшукання та придбання для ОСОБА_3 однокімнатної ізольованої квартири. Через деякий час ОСОБА_4 повідомив позивача, що в смт. Приколотне Великобурлуцького району Харківської області продається квартира їх спільного знайомого ОСОБА_5 В телефонних розмовах позивач домовився з ОСОБА_5 про купівлю його квартири за 8 000 доларів США. Після цього позивач почав пересилати грошові кошти для придбання квартири. Позивачем на імя брата ОСОБА_4 та його дружини ОСОБА_2 було передано 3 000 доларів США та 75 000 російських рублів, що на той час було еквівалентно 2 500 доларів США. 31 липня 2013 року ОСОБА_4 в телефонній розмові повідомив позивача про те, що він купив для нього квартиру за адресою: вул. Центральна (бувша Леніна)АДРЕСА_1 у ОСОБА_5, за раніше оговорену суму, тобто 8 000 доларів США. Для оформлення договору купівлі продажу та оплати комунальних послуг по придбаній квартирі, ОСОБА_3 пересилав своєму братові та його дружині грошові кошти. Загалом, за період з 2012 року до листопада 2015 року, позивач переслав грошові кошти на загальну суму 5 500 доларів США та 135 000 російських рублів безпосередньо та через банківські установи з території Російської Федерації на територію України для придбання квартири на території України для постійного проживання позивача, оформлення договору купівлі продажу та сплати комунальних послуг.

18 червня 2015 року брат позивача - ОСОБА_4 помер. Після смерті брата ОСОБА_3 стало відомо, що право власності за договором купівлі продажу на придбану для позивача квартиру було оформлено на імя померлого брата ОСОБА_4 За життя ОСОБА_4 склав заповіт, яким спірну квартиру заповів ОСОБА_2, яка відмовляється визнати право власності позивача на квартиру, розташовану по вул. Центральна (бувша Леніна)АДРЕСА_2 в смт. Приколотне Великобурлуцького району Харківської області. За таких обставин позивач звернувся до суду та просить визнати за ним право власності на спірну квартиру.

Представник позивач ОСОБА_1, який діє на підставі довіреності від 13 грудня 2016 року в судовому засіданні позовні вимоги підтримав і надав пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві. Просить суд позов задовольнити та визнати за ОСОБА_3І право власності на квартиру, яка розташована по вул. Центральна (бувша Леніна)АДРЕСА_2 в смт. Приколотне Великобурлуцького району Харківської області.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні суду пояснила, що квартира була придбана за кошти померлого ОСОБА_4І, який збирав свої власні кошти спеціально для придбання вищевказаної квартири. Також пояснила, що ОСОБА_3 пересилав кошти не на купівлю квартири, а на купівлю ліків, оскільки померлий сильно хворів. Ніякої домовленості між братами не було. Грошові кошти пересилав на імя брата та на її імя. Пояснила, що позовні вимоги не визнає в повному обсязі, оскільки померлий ОСОБА_4 - її чоловік, придбав квартиру за свої кошти та перед смертю склав заповіт на її імя. Просила відмовити в задоволені позовних вимог позивача.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши надані ними документи і матеріали, всебічно та повно зясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст.ст.3,4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 58-59, ч.3 ст.61, 212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Так, в силу ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Стаття 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. За статтею 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст.655 ЦК України за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну суму.

В судовому засіданні встановлено, що згідно договору купівлі продажу квартири від 31 липня 2013 року ОСОБА_5 за плату передав у власність, а ОСОБА_4 сплатив вартість і прийняв у власність квартиру № 12 у будинку № 71, розташованому по вул. Леніна в смт. Приколотне Великобурлуцького району Харківської області (а.с.119).

Згідно із ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд, та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Отже, за життя ОСОБА_4 склав заповіт на випадок свої смерті і зробив розпорядження, що на випадок його смерті все майно де б таке не було та з чого б воно не складалось і взагалі все те, що буде йому належати на день смерті і на що він за законом буде мати право заповів своїй дружині ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.117), який зареєстрований в Спадковому реєстрі за номером 691, відповідно до витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі за № 40593518 (а.с.60).

На обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що між ним та ОСОБА_4 і ОСОБА_2 було укладено договір доручення, у відповідності з яким останні зобовязались від імені позивача та за його рахунок вчинити дії, направлені на відшукання та придбання однокімнатної ізольованої квартири, а позивач зобовязався забезпечити їх грошовими коштами для придбання такої квартири.

Відносини договору доручення регулюються положеннями глави 68 ЦК України.

Відповідно до ст.1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя.

Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором. У договорі можуть бути встановлені строк дії такого доручення та (або) територія, у межах якої є чинним виключне право повіреного.

Для належного виконання умов договору доручення необхідно, щоб довіритель видав повіреному довіреність, форма якої повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин, на вчинення якого укладений договір доручення (ст.245 ЦК України). Видача довіреності є одним з обов'язків довірителя.

У договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними(ст.1007 ЦК).

Тобто, законодавець визначив, що на підтвердження правовідносин, що випливають з доручення, в розумінні Глави 68 ЦК України, має бути укладений договір доручення або ж видаватися на підставі такого договору довіреність.

Як встановлено судом, письмовий договір доручення між сторонами не укладався, хоча, з урахуванням вимог цивільного законодавства та вимог, що ставляться до купівлі-продажу нерухомого майна - квартири, укладення останнього проводиться в письмовій формі, а відтак і договір доручення повинен був укладатись в письмовій, а не в усній формі.

В матеріалах справи відсутній будь який договір між сторонами щодо спірної квартири та відповідач в судовому засіданні заперечила факт укладення договору доручення на купівлю квартири.

Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Оскільки згадана угода не оформлялася ні в нотаріальній, ні у простій письмовій формі, у суду немає підстав покладати показання свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 в основу свого рішення щодо умов договору між сторонами. Покази свідків ґрунтуються на припущеннях і правового значення для вирішення даного спору не мають.

В матеріалах цивільної справи містяться заяви на переказ коштів на імя ОСОБА_4 та ОСОБА_2 за період з 2013 року до листопада 2015 року на загальну суму 3 500 доларів США та 135 000 російських рублів безпосередньо та через банківські установи з території Російської Федерації на територію України (а.с.12-22). Також, позивач зазначив, що у липні 2012 році коли він перебував у відпустці в смт. Приколотне Великобурлуцького району Харківської області передав ОСОБА_4 2 500 доларів США. У вказаних заявах фізичної особи на переказ грошових коштів не зазначено цілі переказу. Отже, конкретної вказівки на те, що грошові кошти були переслані відповідачу та її померлому чоловіку саме на купівлю однокімнатної квартири відсутні, а тому відповідно до вимог ст.ст.58-60 ЦПК України вони не можуть бути належними доказами по справі.

Отже, в ході розгляду справи позивач та його представник не довели суду, що між позивачем та відповідачем дійсно був укладений саме договір доручення. Проаналізувавши встановлені судом обставини та надані докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що між сторонами виникли певні правовідносини, що підтверджується письмовими документами, але вони не випливають з договору доручення і не врегульовані положеннями ст.ст.1000, 1003 ЦК України, тому немає правових підстав для задоволення вимог позивача з цих підстав.

У відповідності до положень статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню.

Судові витрати у вигляді судового збору, сплаченого позивачем при зверненні із даним позовом до суду, враховуючи результат його розгляду, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст.10, 11, 209, 212, 214-218 ЦПК України, районний суд,-

В И Р І Ш И В:

В задоволені позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Харківської області шляхом подання апеляційної скарги через Великобурлуцький районний суд протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 23 березня 2017 року.

Головуючий Суддя Великобурлуцького районного суду

Харківської області: ОСОБА_10