Справа №2-191/2005 27.03.2017 27.03.2017 27.03.2017
Справа №2-191/2005 Головуючий першої інстанції Савін О.І.
Провадження №22-ц/784/686/17 Доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
УХВАЛА

Іменем України

27 березня 2017 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Самчишина Н.В.,

із секретарем судового засідання Гавор В.Б.,

за участі заінтересованої особи ОСОБА_2,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_3 ухвалу Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 08 лютого 2017 року, постановлену за скаргою ОСОБА_3, заінтересовані особи Южноукраїнський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, ОСОБА_2, про визнання рішення заступника начальника відділу державної виконавчої служби з приводу визначення розміру заборгованості зі сплати аліментів незаконним та його скасування,

УСТАНОВИЛА:

У листопаді 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із скаргою, в якій просив визнати незаконним та скасувати розрахунок заборгованості по аліментним платежам, складений заступником начальника Южноукраїнського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області (далі - Южноукраїнський міський відділ ДВС ГТУЮ) ОСОБА_4.

В обґрунтування вимог скарги зазначено, що на виконанні у Южноукраїнському міському відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області знаходиться виконавчий лист №2-191, виданий 20 квітня 2012 року Южноукраїнським міським судом Миколаївської області, про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку, щомісячно, але не менше одного неоподатковуваного податком мінімуму доходів громадян, починаючи з 27 січня 2005 року і до досягнення дитиною повноліття.

25 жовтня 2016 року ОСОБА_3 отримав по пошті довідку заступника начальника Южноукраїнського міського відділу ДВС ГТУЮ ОСОБА_4 про нарахування заборгованості по аліментним платежам, яка станом на 01 вересня 2016 року складала 45 163 грн. 78 коп.

На думку заявника, вказаний розрахунок зроблений з порушенням норм чинного законодавства, оскільки з 21 березня 2013 року йому було призначено допомогу (компенсацію) як фізичній особі, яка надає соціальні послуги від Управління праці та соціального захисту населення Южноукраїнської міської ради, а від так, розмір аліментів за період з лютого 2014 року по 31 серпня 2016 року повинен був складати 1/4 частку від цього доходу, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Проте, державним виконавцем заборгованість по аліментам нарахована згідно ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), входячи із середньомісячної заробітної плати для відповідної місцевості.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_3 просив скаргу задовольнити.

Ухвалою Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 08 лютого 2017 року у задоволені скарги відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 посилаючись на порушення міським судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати ухвалу та постановити у справі нову ухвалу, якою задовольнити вимоги його скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши докази по справі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з того, що заступник начальника Южноукраїнського міського відділу ДВС ГТУЮ ОСОБА_4 зробила розрахунок заборгованості по аліментним платежам відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) та права і законні інтереси заявника не порушено.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись в повній мірі не можна, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.129-1 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обовязковими до виконання на всій території України.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обовязків має право на справедливий судовий розгляд. Виконання судового рішення є складовою частиною судового розгляду.

За правилами ст.ст.1,5 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) виконавче провадження - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів. Державний виконавець зобовязаний вжити заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії.

Крім того, виконання судових рішень це заключна стадія цивільного процесу, а саме заключний етап у процесі реалізації захисту цивільних прав, у цьому разі прав заявників, а згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини для визначення розумного строку розгляду справи включається період із надходження до суду позовної заяви й закінчується виконанням рішення суду.

Отже, завданням державної виконавчої служби є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом, тому перевірка вчинення таких дій державним виконавцем є фактично перевіркою дотримання положення ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду й належного виконання рішення суду.

Згідно із ч.2 ст.2 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України «Про державну виконавчу службу».

Державний виконавець, відповідно до вимог ч.1 ст.6 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), зобовязаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб; вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (ч.1 ст.11 цього Закону).

Зокрема, він здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обовязок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

За правилами ст.383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Така ж можливість оскарження дій чи бездіяльності державного виконавця передбачена Законом України «Про виконавче провадження», зокрема, у ст.74 вказаного Закону України «Про виконавче провадження» зазначено, що рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

У п.3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» розяснено, що при розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби необхідно враховувати, що Законом України «Про виконавче провадження» передбачено заборону на зловживання процесуальними правами під час здійснення виконавчого провадження. Так, державний виконавець зобовязаний вживати передбачені Законом України «Про виконавче провадження» заходи примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, а особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобовязані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 09 лютого 2005 року задоволено позов ОСОБА_2 Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку щомісячно, але не менше одного неоподатковуваного податком мінімуму доходу громадян, починаючи з 27 січня 2005 року і до досягнення ним повноліття (а.с.14).

Судове рішення в апеляційній інстанції не переглядалось та 10 лютого 2005 року Южноукраїнським міським судом Миколаївської області було видано виконавчий лист за №2-191.

03 квітня 2012 року Южноукраїнським міським судом Миколаївської області постановлена ухвала про видачу дубліката виконавчого листа (а.с.28).

20 квітня 2012 року Южноукраїнським міським судом Миколаївської області видано дублікат виконавчого листа №2-191. Цього ж дня державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Южноукраїнського міського управління юстиції ОСОБА_6 відкрито виконавче провадження з його виконання (а.с.201, 202-203).

Відповідно до довідки про нарахування заборгованості по аліментним платежам боржнику ОСОБА_3 станом на 01 вересня 2016 року нараховано заборгованість в розмірі 45 163 грн. 78 коп. (а.с.75).

Обґрунтовуючи вимоги даної скарги, ОСОБА_3 зазначав про неправомірність та безпідставність нарахування заборгованості по сплаті аліментів саме у розмірі 45 163 грн. 78 коп., оскільки державний виконавець розраховував її у цей період виходячи із середньомісячної заробітної плати для відповідної місцевості, не врахувавши, що боржник отримує допомогу (компенсацію) як фізична особа, яка надає соціальні послуги від Управління праці та соціального захисту населення Южноукраїнської міської ради (а.с.137,155), а від так, розмір аліментів за цей період повинен був складати 1/4 частку саме від цього доходу, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) у разі стягнення аліментів у частці від заробітку (доходу) боржника на підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи, фізичної особи - підприємця відрахування здійснюються з фактичного заробітку (доходу) на підставі постанови державного виконавця. При цьому розмір аліментів у разі їх стягнення у частці від заробітку (доходу) не може бути менше встановленого Сімейним кодексом України. У разі якщо стягнути аліменти в зазначеному розмірі неможливо, адміністрація підприємства, установи, організації, фізична особа, фізична особа - підприємець, які проводили відрахування, нараховують боржнику заборгованість із сплати аліментів.

Після закінчення строку, передбаченого законом для стягнення аліментів, у разі відсутності заборгованості із сплати аліментів адміністрація підприємства, установи, організації, фізична особа, фізична особа - підприємець, які проводили відрахування, повертають постанову державного виконавця про стягнення аліментів органу державної виконавчої служби з відміткою про перерахування в повному обсязі стягувачу утриманих сум аліментів. У разі якщо утримані суми аліментів стягувачу не перераховані, державний виконавець письмово повідомляє стягувачу про розмір заборгованості, розяснює йому права, встановлені частиною першою ст.87 цього Закону, та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Згідно ст.195 СК України, заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення. Якщо платник аліментів не працював на час виникнення заборгованості, але працює на час визначення її розміру, заборгованість визначається із заробітку (доходу), який він одержує.

В основу таких розрахунків в силу ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» покладаються статистичні дані про середню заробітну плату по району. Розмір заборгованості із сплати аліментів визначається державним виконавцем за місцем виконання рішення у порядку, встановленому Сімейним кодексом України. У разі визначення суми заборгованості у частці від заробітку розмір аліментів не може бути менше встановленого СК України.

Спір щодо питання про розмір заборгованості за заявою заінтересованої особи вирішується судом (ч.9 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року за №606-ХIV, ч.8 ст.71 чинного Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до ч.4 ст.195 СК України, розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, а у разі спору - судом.

Зі змісту вимог скарги убачається, що боржник не погоджується з визначеним державним виконавцем розміром аліментів, тобто фактично між сторонами (стягувачем і боржником) виник спір щодо розміру заборгованості за аліментами. Такий спір підлягає вирішенню в позовному провадженні у відповідності з вимогами ЦПК України.

За таких обставин, відповідно до вимог ст.383 ЦПК України, у суду першої інстанції були відсутні належні процесуальні підстави для розгляду заявлених боржником вимог.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Разом з цим, ч.3 вказаної норми процесуального закону визначено, що апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Згідно із п.2 ч.2 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду скарги на ухвалу суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати ухвалу і постановити нову.

Таким чином, оскаржувана ухвала суду, у звязку з неправильним застосуванням норм процесуального права, підлягає скасуванню з постановленням у справі нової ухвали про відмову в задоволенні скарги за вищевказаних обставин.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.303,307,312,313-315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Ухвалу Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 08 лютого 2017 року скасувати та постановити у справі нову ухвалу.

В задоволенні скарги ОСОБА_3, заінтересовані особи Южноукраїнський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, ОСОБА_2, про визнання рішення заступника начальника відділу державної виконавчої служби з приводу визначення розміру заборгованості зі сплати аліментів незаконним та його скасування відмовити.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.І. Галущенко

ОСОБА_7