Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний №320/9410/15 Головуючий у 1 інстанції: Редько О.В.
Провадження № 22-ц/778/745/17 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«28» березня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

ОСОБА_2,

секретар: Евальд Д.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 01 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Матіол», орган опіки та піклування виконавчий комітет Мелітопольської міської ради Запорізької області, про усунення перешкод у користуванні шляхом визнання особи такою, що втратила право користування кімнатою,

ВСТАНОВИЛА:

В жовтні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з даним позовом, який протягом розгляду справи уточнила.

В обґрунтування позовних вимог остаточно зазначила, що вона та ОСОБА_5 є власниками гуртожитку по пр. 50-річчя Перемоги № 28 у м. Мелітополі. ТОВ «Маттіол» отримало вищевказане приміщення в позичку для користування з метою заняття господарською діяльністю, здійснює обслуговування гуртожитку та прилеглої території, укладає договори з комунальними службами на теплопостачання та вивіз сміття, тощо.

В даному гуртожитку у кімнаті № 66 зареєстрована та повинна мешкати ОСОБА_4, яка у трудових відносинах із власником та ТОВ «Маттіол» не знаходиться, плату за проживання, комунальні послуги, утримання будинку та прибудинкової території не сплачує, договір найму відсутній.

Відповідно до довідки ТОВ «Маттіол» у вказаній кімнаті відповідач тривалий час більше року не проживає, використовує кімнату не за призначенням, не для свого проживання, а для проживання третіх осіб, при цьому кімнату не звільняє - ключі не надає, з реєстрації не знімається, перешкоджає власнику в доступі до кімнати, від укладення договору найму, та оплати по ньому ухиляється, можливе місце її фактичного проживання Російська Федерація.

Відповідачу неодноразово пропонувалось укласти договір найму та здійснювати оплату за проживання, однак відповідач відмовляється від свого обов'язку щодо укладання договору, сплати по договору та відмовляється надати будь-які документи щодо правового утримання приміщення, відмовляється від участі в утриманні будинку в задовільному технічному стані.

На підставі зазначеного просила усунути перешкоди в користуванні кімнатою №66 в гуртожитку № 28 по пр 50-річчя Перемоги у м. Мелітополі шляхом визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право користування кімнатою № 66 в гуртожитку за адресою пр.. 50-річчя Перемоги, 28 у м. Мелітополі та стягнути з відповідача на її користь судові витрати.

Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 07 листопада 2016 року залучено до участі у справі в якості третьої особи орган опіки та піклування виконавчий комітет Мелітопольської міської ради Запорізької області.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 01 грудня 2016 року з виправленою опискою ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 19 січня 2017 року відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неправильну оцінку доказів, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог.

Судом першої інстанції встановлено, що як вбачається з виписки з протоколу № 3 спільного засідання профспілкового комітету та адміністрації ПО «Мелітопольпродмаш» від 22.03.1991 року було виділено кімнату по вул. 4-а Продольна 28/80 (молодіжний гуртожиток) слюсару - випробувачу СЦ № 5 ОСОБА_6Г зі складом сім'ї в кількості 4 осіб (а.с.41).

Відповідно до ордеру на жилу площу в гуртожитку виданому 25.03.1991 року ПО «Мелітопольпродмаш» ОСОБА_6 разом з сімєю в кількості 4 осіб (в тому числі ОСОБА_4 в якості доньки) отримав право на вселення в будівлю гуртожитку по вул. 4-а Продольна 28/80 в м. Мелітополь (в подальшому пр.50 річчя Перемоги,28) (а.с.44).

Також 23.11.1995 року ОСОБА_6 наданий ордер на право зайняття житлової площі в гуртожитку по вул. 4-а Продольна 28/82 в м. Мелітополь (а.с.45).

За змістом довідки Мелітопопольського МВ УДМВС України в Запорізькій області ОСОБА_4 зареєстровано за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, гуртожиток (а.с.18) .

Згідно копії витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, будівля гуртожитку, який знаходиться за адресою по пр. 50-річчя Перемоги № 28 у м. Мелітополі на праві приватної власності належить ОСОБА_3 та ОСОБА_5 (а.с.13-15).

За договором позички від 01.01.2015 року, ТОВ «Маттіол» в особі директора ОСОБА_7 отримало приміщення гуртожитку, яке розташоване за адресою: пр-т. 50-річчя Перемоги № 28 у м. Мелітополі в позичку для користування з метою зайняття господарською діяльністю (а.с.12).

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За приписами ст. 127 ЖК України, п.2 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР від 03.06.1986 року, що втратило чинність на підставі постанови КМ України № 582 від 12.08.2015 року, однак було чинним на час виникнення спірних правовідносин, (далі - Примірне положення), гуртожитки призначаються лише для поживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період їх роботи або навчання.

Згідно з ч.2 ст. 128, ст. 129 ЖК України, ч.1 п.10 Примірного положення на підставі спільного рішення адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету про надання жилої площі у гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Отже, за змістом названих норм функціональне призначення гуртожитку визначається як зареєстрована у виконавчому комітеті районної міської, районної в місті Ради народних депутатів як гуртожиток жила будівля, що відповідає певним вимогам, у якій особам надається за плату та за ордером, що видається власником гуртожитку, у тимчасове користування жила площа у зв'язку з трудовими відносинами або навчанням в учбовому закладі.

Зазначений гуртожиток відповідно до вимог ст. ст. 379, 380 ЦК України є житловою будівлею, яка була обтяжена проживанням в ньому відповідача, і відповідно до ст. 4 ЖК Української РСР входить до житлового фонду.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилалась на те, що ОСОБА_4 тривалий час (більше року) не проживає у кімнаті по пр. 50-річчя Перемоги, 28 в м. Мелітополь та відмовляється від укладення договору найму з новим власником гуртожитку.

Згідно довідки ТОВ «Маттіол» від 09.11.2015 року ОСОБА_4 за адресою: м. Мелітополь, пр. 50-річчя Перемоги, 28, не проживає більше року (а.с.77).

Згідно зі ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, отже доведення факту непроживання особи у квартирі є процесуальним обовязком позивача, а не відповідача, останній же у разі встановлення такого факту має доводити причини свого не проживання.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_8 зазначала, що влітку 2014 року вона гостила в м. Брянськ РФ у своїй бабусі та в звязку з хворобою сина змушена була там залишитися на певний проміжок часу, з метою лікування дитини. Також вказувала, що на час приватизації гуртожитку вона являлась акціонером підприємства «Мелітопольпродмаш», а тому без збору акціонерів підприємства подальша передача гуртожитку у приватну власність, а також інші правочини вважає незаконними. Крім того, зазначена кімната у гуртожитку є не тільки її фактичним місцем проживання, а й також фактичним місцем проживання її дітей.

Отже, зазначені обставини свідчать про те, що від права користування квартирою відповідач не відмовлялась та тимчасово не проживає в квартирі з поважних причин.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції у відповідності до ст.212 ЦПК України оцінив надані сторонами докази, вірно встановив характер спірних правовідносин та дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем не надано доказів не проживання ОСОБА_4 без поважних причин у спірному житловому приміщенні.

Враховуючи викладені обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач не довів непроживання відповідача в приміщенні гуртожитку без поважних причин.

Доводи апеляційної скарги про те, що в спірній кімнаті тимчасово проживає переселенка з м. Луганска з посиланням на ксерокопію пояснень не спростовує висновків суду першої інстанції. До того ж, матеріали справи не містять належним чином складених актів щодо непроживання відповідача в приміщенні гуртожитку та відсутності в кімнаті речей, які б належали відповідачу.

Довід апеляційної скарги про те, що відповідач не отримувала ордер саме на кімнату №66 в гуртожитку не заслуговує на увагу з огляду на те, нумерація кімнат в гуртожитку змінювалась.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновки оскаржуваного рішення, оскільки в цілому зводяться до цитування норм законодавства.

Вимоги позовної заяви та їх підстави були ретельно розглянуті під час провадження справи судом першої інстанції та дістали належної правової оцінки, з якою погоджується колегія суддів.

Будь - яких інших належних та допустимих доказів для спростування висновків суду першої інстанції, передбачених статтями 57,58,59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст.309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Виходячи з вимог змагальності сторін, обовязків доказування і подання доказів, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм процесуального та матеріального права, доводи апеляційної скарги не спростовують його законність, підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, судова колегія

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 01 грудня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: