Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 березня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі суддів: Бондаренко Н.В.,Григоренка М.П.,Боймиструка С.В.

секретар судового засідання: Шептицька С.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 26 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням,

заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та їх представників, перевіривши матеріали справи, колегія суддів

в с т а н о в и л а :

23.06.2016року ОСОБА_1 звернулась із даним позовом, в обґрунтування якого покликається на те, що вона є одноосібним власником житлового будинку в с.Здовбиця по вул.Четверта,253 Здолбунівського району, в якому зареєстрований її син, відповідач у справі. ОСОБА_2 з червня 2015року, забравши свої речі, виселився із будинку та в ньому не проживає. Він одружився та проживає з дружиною в м.Здолбунів по вул.Шевченка,202/105.

Просить з підстав, передбачених ст.405 ЦК України визнати його таким, що втратив право користування житловим приміщення з подальшим зняттям з реєстраційного обліку.

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 26 січня 2017 року ОСОБА_1 у позові до ОСОБА_2 про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі позивачка покликається на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та не обґрунтованим, постановленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що вона є власником житлового будинку у якому зареєстрований її син ОСОБА_2П, який з червня 2015року у ньому не проживає, оскільки одружився та проживає із дружиною у м.Здолбунові. Дану обставину він підтвердив у своїй заяві про перегляд заочного рішення від 14.09.2016року.

Вказує, що вона не чинила перешкод сину у користуванні належним їй житловим будинком, причини тривалого його не проживання у помешканні їй не відомі.

З наведених підстав просить рішення суду першої інстанції скасувати, постановити нове-про задоволення її позовних вимог.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню, виходячи з наступних підстав.

Встановлено, що позивачка на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 26.11.2002року є власником житлового будинку в с.Здовбиця по вул.Четверта,253 Здолбунівського району.

У вказаному будинку зареєстрований її син-Мартинюк М.П.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не доведено обставин, що відповідач не проживає у спірному житловому приміщенні без поважних причин. Вважає, що його відсутність повязана через конфліктні ситуації із позивачкою, а тому підстави для визнання його таким, що втратив право його користування відсутні.

З таким висновком суду першої інстанції погодитись не можна.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги ОСОБА_1 посилалася на те, що з початку червня 2015 року ОСОБА_2 не мешкає за місцем реєстрації без поважних причин та через одруження проживає окремо із дружиною у м.Здолбунові, витрат на оплату комунальних послуг не несе, з реєстрації не знімається, що позбавляє її права отримати субсидію та повноцінно здійснювати право власності.

При цьому, факт свого не проживання в спірному житловому будинку з червня 2015 року визнав й сам відповідач, про що зазначав у своїй заяві про перегляд заочного рішення, яке було постановлено Здолбунівським районним судом 14.09.2016року та в судовому засіданні апеляційного суду.

Факт не проживання ОСОБА_2 у спірному помешканні із червня 2015 року також підтверджено довідкою Здовбицької сільської ради №1105 від 23.06.2016року.

Виходячи з положень ст. ст. 16, 391, 386 ЦК України власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному власником.

Згідно з ч. 4 ст. 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У п. п. 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" (із подальшими змінами та доповненнями) (далі - постанова Пленуму) роз'яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач покликається на те, що у нього з матірю постійно виникають конфліктні ситуації через його у березні 2015року одруження із ОСОБА_3 З метою уникнення конфліктів він з жовтня 2015року змушений тимчасово змінити місце проживання.

Разом з тим, належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що між сторонами виникали конфлікти, і саме із-за конфліктів відповідач не проживає в спірному будинку матеріали справи не містять, як і не містять доказів про те, що позивачка перешкоджає своєму сину проживати у належному їй будинку ( як то поміняла замки, погружувала їм фізичною розправою, тощо) у зв'язку із чим, ОСОБА_2 змушений був тимчасово проживати в іншому житловому приміщенні.

Відсутність перешкод у користуванні житлом підтвердив у своїх поясненнях в апеляційному суді сам відповідач та його представник, ствердивши, що ОСОБА_2 має ключ від спірного будинковолодіння та вільний доступ до нього у будь-який зручний час.

Відповідно до вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності і, надавши їм належну оцінку, апеляційний суд приходить до висновку, що відповідач з червня 2015 року в спірному будинку не проживає без поважних причин, вказаним жилим приміщенням не користуються більше визначеного законодавством строку, витрати за комунальні послуги не несе, а його реєстрація у жилому будинку № 253 по вул. Четвертій в м. Здовбиця Здолбунівського району перешкоджає ОСОБА_1 у реалізації її права власності на вказаний жилий будинок.

Отже, встановивши, що ОСОБА_2 не проживає у спірному приміщенні більше року, при цьому ним не надано доказів поважності причин не проживання протягом цього періоду, апеляційний суд приходить до висновку про задоволення позову в цій частині на підставі ст. 405 ЦК України.

Разом з тим, позивачка просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням з подальшим зняттям з реєстраційного обліку. Такі вимоги в повному обємі не можуть бути задоволенні, оскільки відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання зняття особи з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Отже за наявності рішення суду про позбавлення особи права користування житловим приміщенням окремого рішення суду щодо зняття особи з реєстрації місця проживання не потребується.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню понесені останньою судові витрати в розмірі 1157.52 грн.

Виходячи з наведеного рішення суду першої інстанції не можна вважати законним і обґрунтованим, тому воно підлягає скасуванню з підстав, передбачених ст. 309 ЦПК України з ухваленням нового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням із заявлених нею підстав.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314,316, 317, 325 ЦПК України, ст.405 ЦК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 26 січня 2017 року скасувати.

Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим будинком № 253 по вул. Четвертій в м. Здовбиця Здолбунівського району Рівненської області.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені витрати по оплаті судового збору при подачі позову та апеляційної скарги в розмірі 1157(одна тисяча сто пятдесят сім)грн.52коп.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Судді: Бондаренко Н.В.

ОСОБА_4

ОСОБА_5