Провадження №2/263/189/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2017 року Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області у складі: судді Шатілової Л.Г., при секретарі Маслюк К.О., за участю представника позивача - адвоката Орловської Н.І., представника відповідача - адвоката Ліннік Н.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Маріуполя цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів за договором, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів за договором. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 09.01.2013 року між ним та відповідачкою було укладено договір у письмовій формі про розподіл сумісного майна, за домовленістю сторін. За вищевказаним договором він, в якості компенсації за ? частину будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, який залишався йому, зобов'язався виплатити відповідачці грошову компенсацію в розмірі 13000,00 доларів США, що на той час було еквівалентно 100000,00 гривень. На виконання вищевказаного договору він виплатив позивачці наступні грошові кошти: 09.01.2013 року - 8000,00 гривень, 09.02.2013 року -4000,00 гривень, 10.03.2013 року -8000,00 гривень, а всього 16000,00 гривень. 13.08.2013 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом про розподіл спільного сумісного майна, в результаті чого розподіл усього належного їм спільного сумісного майна було здійснено в судовому порядку. Він неодноразово звертався до відповідачки з вимогою повернути йому вищевказані виплачені грошові кошти, однак вона відмовляється виконати його вимоги у добровільному порядку. На підставі викладеного просив суд стягнути з відповідачки на його користь суму боргу з урахуванням 3% річних та індексу інфляції загальним розміром 33854,46 гривень, витрати на правову допомогу в розмірі 3000,00 гривень та витрати по сплаті судового збору в розмірі 551,20 гривень.

27.03.2017 року позивач надав уточнену позовну заяву, в якій зменшив позовні вимоги та просив суд стягнути з відповідачки на його користь суму боргу за договорами від 09.01.2013 року, від 09.02.2013 року, від 10.03.2013 року загальним розміром 16000,00 гривень, 3% річних за час користування грошовими коштами в розмірі 1680,00 гривень та судові витрати в розмірі 3385,00 гривень.

Позивач та його представник - адвокат Орловська Н.І. у судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримали з підстав, викладених в уточненій позовній заяві, просили їх задовольнити.

Відповідачка та її представник - адвокат Ліннік Н.В. у судовому засіданні позовні вимоги не визнали з підстав, викладених у письмових поясненнях, просили застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності та відмовити у їх задоволенні.

З'ясувавши думку сторін та їх представників , дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 28.05.2014 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3, 3-я особа: АТ «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання майна спільною сумісною власністю, його розподіл, визнання права власності, припинення права на частку у спільному майні, визнання факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу було задоволено частково; визнано незакінчений будівництвом житловий будинок,що розташований за адресою: АДРЕСА_2, спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_3; визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частку земельної ділянки,що розташована за адресою: АДРЕСА_1 визнано за ОСОБА_3 право власності на автомобіль марки «Лада Пріора», державний номер НОМЕР_1, 2011 року випуску, з припиненням права власності ОСОБА_4 на цей автомобіль; стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 10123 грн. 32 коп.; проведено поділ сумісного майна подружжя, з виділенням ОСОБА_4 на праві власності: телевізор «Самсунг» вартістю 5400 грн., ОСОБА_3 виділено на праві власності холодильник «LG» вартістю 3400 гр.; пічку «Ханса» вартістю 2000 грн. залишено у загальному користуванні сторін; стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 1000 грн.; у задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

09.01.2013 року позивач домовився з відповідачкою про розподіл домоволодіння АДРЕСА_1. В якості компенсації за ? частину вищевказаного будинку, який залишався йому, зобов'язався виплатити відповідачці грошову компенсацію в розмірі 13000,00 доларів США, що на той час було еквівалентно 100000,00 гривень. На виконання вищевказаного договору він виплатив позивачці наступні грошові кошти: 09.01.2013 року - 8000,00 гривень, 09.02.2013 року - 4000,00 гривень, 10.03.2013 року - 8000,00 гривень, а всього 16000,00 гривень, про що відповідачка вказала у письмових розписках. /а.с.17-19/

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 11 ч. 1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як в межах заявлених вимог та на підставі доказів наданих сторонами.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Позивач у первісному позові посилався на укладення між ним та відповідачкою договірних зобов'язань на підставі ст.ст. 524, 533-535, 625 ЦК України, потім змінив підстави позову та просив стягнути з відповідачки грошові кошти на загальну суму 16000,00 грн., як аванс відповідно до ч.2 ст. 570 ЦК України, а також стягнути 3% річних на підставі ч.3 ст. 693 ЦК України.

Суд вважає, що позивачем невірно обраний спосіб захисту порушеного права, оскільки згідно спірних правовідносин має місце заволодіння чужим майном (грошовими коштами) без достатньої правової підстави, оскільки позивач не довів перебування сторін у договірних/зобов'язальних правовідносинах (відсутні істотні умови договору).

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України, зокрема договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК України).

Договір є укладеним, відповідно до ст. 638 ЦК України, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

В судовому засіданні позивач не довів того факту, які умови договору ним були запропоновані відповідачці та чи були прийняті ці умови відповідачкою.

Суд, керуючись ч. 4 ст. 10 ЦПК України, за правилом якої сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, з'ясувув у позивача щодо правильності обраного способу захисту порушеного права, проте останній, як і його представник, підтвердили правильність обраного ними способу порушеного права - надавши суду уточнену позовну заяву.

Невірно обраний спосіб захисту порушеного права - є підставою для відмови у задоволенні позову, що передбачено загальними принципами захисту цивільних прав та інтересів, визначених ст. 16 ЦК України.

За положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

За таких підстав позов в цілому є необґрунтованим й задоволенню не підлягає.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат по справі, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Враховуючи, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, а також беручи до уваги, що ціна позову, відповідно до уточнених позовних вимог від 27.03.2017 року складає 17680,00 гривень, при цьому позивачем при подачі позову було сплачено судовий збір у розмірі 551,21 гривень, згідно зі ставками судового збору, що існували на дату звернення до суду з первісним позовом, суд залишає сплату судового збору за відповідачем, не змінюючи його ставку.

Одночасно, суд визнає таким, що не підлягає задоволенню клопотання позивача від 27.03.2017 року про повернення йому суми переплаченого судового збору в розмірі 1617,00 гривень, оскільки матеріали цивільної справи не містять квитанцій, що підтверджували б факт переплати судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 11, 16, 509, 628 ,638 ЦК України, ст.ст.10, 11,60, 88, 131, 197, 212-215,218 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів за договором - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Донецької області через Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя: Л.Г. Шатілова