Справа № 758/6552/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 березня 2017 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Шаховніної М. О. ,

при секретарі - Якимович К. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи - ОСОБА_3, Головне управління юстиції у місті Києві, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Моісеєва Галина Василівна про визнання договору дарування недійсним,

В С Т А Н О В И В :

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, треті особи - ОСОБА_3, Головне управління юстиції у місті Києві, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Моісеєва Галина Василівна про визнання договору дарування недійсним.

Свої вимоги мотивує тим, що він є особою похилого віку та інвалідом ІІ групи з кардіології безстроково, має двох доньок - ОСОБА_2 та ОСОБА_3, яка є інвалідом І групи з дитинства (ДЦП).

Позивач вказав, що відповідно до договору дарування від 13 червня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Моісеєвою Г.В., він передав у власність своїй старшій доньці ОСОБА_2 належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

Зазначив, що укладаючи даний договір з відповідачкою він мав впевненість, що за це йому та молодшій доньці ОСОБА_3 буде надаватись матеріальна допомога, яку вони потребують.

Крім того, у позовній заяві позивач вказує, що при укладенні договору дарування вказаної квартири його намір був спрямований на узаконення набуття квартири відповідачкою за договором довічного утримання, а не на створення правових наслідків, обумовлених договором дарування.

Посилаючись на те, що під час підписання договору дарування він неправильно сприйняв фактичні обставини правочину, що вплинуло на його волевиявлення, ОСОБА_1 просив визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 13 червня 2012 року.

У судовому засіданні позивач позов підтримав, з тих же підстав просив його задовольнити. Зазначив, що постійно проживає у спірній квартирі з 1991 року. Вказав, що він і досі прописаний та проживає у спірній квартирі, оплачує житлово-комунальні послуги. Також, зазначив, що він не мав на меті безоплатну передачу відповідачці своєї квартири, тобто оспорюваний договір дарування було укладено під впливом помилки.

Відповідачка та її представник у судовому засіданні позов не визнали у повному обсязі та просили відмовити у його задоволенні. ОСОБА_2 пояснила, що позивач з власної волі подарував їй спірну квартиру. Зазначила, що позивач неодноразово повідомляв її про те, що сестра ОСОБА_3 має друзів, які товаришують із нею виключно з метою заволодіння шахрайським способом її нерухомим майном. У зв'язку із цим батько прийняв власне рішення щодо укладення договору дарування квартири на її ім'я, щоб у випадку його смерті вона зберегла дане майно та сестра не залишилася без нерухомості. Вказала, що вона зробила ремонт у даній квартирі, який розпочала ще до підписання договору дарування у 2012 році. Дана квартира довгий час здавалася в оренду. Також, зазначила, що вона надала від свого імені довіреність на ім'я батька та сестри, за якою даних осіб було уповноважено користуватися (здавати в оренду за ціну та на умовах на свій розсуд) спірну квартиру, тобто їх права щодо користування квартирою обмежені не були. Крім того, зауважила, що оскільки молодша сестра потребує сторонньої допомоги, батько проживає з нею за адресою - АДРЕСА_2, а тому посилання його на те, що він постійно проживає у спірній квартирі є необґрунтованими (т.1 а.с. 179-190).

Третя особа ОСОБА_3 у судовому засіданні просила задовольнити позов. Пояснила, що про даний договір їй стало відомо у серпні 2012 року. Вважає, що уклавши даний договір, батько та сестра вчинили несправедливо по відношенню до неї, залишивши її без частки у спірній квартирі. До укладання договору дарування спірна квартира здавалась в оренду, вона самостійно займалась пошуком наймачей даної квартири. На час передачі квартири в оренду батько (позивач) проживав з нею. У 2012 році, коли приїжджала її сестра (відповідач), вона чула розмови про укладення договору дарування. Щодо договору довічного утримання ніяких розмов не було, оскільки відповідач постійно проживає в Ізраїлі. На сьогоднішній день квартиру в оренду не передають, тому батько проживає і з нею, і в спірній квартирі.

Представник Головного управління юстиції у місті Києві у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, направив на адресу суду пояснення, в яких вказали, що розгляд справи залишають на розсуд суду та просили розглядати справу у відсутність їх представника (т.1 а.с. 119-121).

Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Моісеєва Г.В. у судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, направила на адресу суду заяву про розгляд справи за її відсутності та пояснення по справі, в яких вказала, що нею, посвідчуючи договір дарування, було добросовісно виконано усі вимоги чинного законодавства України щодо вчинення такого роду нотаріальних дій (т.1 а.с. 106-108).

Заслухавши пояснення позивача, відповідачки та її представника, третьої особи ОСОБА_3, свідків, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав.

Судом встановлено, що спірна квартира АДРЕСА_1 складається з однієї жилої кімнати, загальною площею 38,70 кв. м. (т. 2 а.с. 123).

13 червня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування квартири, за умовами якого позивач подарував, а відповідачка прийняла в дар однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 (т.1, а.с. 11).

У судовому засіданні встановлено, що обдаровувана є рідною донькою позивача.

Відповідач ОСОБА_2 постійно проживає в Ізраїлі.

У судовому засіданні сторони пояснювали, що документи для укладення договору дарування готував позивач.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що під час підписання договору дарування він неправильно сприйняв фактичні обставини правочину, що вплинуло на його волевиявлення, вважав, що підписує договір довічного утримання, а тому на підставі ст. 229 ЦК України просив визнати договір дарування недійсним.

Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша ст. 229 ЦК України).

Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз'яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Вказана правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

На підставі ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається. Згідно зі ст. 212 ЦПК Українисуд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Відповідно до п. 10 договору дарування квартири право власності на квартиру, що є предметом цього договору, виникає у обдаровуваної з моменту прийняття дару та нотаріального посвідчення цього договору.

Згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 25.06.2012 року власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 (т.1 а.с. 14).

З 14 червня 2012 року відповідачка зареєстрована у даній квартирі, що підтверджується довідкою форми № 3 виданою Центром комунального сервісу № 3079 від 24.06.2016 року (т.2 а.с. 123). У спірній квартирі також зареєстрований позивач.

Підпис відповідачки у договорі дарування квартири та подальша її державна реєстрація свідчить про те, що остання дарунок прийняла.

Відповідачка пояснювала, що безпосередньо після укладення спірного договору, батько передав їй ключі від квартири та нею у 2012 році було проведено ремонт у даній квартирі за власні кошти.

Свідок зі сторони відповідача ОСОБА_6 у судовому засіданні пояснювала, що вона дійсно на прохання ОСОБА_2 проводила малярні роботи у спірній квартирі. Купувала матеріали та оплачувала її роботу ОСОБА_2. Приходячи до даної квартири, вона там бачила і позивача.

30 грудня 2015 року між ОСОБА_2, як власником квартири, та ПАТ «Київенерго» укладено Договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води населенню №20100 (т.2 а.с. 226-229).

15 січня 2016 року між відповідачкою та ПАТ «Київенерго» укладено Договір про користування електричною енергією № 3 (т.2 а.с. 231).

Крім того, 17 грудня 2015 року ОСОБА_7, який діяв в інтересах ОСОБА_2, та ФОП ОСОБА_5 укладено договір про надання послуг ремонту механічних засобів та обслуговування систем безпеки № ЯА-1712/15 (т.1 а.с. 233-234).

Дані обставини свідчать про те, що відповідачка цікавиться своїм майном, утримує його.

Суд також бере до уваги те, що на час укладення оспорюваного договору дарування позивач працював та отримував дохід та пенсію, так як він є пенсіонером.

Так, відповідно до довідок ТОВ «УКРНЕТ» від 28 лютого 2017 року ОСОБА_1 з 21 лютого 2002 року по теперішній час працює у них на посаді кур'єра (т.2 а.с. 151, 152).

Відтак, посилання позивача на те, що він потребував від відповідачки матеріальної допомоги та укладав договір з метою довічного утримання є безпідставним та не відповідають матеріалам справи.

Крім того, як вбачається з матеріалів та встановлено судом, у власності позивача також було і є інше нерухоме майно, а саме квартира АДРЕСА_2, де також проживає його молодша донька ОСОБА_3

У судовому засіданні сам позивач пояснював, що він проживає у квартирі АДРЕСА_1, однак іноді ночує у квартирі АДРЕСА_2, оскільки приїздить до молодшої доньки, яка потребує стороннього догляду.

ОСОБА_3 (третя особа) вказувала на те, що дійсно батько проживає то у спірній квартирі, то з нею по вул. Ольжича у м. Києві.

Проживання позивача по АДРЕСА_2 також підтверджується медичними довідками, в яких зазначена адреса проживання позивача: АДРЕСА_2 (а.с. 28, 29, 36)

Таким чином, спірна квартира не є єдиним житлом позивача.

Доводи позивача щодо постійного проживання в цій квартирі до укладення договору дарування суд не бере до уваги, оскільки спірна квартира здавалась в оренду. Дану обставину підтвердила у судовому засіданні як третя особа так і свідок зі сторони позивача.

Не свідчить про укладення позивачем договору дарування квартири під впливом помилки і той факт, що ОСОБА_1 після укладення договору дарування продовжував проживати іноді у квартирі та оплачував комунальні послуги, оскільки право на проживання у квартирі після укладення договору дарування закріплено у договорі (п. 5).

При цьому, визначення сторонами права дарувальника проживати в квартирі після укладення договору ЦК України не заборонено. Такі умови свідчать про домовленість сторін щодо права користування квартирою та не можуть бути розцінені як вчинення обдаровуваним дій майнового характеру на користь дарувальника, оскільки не покладає на нього будь-яких майнових обов'язків перед дарувальником. Сплата позивачем житлово-комунальних послуг не свідчить про наявність помилки при укладені договору, оскільки він оплачував такі послуги по факту споживання.

Відповідачка зазначала, що договір дарування був укладений не для забезпечення догляду і утримання дарувальника, а для збереження даного майна, оскільки позивач припускав, що успадкувавши спірну квартиру після його смерті, молодша донька, під впливом шахрайських дій малознайомих осіб, може позбутися квартири.

Стверджуючи про наявність помилки та існування якоїсь домовленості, позивач всупереч положенням ст. ст. 10, 60 ЦПК України не надав належних та допустимих доказів на підтвердження будь-якої домовленості з відповідачкою про його довічне утримання, а також не надав жодного доказу на підтвердження помилки з його боку щодо природи договору дарування. Також, допитані судом свідки не підтвердили обставин укладення договору під впливом помилки, оскільки жоден з них взагалі не був обізнаний ні з обставинами укладання договору, ні навіть з самим фактом його укладання.

Твердження позивача про удаваність договору дарування з посиланням, що насправді було укладено договір довічного утримання, суперечить змісту укладеного сторонами договору, підписавши який ОСОБА_1 підтвердив, що він обізнаний, що даний договір не носить характеру мнимого та удаваного правочину (пункт 7 договору).

Зі змісту договору дарування судом встановлено, що 13 червня 2012 року ОСОБА_1 виразив своє волевиявлення на безоплатну передачу належної йому кватири у власність ОСОБА_2.

Наведене свідчить про те, що позивач мав намір на укладення саме договору дарування, а не іншого правочину. Сам текст договору викладено чітко, однозначно, без можливості двоякого розуміння його змісту.

Судом було встановлено, що спір відносно квартири по АДРЕСА_1 виник після того, як молодша донька позивача ОСОБА_3 дізналася про спірний договір дарування та вважає, що даний договір порушує її права.

ОСОБА_3 підтвердила, що позивач їй повідомив у 2012 році про договір дарування, а не договір довічного утримання.

У судовому засіданні 03 березня 2017 року позивач підтвердив, що перед укладання договору дарування домовленостей про його утримання з відповідачем не було, оскільки ОСОБА_2 проживає в Ізраїлі.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

За змістом ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок. квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Договір довічного утримання має містити певні істотні умови, характерні для цих договорів.

З укладеного сторонами договору дарування вбачається, що жодних істотних умов договору довічного утримання в підписаному сторонами договорі дарування не міститься.

Крім того, існування таких домовленостей між сторонами до підписання договору дарування також не встановлено.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з вимогами ст. ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили, що між сторонами насправді було укладено договір довічного утримання, а не договір дарування.

Не є безспірним доказом помилки вік позивача, враховуючи, що на сьогоднішній день позивач працює.

Суд вважає, що, позивач усвідомлював характер договору, підписуючи договір дарування квартири, позивач не міг не зауважити, що підписує саме договір дарування, враховуючи зміст договору та ознайомлення щодо змісту та правових наслідків укладення договору

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню позов задовленню не підлягає, оскільки не знайшов свого підтвердження у судовому засіданні.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 203, 229, 627, 638, 717, 744 ЦК України, ст. ст. 3, 10, 11, 15, 57, 58, 59, 60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи - ОСОБА_3, Головне управління юстиції у місті Києві, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Моісеєва Галина Василівна про визнання договору дарування недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду міста Києва шляхом подання через Подільський районний суд міста Києва апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя М. О. Шаховніна