Справа № 521/4470/17
Провадження №2/521/159/17
УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження

23 березня 2017 року суддя Малиновського районного суду м. Одеси Гранін В.Л. розглянувши заяву ОСОБА_1, зацікавлена особа комісія Ізмаїльської районної ради з питань поновлення прав реабілітованих, про встановлення юридичних фактів, -

ВСТАНОВИВ:

Заявник звернулася до суду з позовом про встановлення факту застосування політичної репресії у вигляді примусового виселення (депортації) восени 1944 року на спец поселення членів сім'ї заявника: ОСОБА_2, ОСОБА_1 та ОСОБА_3, а також встановити факт застосування політичної репресії у вигляді примусової конфіскації особистого майна ОСОБА_2 Встановлення цих фактів необхідно заявнику для отримання грошової компенсації, так як цей факт встановлює право заявника на її отримання.

Відповідно до ст.234 ЦПК України, окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту: родинних відносин між фізичними особами; перебування фізичної особи на утриманні; каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню; реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу; належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькової, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Як вбачається з відповіді голови комісії Ізмаїльської районної ради з питань поновлених прав реабілітованих від 29.10.2014 року заявнику відмовлено у визнанні факту примусового вилучення майна та направлення на спец поселення.

Положеннями ст.1 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» встановлено, що слід вважати реабілітованими осіб, які з політичних мотивів були необґрунтовано засуджені судами або піддані репресіям позасудовими органами, в тому числі «двійками», «трійками», особливими нарадами і в будь-якому іншому позасудовому порядку, за вчинення на території України діянь, кваліфікованих як контрреволюційні злочини за кримінальним законодавством України до набрання чинності Законом СРСР "Про кримінальну відповідальність за державні злочини" від 25 грудня 1958 року, за винятком осіб, зазначених у статті 2 цього Закону. Також визнано реабілітованими громадян, засуджених за:

- антирадянську агітацію і пропаганду за статтею 7 Закону СРСР "Про кримінальну відповідальність за державні злочини" від 25 грудня 1958 року і статтею 62 Кримінального кодексу України (2001-05, 2002-05) в редакціях до прийняття Закону Української РСР від 28 жовтня 1989 року "Про затвердження Указу Президії Верховної Ради Української РСР від 14 квітня 1989 року "Про внесення змін і доповнень до Кримінального і Кримінально-процесуального кодексів Української РСР";

- поширення завідомо неправдивих вигадок, що порочать радянський державний і суспільний лад, тобто за статтею 187-1Кримінального кодексу України;

- порушення законів про відокремлення церкви від держави і школи від церкви, посягання на особу та права громадян під приводом справляння релігійних обрядів, якщо вчинені дії не були поєднані з заподіянням шкоди здоров'ю громадян чи статевою розпустою.

Дія цієї статті поширюється на осіб, громадян України, які постійно проживали в Україні і яких з різних причин було переміщено за межі колишнього Радянського Союзу, необґрунтовано засуджено військовими трибуналами, Верховним Судом Союзу РСР чи піддано репресіям позасудовими органами.

Порядок застосування статті 1 Закону визначено статтею 7 даного Закону. Відповідно до цього порядку органи прокуратури у взаємодії з органами державної безпеки проводять перевірки та складають відповідні висновки щодо всіх кримінальних справ, зазначених у статтях 1 і 2 цього Закону, рішення по яких не були скасовані до моменту його прийняття. На реабілітованих осіб органи прокуратури видають відповідні довідки. При наявності підстав для визнання особи такою, що згідно зі статтею 2 цього Закону не підлягає реабілітації, прокурор надсилає справу з висновком:

- щодо засуджених судами - до тих же судів, які виносили останнє судове рішення. Справи, по яких вироки, ухвали, постанови було винесено ліквідованими або розформованими судами, а також військовими трибуналами щодо цивільних осіб, передаються на розгляд тих судів, до підсудності яких ці справи віднесено чинним законодавством. Територіальна підсудність справи визначається за місцем винесення останнього судового рішення;

- щодо підданих покаранню за рішенням позасудових органів - до Верховного Суду України, обласних та Київського міського судів, військових трибуналів округів, Чорноморського флоту, на території яких застосовувались репресії.

Внаслідок розгляду справи суд може прийняти одне з таких рішень:

- визнати, що особу обґрунтовано засуджено або піддано покаранню позасудовим органом і на неї не поширюється дія статті 1 цього Закону;

- визнати, що особу необґрунтовано засуджено або піддано покаранню позасудовим органом і вона підлягає реабілітації згідно зі статтею 1 цього Закону.

При розгляді справи суд може також внести зміни до раніше винесених вироку, ухвали і постанови судів чи до рішення позасудових органів. Верховному Суду України надано повноваження щодо перегляду в порядку нагляду і за нововиявленими обставинами кримінальних справ, розглянутих Верховними судами України, Союзу РСР, військовими трибуналами та позасудовими органами, в тому числі за межами територій колишнього Радянського Союзу, щодо осіб, які на момент застосування репресій були громадянами України. Судам надано право поширювати дію статей 4-6 цього Закону на осіб, реабілітованих в загальному порядку, коли є підстави розглядати факт притягнення їх до кримінальної відповідальності за статтями 58-1 та 80 Кримінального Кодексу Української РСР 1927 року як політичну репресію.

Відповідно до ст.9 Закону вирішення питань, пов'язаних з встановленням факту розкуркулювання, адміністративного виселення, з відшкодуванням матеріальних збитків, поновленням трудових, житлових, пенсійних та інших прав громадян, реабілітованих відповідно до цього Закону, покладено на обласні, міські і районні Ради народних депутатів. З цією метою Ради народних депутатів зобов'язано утворити штатні комісії, положення про які затверджується Кабінетом Міністрів України. За дорученням цих комісій органи внутрішніх справ встановлюють факти безпідставності заслання і вислання, направлення на спецпоселення, а також конфіскації і вилучення майна у зв'язку з необґрунтованими репресіями і матеріали перевірки надсилають комісіям.

Таким чином, відповідно до положень згаданого Закону про реабілітацію особи за ст.1 Закону встановлено такий порядок - органами прокуратури видається довідка або постановляється рішення суду у справі, яку прокурор надсилає до суду з висновком про наявність підстав для визнання особи такою, що згідно зі статтею 2 цього Закону не підлягає реабілітації.

У зв'язку з вищенаведеним та враховуючи те, що встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих або майнових прав фізичних осіб, не зазначених у ч.1 ст.256 ЦПК України, у судовому порядку можливо лише тоді, коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення, заява про встановлення факту щодо визнання особою, яку необґрунтовано піддано політичній репресії у вигляді примусового виселення та примусовій конфіскації відповідно до статті 1 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» в порядку цивільного судочинства розглядатись не може.

За умовами ч. 3 ст.235 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду.

При цьому, у відповідності до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.95 із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України № 15 від 25.05.98 встановлено, що при вирішенні питання про підвідомчість справи суди мають враховувати норми законодавчих актів, якими передбачено не судовий порядок встановлення певних фактів або визначено факти, які в даних правовідносинах можуть підтверджуватися рішенням суду. Зокрема згідно із Законом України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» факти розкуркулювання, адміністративного виселення громадян, застосування (піддання) репресіям встановлюються комісіями місцевих рад з питань поновлення прав реабілітованих. Крім того з системного аналізу в п.7 цій Постанові видно, що для розгляду в порядку окремого провадження не може бути прийнята заява про встановлення факту, якщо заявник порушує справу з метою підтвердити в наступному своє право на отримання грошової компенсації. Це фактично буде спір про право, який повинен розглядатись в позовному провадженні.

Відповідно ст.15 ЦПК України, суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства (п.1 ч.2 ст.122 ЦПК України).

З огляду на наведене, у відкритті провадження за заявою про встановлення факту застосування політичної репресії у вигляді примусового виселення та примусовій конфіскації відповідно до ст.1 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» слід відмовити, на підставі п.1 ч.2 ст.122 ЦПК України, оскільки така не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Поряд з цим, оскільки заявник не погоджується із відмовою комісії з питань поновлення прав реабілітованих у встановленні факту застосування примусового вилучення майна та направлення на спец поселення та застосування у зв'язку з цим до нього Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні» факту суд вважає за необхідне роз'яснити заявнику його право оскаржити відмову вищевказаної комісії в порядку Кодексу Адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст.122, 208, 210, 234, 235, 256 ЦПК України, -

УХВАЛИВ :

У відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1, зацікавлена особа комісія Ізмаїльської районної ради з питань поновлення прав реабілітованих, про встановлення юридичних фактів застосування політичної репресії у вигляді примусового виселення та примусової конфіскації - відмовити.

Роз'яснити заявнику право звернення до відповідного суду в порядку адміністративного судочинства.

Цю ухвалу невідкладно надіслати заявнику разом із заявою та всіма доданими до неї документами.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі в 5- денний строк з дня отримання ухвали апеляційної скарги.

Суддя