Провадження № 2/521/2423/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2017 року Малиновський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Поліщук І.О.

при секретарі Святецькій І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні м. Одеси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл спільного майна подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою власністю,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, в якому просить суд поновити строк на повторне звернення до суду з вищевказаним позовом, розділити спільне майно подружжя, визнати за нею право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1. Свій позов обґрунтовувала тим, що у зареєстрованому шлюбі з відповідачем перебувала з 19 грудня 2000 року по 09 лютого 2005 року. Під час спільного проживання 01 вересня 2002 року подружжям була придбана квартира АДРЕСА_2, яка оформлена на ОСОБА_2. Оскільки після розірвання шлюбу відповідач не визнавав її право на ? частину придбаної у шлюбі квартири, вона вперше звернулася до Малиновського районного суду м. Одеси у 2005 році з позовом про поділ спірної квартири. Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 02 лютого 2006 року позов ОСОБА_1 задоволено, визнано за нею право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1. Рішення суду від 02.02.2006 року виконано, право власності на ? частину квартир зареєстровано за ОСОБА_1 у КП ОМБТІ та РОН. Далі позивачка вказує, що коли вона знаходилася у закордонному відрядженні, заочне рішення Малиновського районного суду міста ОСОБА_3 від 02.02.2006 року було скасовано, а ухвалою суду від 28 січня 2013 року її позов залишено без розгляду. Дізнавшись про скасування заочного рішення Малиновського районного суду міста ОСОБА_3, яким за нею визнано право власності на ? частину спірної квартири та залишення без розгляду її позову про поділ майна, позивачка 30.08.2013 року звернулася до суду з даним позовом про розподіл спільного майна подружжя, в якому також просить суд поновити їй строк на повторне звернення до суду з цими ж позовними вимогами. Не погоджуючись з позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 подав зустрічний позов про визнання спірної квартири його особистою приватною власністю. Обґрунтовуючи вимоги зустрічного позову, ОСОБА_2 вказував, що під час шлюбу з ОСОБА_1 вони проживали у його власній квартирі АДРЕСА_3, що належала йому на праві власності відповідно до договору дарування від 09.02.1996 року, посвідченого державним нотаріусом Першої державної нотаріальної контори ОСОБА_4 У 2002 році він прийняв рішення про продаж належної йому квартири, та придбання нового житла. 01.09.2002 року, він уклав договір № 12/2 із ЗАТ БМВ «Висотбуд» про співробітництво по інвестуванню будівництва житлового будинку, предметом якого була 3-х кімнатна квартира № 5 розташована на 2-ому поверсі 10-ти поверхового будинку № 19 по вулиці Рекордній в м. Одесі, житловою площею 49,0 кв.м, загальною площею 74,8 кв.м. З метою виконання умов Договору та розрахунку із підрядником, 14.11.2002 року ним була продана квартира АДРЕСА_4, про що свідчить договір купівлі-продажу, укладений між ним та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6 Купівля-продаж була вчинена за 13800 доларів США, що було еквівалентом 74 000 гривень за курсом НБУ. 02.12.2002 року відповідно до квитанції № 80028582, виданої АКБ Одеса-Банк, ним було переведено 74 000 гривень на рахунок підрядника ЗАТ БМВ «Висотбуд». 03.03.2003 року відповідно до акту приймання-передачі квартиру АДРЕСА_5 передано ОСОБА_2 у власність, а 21.05.2003 року ним було отримано Свідоцтво про право приватної власності серії САА № 452369, видане Виконавчим комітетом Одеської міської Ради. З зазначених вище підстав ОСОБА_2 вважає, що квартира була придбана за його особисті кошти, що були ним отримані від продажу власного майна, яке він мав ще до шлюбу з ОСОБА_1, вважає спірну квартиру його приватною особистою власністю, а тому ОСОБА_1 в задоволенні позову про поділ майна подружжя просить відмовити, його позов задовольнити, визнати квартиру АДРЕСА_6, придбану в період зареєстрованого шлюбу з ОСОБА_1 його особистою приватною власністю.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 позовні вимоги своєї довірительки підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити.

Представник ОСОБА_2 приймаючи участь в судових засіданнях заперечувала проти зволення позову ОСОБА_1, вказуючи, що спірна квартира була куплена на особисті кошти ОСОБА_2.Представником ОСОБА_7 подано до суду заяву, в якій вказується, що ОСОБА_1 пропустила строк для звернення до суду з даним позовом.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового процесу, надавши оцінку поданим доказам, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню, а позовні вимоги ОСОБА_2 задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Частиною 1 ст.3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У справі встановлені наступні обставини та відповідні обставини справи та відповідні правовідносини.

З 19 грудня 2000 року по 09.02.2005 року ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2

Сторонами не оспорюється, що під час шлюбу подружжя, 01.09.2002 року ОСОБА_2 уклав договір № 12/2 із ЗАТ БМВ «Висотбуд» про співробітництво по інвестуванню будівництва житлового будинку, предметом якого була 3-х кімнатна квартира № 5 розташована на 2-ому поверсі 10-ти поверхового будинку № 19 по вулиці Рекордній в м. Одесі, житловою площею 49,0 кв.м, загальною площею 74,8 кв.м.

21 травня 2003 року Виконавчим комітетом Одеської міської ради на імя ОСОБА_2 видано Свідоцтво про право власності на квартиру № 5 по вулиці Рекордній в місті Одесі, яка в цілому складається з 3-х кімнат, житловою площею 49,0 кв.м, загальною площею 74,8 кв.м.

Відповідно до частини 1 ст.60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено, домовленістю між ними відповідно до ст.63 СК України. Вважається, що кожна річ, набута під час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина , ні чоловік не зобовязані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі. Із огляду на вказані норми закону при вирішення питання про визнання майна подружжя їх спільною сумісною власністю зясуванню підлягають підстави й час набуття такого майна.

Пленум Верховного суду України № 11 від 27.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у п.23 розяснив, що вирішуючи спори між подружжям про майно необхідно встановити обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясувати джерело та час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст.60,69 СК, ч.3 ст.368), відповідно до частин 2,3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих,які згідно з законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя зокрема можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби, грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобовязальними правовідносинами, тощо.

Заперечуючи проти позову ОСОБА_1, сторона ОСОБА_7 вказувала, що ця квартира дійсно була придбана під час шлюбу, але кошти на її придбання були отримані від продажу квартири, яка належала ОСОБА_2 на праві власності ще до шлюбу з ОСОБА_1 Як на підставу та єдиний доказ цих заперечень посилалися на договір купівлі продажу квартири № 102 по вулиці І.Рабіна, (колишня вулиця Якіра) укладений 14 листопада 2002 року між ним та ОСОБА_8, згідно з яким ОСОБА_2 продав а ОСОБА_8 купив вказану квартиру за 3884 гривні. ОСОБА_2 також надано суду копію квитанції № 800 28582 від 02.12.2002 року, з якої вбачається, що ним перехована грошова сума у розмірі 74 000 гривень на виконання договору № 12/2 із ЗАТ БМВ «Висотбуд» про співробітництво по інвестуванню будівництва житлового будинку.

Відповідно до ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно набуте нею, ним до шлюбу, та майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або і порядку спадкування, та майно набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

В судовому засіданні за клопотанням сторони позивачки була допитана в якості свідка ОСОБА_9, яка пояснила суду, що є рідною сестрою позивачки ОСОБА_1 і їй достовірно відомо, що грошові кошти, витрачені на інвестування спірної квартири, належали сімї її сестри, а не були особистими грошами її чоловіка ОСОБА_2

Суд критично оцінює правову позицію ОСОБА_2 в тієї частині, що саме грошові кошти, виручені від продажу належної йому до шлюбу квартири були сплачені ЗАТ БМВ «Висот буд» в рахунок спірної квартири, тому що сума отримана від продажу квартири 14.11.2002 року значно різниться із сумою сплаченою за квитанцією 02.12.2002 року. Окрім цього суду не надано належних та допустимих доказів того, що саме грошові кошти отримані від продажу квартири на вулиці І.Рабіна витрачені на придбання квартири по вулиці Рекордній.

Відповідно до ст.68 ч.1 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте під час шлюбу.

Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є обєктом права спільного сумісного права власності подружжя, частки майна чоловіка та дружини є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Положеннями ст. 392 ЦК України визначено, що для усування усіляких сумнівів щодо існування права власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це оспорюється або не визнається іншою стороною.

Таким чином, встановивши під час розгляду справи невизнання відповідачем ОСОБА_2 права власності позивачки ОСОБА_1 на ? частку квартири АДРЕСА_7, суд дійшов до висновку, що за ОСОБА_1 повинно бути визнано право власності на ? частку квартири АДРЕСА_8. З цих же підстав, викладених вище в мотивувальній частині рішення суд відмовляє в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання квартири АДРЕСА_9 його особистою приватною власністю.

В судовому засіданні також встановлено, що після розірвання шлюбу з ОСОБА_2, в наприкінці 2005 року, ОСОБА_1 звернулася до Малиновського районного суду міста ОСОБА_3 з позовною заявою про розподіл подружнього майна, а саме спірної квартири. Заочним рішенням Малиновського районного суду міста ОСОБА_3 від 02 лютого 2006 року, розділене спільне майно подружжя: визнано за ОСОБА_1 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_7. Як вбачається з витягу № 10361005 від 11.04.2006 року про реєстрацію права власності на нерухоме майно, КП «ОМБТІ та РОН» за ОСОБА_1 зареєстровано право приватної власності на квартиру АДРЕСА_9. Згідно ухвали Малиновського районного суду міста ОСОБА_3 від 25 січня 2012 року та ухвали Малиновського районного суду міста ОСОБА_3 від 28 січня 2013 року, якою виправлено описку допущену у вступній частині ухвали від 25.01.2012 року, у звязку з чим правильним слід вважати дата постановлення ухвали 25.01.2013 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 залишено без розгляду. Як вказував представник позивачки ОСОБА_1, дізнавшись про скасування заочного рішення та залишення її позову без розгляду,його довірителька, вдруге 30.08.2013 року звернулася до суду з позовом про розподіл спірної квартири в якому також просить поновити їй строк для звернення з позовом до суду, оскільки він пропущений з поважних причин, так як позивачка весь час знаходить у закордонних відрядженнях. У підтвердження цих обставин ОСОБА_1 надані суду документи підтверджуючи укладення ОСОБА_1 контрактів на роботу на іноземних суднах, копії закордонних паспортів, з яких вбачається про отримання віз та перетин державного кордону України у період з 2010 у по 2014 роки. Відповідно до ч.5 статті 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причинами пропущення строку позовної давності, порушене прав підлягає захист. Проаналізувавши вищенаведені документи, прийнявши до уваги відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, згідно з якими реєстрація права власності на ? частину спірної квартири за ОСОБА_1 існує і на час розгляду даної справи, а з паспорту ОСОБА_3 вбачається, що реєстрацією її місця проживання з 29.05.2006 року є адреса: АДРЕСА_10, яка з цього часу не змінювалася, суд вважає поважними причинами пропущення ОСОБА_1 позовної давності для звернення до суду з даним позовом.

Керуючись ч.1ст.57, ст. 60-63, 69, 70 СК України, ст.ст. 267, 392 ЦК України, ст.ст. 3, 4, 10, 11, 60, 213, 214, 215, 217, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл спільного майна подружжя задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частку квартири АДРЕСА_11.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна приватною особистою власністю відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області на протязі десяти днів. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий: