Справа №173/2241/16-ц
Провадження №2/173/169/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2017 р. м. Верхньодніпровськ

Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області у складі

головуючого судді Шевченко О.Ю.

при секретарі судового засідання Демяненко С.І.,

за участю:

законного представника позивача ОСОБА_1,

представників відповідача: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: державний нотаріус Верхньодніпровської державної нотаріальної контори,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 звернувся до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_5 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом. В обґрунтування позову зазначено, що 2 лютого 2009 року померла ОСОБА_6. На день її смерті залишилось спадкове майно, а саме квартира за адресою: АДРЕСА_1. У померлої було троє дітей: ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9. ОСОБА_7 помер 4 жовтня 2002 року. Після смерті ОСОБА_6 спадкоємці за законом, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 подали заяви про прийняття спадщини. Проте після смерті ОСОБА_7 є ще один спадкоємець ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. 15 грудня 2015 року в інтересах ОСОБА_4 його законним представником було подано заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 Проте постановою нотаріуса було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у звязку з тим, що 19 травня 2010 року Верхньодніпровською державною нотаріальною конторою було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на ? частину квартири № 7 буд. № 1 по Першому провулку Садовому в сел..Дніпровське на імя сина померлої ОСОБА_8. Рішенням Верхньодніпровського районного суду від 26 квітня 2016 року вказане свідоцтво про право на спадщину було визнано недійсним. Рішення суду набрало законної сили 10 травня 2016 року. 23 листопада 2016 року ОСОБА_4 знов звернувся до нотаріальної контори із заявою про внесення змін у раніше видані свідоцтва про право на спадщину за законом. Нотаріус знов відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину у звязку з тим, що 16 січня 2013 року Верхньодніпровською державною нотаріальною конторою за реєстром № 86 видано свідоцтво про право на спадщину за законом на ? частку майна на імя ОСОБА_5. також було зазначено, що ОСОБА_8 та ОСОБА_5 не зявляються до нотаріальної контори, а тому неможливо видати свідоцтво про право на спадщину. ОСОБА_4 є спадкоємцем після смерті ОСОБА_6, оскільки на момент відкриття спадщини був малолітнім та має право на спадкування за правом представлення. У звязку з чим з метою захисту прав позивач просив суд визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_6, яке видано 16 січня 2013 року на імя ОСОБА_5, зареєстровано в реєстрі за № 86.

В судовому засіданні законний представник позивача позов підтримала проте наполягала на тому, що за ОСОБА_4 визнали право власності на 1/3 частку квартири за адресою: Перший АДРЕСА_2 в сел..Дніпровське.

Представники відповідача в судовому засіданні позов не визнали, проти задоволення позовних вимог заперечували. Суду пояснили, що на момент відкриття спадщини після смерті ОСОБА_6 про існування спадкоємця ОСОБА_4 ніхто не знав, оскільки батьківство було визнано рішенням суду вже після смерті ОСОБА_7 Тому спадщину було поділено між двома спадкоємцями: ОСОБА_8 та ОСОБА_9 ОСОБА_8 розпорядився своєю часткою та подарував свою половину своїм племінникам: ОСОБА_5 та ОСОБА_10 ОСОБА_10 помер в 2012 році, так само померла його мати ОСОБА_9 в 2012 році. Спадкове майно після їх смерті перейшло до ОСОБА_5 Представники відповідача не заперечують проти визнання за ОСОБА_4 права власності на 1/6 частину спірної квартири, якщо такі вимоги позивачем будуть заявлені.

ОСОБА_9 особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, в судове засідання не зявилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, подала заяву про розгляд справи без її участі.

Суд, вислухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків.

Судом встановлено такі обставини та відповідні їм правовідносини.

2 лютого 2009 року померла ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про смерть. Після її смерті було видано свідоцтво про право на спадщину за законом від 19 травня 2010 року на імя ОСОБА_8, а саме на ? частку квартири за адресою: Перший АДРЕСА_3 (а.с.36).

ОСОБА_8 розпорядився своєю часткою спадкового майна та подарував її своїм племінникам: ОСОБА_10 та ОСОБА_5, що підтверджується договором дарування частки квартири від 16 серпня 2010 року (а.с.39).

ОСОБА_10 помер 18 квітня 2012 року та після його смерті на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом ? частку квартири АДРЕСА_4 сел..Дніпровське Верхньодніпровського району Дніпропетровської області отримав ОСОБА_5 (а.с.38).

Також після смерті ОСОБА_9, яка померла 28 червня 2012 року, свідоцтво про право на спадщину за законом від 16 січня 2013 року отримав ОСОБА_5 на ? частку вищевказаної квартири, яку ОСОБА_9 успадкувала після смерті ОСОБА_6, хоча свідоцтво про право на спадщину вона не отримала (а.с.37).

Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 26 квітня 2016 року вищевказане свідоцтво про право на спадщину від 10 травня 2010 року (реєстровий № 1541) було визнано недійсним. Рішення суду набрало законної сили 10 травня 2016 року (а.с.6-9).

23 листопада 2016 року до Першої дніпродзержинської державної нотаріальної контори звернувся ОСОБА_4 із заявою про внесення змін до виданих раніше свідоцтв про право на спадщину після померлої ОСОБА_6 та видачу свідоцтва про право на спадщину. Проте постановою нотаріуса було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії у звязку з тим, що 28 червня 2012 року померла ОСОБА_9 донька ОСОБА_6 16 січня 2013 року Верхньодніпровською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 86 було видано свідоцтво про право на спадщину на ? частку майна на імя племінника померлої ОСОБА_5 У звязку з тим, що ОСОБА_8 та ОСОБА_5 не зявляються у нотаріальну контору не можливо внести зміни до вже виданих свідоцтв та видати свідоцтво про право на спадщину на імя ОСОБА_4

Встановлено, що на момент відкриття спадщини після смерті ОСОБА_11 спадкоємцями були її діти: ОСОБА_8 та ОСОБА_9, які прийняли спадщину та отримали свідоцтво про право на спадщину.

Ще один син ОСОБА_6 ОСОБА_7 помер ще 4 жовтня 2002 року.

Згідно з ч. 1 ст. 1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Спадкоємцями за правом представлення після смерті ОСОБА_6 є діти померлого ОСОБА_7: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3. При цьому батьківство ОСОБА_7 було встановлено вже після його смерті, що підтверджується свідоцтвом про встановлення батьківства від 24 березня 2003 року (а.с.34).

Прийняття спадщини за правом предявлення здійснюється в загальному порядку, визначеному главою 87 Цивільного кодексу України.

Згідно зі ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Встановлено, що ОСОБА_5 на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_6 був повнолітнім, з нею не проживав, із заявою про прийняття спадщини не звертався, що підтверджується матеріалами спадкової справи, яка була досліджена в судовому засіданні. Тобто ОСОБА_5 вважається таким, що не прийняв спадщину за правом представлення після смерті ОСОБА_6

ОСОБА_4 на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_6 був малолітнім, а тому вважається таким, що прийняв спадщину за правом представлення.

У звязку з чим суд приходить до висновку, що спадкове майно після смерті ОСОБА_6 підлягало б розподілу між трьома спадкоємцями: ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_4 за правом представлення, по 1/3 частці у відповідності до ч. 1 ст. 1267 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд звертає увагу на те, що позивач просить суд визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_6 від 16 січня 2013 року на імя ОСОБА_5 (реєстровий № 86), проте такого свідоцтва про право на спадщину не існує, під таким реєстраційним номером зареєстровано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_9.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Приймаючи до уваги встановлені судом обставини, єдиним правильним способом захисту прав неповнолітнього ОСОБА_4 в цьому випадку є предявлення позову про визнання права власності на частку спадкового майна, враховуючи те, що ОСОБА_8 вже розпорядився своєю часткою спадкового майна на підставі договору дарування, ОСОБА_5 прийняв частку цього ж спадкового майна в порядку спадкування після смерті ОСОБА_10 та ОСОБА_9 і ці правовстановлюючі документи (договір дарування та свідоцтва про право на спадщину) ніким не оспорюються. Проте вимоги про визнання права власності на частку спадкового майна позивачем не заявлялися. Обрання способу захисту порушених прав є виключним правом позивача, а тому суд не має права вийти за межі заявлених позовних вимог, а має лише сприяти реалізації позивачем своїх прав.

Суд надавав законному представнику позивача час та можливість уточнити заявлені позовні вимоги, у звязку з чим неодноразово оголошувались перерви у судовому засіданні, проте законний представник позивача позовні вимоги не уточнила.

На підставі вищевикладеного, враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог, по-перше у звязку з тим, що позивач просить визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину, якого не існує, по-друге, не наводить обґрунтувань, чим саме порушуються права позивача цим свідоцтвом про право на спадщину та яким чином визнання цього свідоцтва про право на спадщину недійсним відновить права позивача як спадкоємця, та по-третє, на думку суду, позивачем обрано неправильний та неефективний спосіб захисту порушених прав. А тому позов не підлягає задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд приходить до висновку, що судові витрати, понесені позивачем, слід віднести за рахунок позивача, оскільки в позові відмовлено.

Керуючись ст. ст. 1216, 1266, 1269 Цивільного кодексу України, ст. ст. 3,10,11,60,61.212-215 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом відмовити.

Судові витрати, понесені позивачем, - віднести за рахунок позивача.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Дніпропетровської області через Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, проте не були присутні під час проголошення рішення суду мають право подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя О.Ю.Шевченко