АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа №22ц/796/1453/17 Головуючий у 1 інстанції - Васильєва Н.П.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 січня 2017 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м.Києва у складі:

Головуючого - Панченка М.М.

Суддів - Ратнікової В.М., Борисової О.В.

При секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, яка діє за дорученням ОСОБА_2, на рішення Печерського районного суду м.Києва від 20 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа служба у справах дітей Костянтинівської районної міської Ради Донецької області про визначення місця проживання дитини, надання дозволу на виїзд за межі України малолітньої ОСОБА_3 без згоди матері, стягнення аліментів на утримання дитини,-

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2015 року позивач - громадянин Японії ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 і просив винести рішення, яким визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, з батьком дитини, позивачем ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Послався на те, що він, на відміну від відповідачки - матері дитини ОСОБА_4, може дати дитині більш гідне матеріальне утримання, виховання та розвиток. При цьому, відповідачка не займається вихованням дитини і не має постійного заробітку в Україні, а дитина виховується бабусею ОСОБА_6, яка, у зв»язку з подіями, викликаними АТО, виїхала з м.Костянтинівка Донецької області на тимчасове помешкання у Дніпропетровській області.

Також, позивач просив ухвалити рішення, яким надати йому дозвіл на виїзд дитини за межі України в Японію, за його постійним місцем проживання, оскільки відповідачка, як матір дитини, заперечує будь-якому виїзду дитини за кордон.

Враховуючи, що при перебуванні дитини на його утриманні, мати дитини, відповідачка ОСОБА_4, буде ухилятись від надання матеріальної допомоги на утримання дитини, просив винести рішення, яким стягнути з відповідачки на його користь 10% від заробітку (доходу) відповідачки на утримання доньки.

Рішенням Печерського районного суду м.Києва від 20 жовтня 2016 року у позові відмовлено /т.3 а.с.103-110/.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1, яка діє за дорученням ОСОБА_2, посилаючись на доводи, викладені в позовній заяві, які на думку скаржника, не були враховані судом першої інстанції, просить скасувати рішення Печерського районного суду м.Києва від 20 жовтня 2016 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі /т.3 а.с.118-132/.

У доводах апеляційної скарги, скаржник послався також на те, що судом першої інстанції не було дано оцінки тому, що відповідачка ОСОБА_4 заперечувала спілкуванню дитини з батьком; суд, на думку скаржника, дійшов помилкового висновку про те, що річний дохід позивача не набагато перевищує прожитковий мінімум в Японії, а позивачем не надано доказів його особистих доходів за 2016 рік, а докази надані позивачем свідчать тільки про суму коштів, які належать компанії АТ»Радік», директором якої є позивач; суд безпідставно послався на порушення відносно позивача кримінального провадження від 07.04.2016 року за нанесення тілесних ушкоджень доньці ОСОБА_3, оскільки дане кримінальне провадження було закрите постановою слідчого відділу Приморського РВ ОМУ ГУ МВС України Одеської області; суд, на думку скаржника, дійшов помилкового висновку, що в догляді за дитиною позивачу немає кому допомагати, оскільки його батьки є особами похилого віку і самі потребують догляду. При цьому, як зазначено в апеляційній скарзі, суд не взяв до уваги, що у позивача є рідний брат та сестра, які мають освіту педагогів і можуть надати позивачу допомогу у догляді за дитиною.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити, а рішення залишити без змін з таких підстав.

Згідно до ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватись судом.

При вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов»язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров»я та інші обставини, що мають істотне значення.

А, відповідно до ст.141 СК України, батько, мати мають рівні права та обов»язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов»язків щодо дитини.

Встановлено, що під час тимчасового перебування ОСОБА_4 у Японії, у 2009 році вона познайомилась з позивачем по справі громадянином Японії ОСОБА_2, з яким стала проживати у фактичних шлюбних стосунках без реєстрації шлюбу за місцем проживання відповідача у м.Йокогама.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_4 в м.Костянтинівка Донецької області народилась донька ОСОБА_3.

Відділом реєстрації актів по місту Костянтинівка Донецької області в Книзі реєстрації народжень від 17.03.2010 року виконано запис за №157 про народження дитини ОСОБА_3, що підтверджується Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 17.03.2010 року.

За ініціативою відповідачки ОСОБА_4 в реєстраційних документах народження дитини її батьком записаний ОСОБА_8.

Згідно рішення Печерського районного суду м.Києва від 14.07.2015 року батьком дитини визнано ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, та зобов»язано відділ реєстрації актів по місту Костянтинівка Донецької області в Книзі реєстрації народжень від 17.03.2010 року виключити із актового запису №157 відомості про ОСОБА_8 як батька дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та зазначено батьком дитини ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, а також змінено прізвище та по батькові дитини на ОСОБА_3 /т.1 а.с.27-30/.

Встановлено, що, починаючи з вересня 2010 року сторони разом з дитиною постійно проживали однією сім»єю за місцем помешкання позивача ОСОБА_2 у Японії.

В липні 2014 року відповідачка ОСОБА_4 разом з дитиною, без погодження з позивачем ОСОБА_2, виїхала на постійне проживання в Україну, де зараз і проживає у АДРЕСА_1.

Дійшовши висновку про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції обгрнутовано послався на Акт перевірки житлових умов від 30.05.2015 року КП «Служба єдиного замовника» №5, згідно якого житлові умови у зазначеній квартирі відповідають санітарним умовам для проживання дитини, яка має свою окрему кімнату /т.2 а.с.38-39/.

А, згідно акта обстеження умов проживання дитини, складеного 04.12.2015 року фахівцями служби у справах дітей та центру соціальних служб для сім»ї, дітей та молоді Костянтинівської міської ради, у дитини є окрема кімната, місце для сну та відпочинку, достатньо іграшок та книжок, згідно віку та статі дитини, яка забезпечена всім необхідним для виховання та розвитку. Дитина має прихильність до родини матері, в розмові згадувати батька не хоче /т.2 а.с.100/.

Крім того, як встановлено судом першої інстанції, відповідачка ОСОБА_4 має доходи від здачі в оренду житла у розмірі 4.000 грн. на місяць та доходи від роботи перекладачем у розмірі 4.000 грн. щомісячно, а також має у приватній власності магазин / т.2 а.с.100, т.3 а.с. 43-44/.

Судом також встановлено, що відповідачка ОСОБА_4 не зловживає спиртним, не схильна до порушень норм закону та суспільної моралі, що сприяє правильному і здоровому розвитку і вихованню доньки та свідчить про її здатність забезпечити виховання доньки ОСОБА_3, як фізично, так і психологічно здоровою і всебічно розвиненою особистістю.

Також встановлено, що малолітня ОСОБА_3, проживаючи з матір»ю, має належний догляд, навчання і відвідання цікавих для неї позашкільних закладів, відпочиває на шкільні канікули разом з матір»ю.

Отже, дійшовши висновку про відмову у задоволенні позову, суд також аргументував свій висновок тим, що відповідачка має достатнє матеріальне забезпечення для належного утримання і виховання доньки ОСОБА_3.

Із довідки №11 від 25.04.2016 року виданої завідуючим дитячого навчального закладу №13 «Топольок» слідкує, що ОСОБА_3, 2010 року народження відвідує указаний дошкільний навчальний заклад /т.2 а.с.148/.

Суд першої інстанції правомірно встановив, що має місце протиріччя між висновком органу опіки та піклування Костянтинівської міської ради Донецької області від 11.03.2016 року №376/1, згідно якого встановлена доцільність визначити місце проживання дитини з матір»ю, та висновком цього ж органу опіки та піклування від 11.05.2016 року за №276/12, яким місце проживання дитини віддано на розсуд суду /т,2 а.с.96-97, 215/.

При цьому, суд обґрунтовано зазначив, що обидва документи побудовані на одних і тих самих доказах, а відтак, суд правомірно не взяв їх до уваги.

Отже, із досліджених судом першої інстанції доказів слідує, що матір»ю дитини, відповідачкою ОСОБА_4, створені всі належні умови для матеріального утримання, виховання та розвитку дитини, а тому дійшов правомірного висновку про відмову у позові батькові дитини ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини з батьком.

Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місце знаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров»я, в якому вона проживає.

В силу ст.2 Протоколу №4 Конвенції ООН Про захист прав і основних свобод людини слідує, що кожна людина, що законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, які запроваджуються згідно з законом і необхідні в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, з метою підтримання громадського порядку, запобігання злочинам, для захисту здоров»я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших людей.

Крім того, у Принципі 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН та ратифікованою Україною 27.01.1991 року, що є основним документом, який визначає правові стандарти у сфері захисту прав дітей, зазначено, що дитина для повного та гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою та відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку у атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не може, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлученою зі своєю матір»ю.

За таких обставин, колегія суддів ухвалюючи рішення, враховує також вік дитини (6 років) і те, що між дитиною та матір»ю в ранньому віці існує тісний зв»язок, розірвання якого може призвести до негативного впливу на розвиток дитини.

В ході розгляду справи суду не надано доказів наявності виключних обставин, які могли би бути підставою для розлучення доньки з матір»ю.

Встановлено також, що батько дитини не навів суду належних доказів того, що відповідачка перешкоджає позивачу бачитись і спілкуватись з донькою.

Крім того, батько дитини ОСОБА_2 не вжив будь-яких заходів для порозуміння та добровільного погодження з матір»ю дитини ОСОБА_4 спірних питань щодо спілкування позивача з дитиною.

Судом встановлено, що на час розгляду справи постійним місцем проживання дитини ОСОБА_3 є постійне місце проживання її матері у АДРЕСА_1.

Крім того, судом обгрунтовано відмовлено у позові про надання дозволу ОСОБА_2 на виїзд дитини за межі України без погодження з матір»ю дитини та стягнення аліментів з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 на утримання дитини, оскільки указані вимоги є похідними від вимоги про визначення місця проживання дитини.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції постановлене на повно з»ясованих обставинах з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду.

Керуючись ст.ст.307,308 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, яка діє за дорученням ОСОБА_2, відхилити, а рішення Печерського районного суду м.Києва від 20 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання чинності шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий

Судді