Номер провадження: 22-ц/785/1742/17
Головуючий у першій інстанції Пепеляшков О. С.
Доповідач Артеменко І. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.01.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Артеменка І.А.,

суддів Черевка П.М.,

Громіка Р.Д.,

при секретарі Фабіжевській Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 14 листопада 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення аліментів на утримання батька,-

встановила:

У серпні 2016 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення аліментів на утримання батька, оскільки він потребує матеріальної допомоги, посилаючись на те, що він був інвалідом І групи, проте для задоволення потреб сім'ї та дітей вимушений був перейти на ІІІ групу інвалідності, а тому просить стягнути з відповідачів на йог користь аліменти в сумі 1 000 грн. щомісячно з кожного відповідача.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 14 листопада 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення аліментів на утримання батька - залишено без задоволення в повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в сумі 551,20 грн..

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, ОСОБА_3, подав до суду апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм права.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, який доповів зміст рішення, яке оскаржене, доводи апеляційної скарги, межі, в яких повинні здійснюватись перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, вислухавши думку учасників процесу, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, що він потребує матеріальної допомоги в розумінні ч. 1 ст. 202 СК України, а навпаки встановлено, що позивач фактично працевлаштований та отримує дохід. Також судовим першої інстанції стягнуто з позивача у дохід держави судовий збір у розмірі 551,2 грн..

Колегія суддів повністю не може погодитись з рішенням суду першої інстанції, оскільки висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи, суд неправильно застосував норми процесуального права.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 2 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 14 листопада 2016 року зазначеним вимогам не відповідає.

Відповідно до ч. 4 ст. 309 ЦПК України підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення суду є порушення судом норм матеріального або процесуального права.

Так, апеляційним судом встановлено, підтверджено матеріалами справи, та не спростовується сторонами, що позивач ОСОБА_3 є батьком відповідачів по справі ОСОБА_4 та ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про народження та не заперечується сторонами.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач зазначив, що він ніде не працює, є інвалідом третьої групи, отримує пенсію 2600 грн., інших джерел доходу не має. У зв'язку з тривалою хворобою та, враховуючи необхідність закупівлі ліків, його матеріальне становище є вкрай нужденним, тому він просив стягувати з відповідачів на своє утримання по 1000 грн. з кожного.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині відмови у задоволені позову з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_3, 1960 року народження, є інвалідом третьої групи, що підтверджується посвідченням НОМЕР_1 (а.с.6), та є особою, що не досягла пенсійного віку.

Відповідно до довідки Суворовського об'єднаного управління пенсійного фонду за № 5807 від 11.08.2016 року ОСОБА_3 отримує пенсію по інвалідності станом на серпень 2016 року у розмірі 2642,5 грн. (а.с.7).

Також позивач зареєстрований як суб'єкт підприємницької діяльності, що їм не заперечувалось, та згідно відомостей з ЄДР юридичних осіб не перебуває у процесі припинення (а.с.24-29).

Згідно зі ст. 7 ЗУ «Про державний бюджет України на 2016 рік» розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, становив 1130 грн..

Як вже було зазначено вище, позивач отримує пенсію, яка значно перевищує прожитковий мінімум.

Відповідно до ст. 202 СК України повнолітні діти зобов'язані утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги.

Непрацездатними є особи, визнані установленим законом порядком інвалідами, що встановлюється медико-соціальними експертними комісіями МСЕК.

Критерієм призначення аліментів є те, що отримувані батьками пенсія, інший дохід не забезпечують їхніх потреб на харчування, лікування, на придбання одягу, ліків.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу втрати працездатності в будь-якій частці, а навпаки встановлено, що позивач є фізичною особою підприємцем.

У п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» визначено обов'язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст. 202 СК).

Тобто право на утримання від дочки або сина батьки матимуть за умови, якщо вони є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги.

Обов'язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв'язків (усиновлення); непрацездатність матері, батька; потреба батька, матері в матеріальній допомозі.

Зобов'язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоч б однієї з зазначених обставин.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач не є тією особою, яка у розумінні ст. 202 СК України потребує матеріальної допомоги, оскільки позивач спроможний утримувати себе самостійно.

Але колегія суддів не може погодитися з висновком суду в частині стягнення з позивача суми судового збору з наступних підстав.

Відповідно до п. 3 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовної заяви про стягнення аліментів, що не було враховано судом першої інстанції при ухваленні рішення, та помилково суд першої інстанції стягнув з позивача у дохід держави судовий збір у сумі 551,2 грн..

Аналізуючи зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині стягнення судового збору, в іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін.

Згідно ст.ст. 10, 27, 60 ЦПК України сторони, які приймають участь у справі, користуються рівними правами відносно надання доказів, їх дослідження та доведення до суду їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 88, 303, 307 ч. 1 п. 3, ст. 309 ч. 1 п. 4, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 14 листопада 2016 року змінити.

Виключити з резолютивній частини рішення посилання на стягнення з ОСОБА_3 на користь держави судового збору у розмірі 551,2 грн..

В решті рішення залишити без змін.

Рішення колегії судів набирає законної сили з моменту проголошення.

Рішення колегії суддів може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня проголошення до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області

І.А. Артеменко

Р.Д. Громік

П.М. Черевко