АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 537/1339/16-ц Номер провадження 22-ц/786/939/17Головуючий у 1-й інстанції Сьоря С. І. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області у складі:

головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.

суддів: Дорош А.І., Триголова В.М.

при секретарі Діхтяр Т.В.

за участі представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 17 лютого 2017 року

по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики,-

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2016 року ОСОБА_5 звернулась до суду із вказаним позовом та просила стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_6 солідарно на її користь заборгованість за договором позики у розмірі 24 500 доларів США.

В обґрунтування позовних вимог вказувала, що 15 липня 2013 року вона, згідно розписки написаної ОСОБА_6, передала останньому грошові кошти у сумі 24 500 доларів США на умовах строковості з поверненням вказаних коштів позичальником за вимогою позикодавця. Договором позики передбачено цільове використання грошових коштів, а саме придбання квартири АДРЕСА_1.

Зазначила, що кошти, передані ОСОБА_6 повернуті не були, а тому вважає, що вони мають бути стягнуті солідарно з нього та його дружини, оскільки в силу ч. 4 ст. 65 СК України договір позики створює обовязки для обох з подружжя, оскільки укладений в інтересах сімї.

Рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 17 лютого 2017 року позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_6 у солідарному порядку заборгованість за договором позики в сумі 661 222 грн. 75 коп.

Вирішено питання про судові витрати.

Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_3, просила скасувати його в частині стягнення з неї заборгованості за договором позики та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Рішення місцевого суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за договором позики апелянтом не оскаржується, а тому апеляційним судом не переглядається.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні

Судове рішення ухвалене у справі не відповідає вказаним вимогам.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_3 та ОСОБА_6 з 28.09.2007 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 16.07.2015 року.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 25.07.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за № 1609, ОСОБА_6 придбав у ПАТ «Фідокомбанк» квартиру АДРЕСА_1 за 192 000 грн.

Відповідно до п. 9 даного договору, придбаний обєкт нерухомості буде предметом спільної сумісної власності подружжя, згоду на придбання якого надав другий з подружжя ОСОБА_7 (після розлучення ОСОБА_3Ю.).

Згідно розписки від 15.07.2013 року, ОСОБА_6 зазначив, що отримав 15.07.2013 року від ОСОБА_5 кошти в сумі 24500 доларів для придбання квартири АДРЕСА_1 та зобовязався повернути кошти за першою вимогою позикодавця.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Ухвалюючи рішення про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 заборгованість за договором позики, суд першої інстанції виходив з того, що грошові кошти, отримані ОСОБА_6 у борг були використані в інтересах сімї на придбання квартири АДРЕСА_1, а тому в силу ч. 4 ст. 65 СК України договір позики створив обовязки для обох з подружжя

Колегія суддів не може погодитись із таким висновком місцевого суду.

Відповідач ОСОБА_3 не є стороною договору позики від 15.07.2013 року, також вона не надавала згоду у письмовій чи будь-якій іншій формі на укладення договору позики. І, як пояснила в суді першої інстанції, про існування розписки дізналася лише тоді, коли виник судовий спір.

Із матеріалів справи вбачається, що шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 було розірвано рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 16 липня 2015 року. Позов до суду про стягнення боргу позивач ОСОБА_5 пред'явила 16 лютого 2016 року.

Відповідно до змісту ст. 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Саме по собі зазначення у розписці, що кошти призначено для придбання квартири не свідчить про витрату цих грошей на купівлю квартири для проживання сім'ї позичальника.

Відповідно до змісту ст.ст. 10, 11, 58-60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи на засадах змагальності сторін, в межах заявлених вимог і на підставі доказів наданих сторонами та їх представниками, докази повинні подаватись належні, тобто містити інформацію щодо предмета доказування, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Всупереч вимог процесуального закону позивач не надав належних і допустимих доказів того, що надані нею ОСОБА_6 за розпискою грошові кошти були витрачені в інтересах сім'ї позичальника. До того ж, розписка датована 15.07.2013 року, а квартира була придбана згідно договору купівлі-продажу 25.07.2013 і при цьому відповідач ОСОБА_3 давала письмову згоду на її придбання. Окрім того, відповідач ОСОБА_3 зазначала, що було підтверджено свідками ОСОБА_8 та ОСОБА_9 та не було спростовано позивачем, що подружжя мало дохід, у тому числі внаслідок фінансової допомоги ОСОБА_9 та ОСОБА_10

Окрім того, розписка від 15.07.2013 року не містить визначення валюти, в якій ОСОБА_6 отримав грошові кошти.

Висновки про те, що валютою договору є саме долари США є припущенням, які, відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України, не можуть бути покладені в основу доказування.

За таких обставин, неможливо достовірно встановити чи достатні кошти, отримані ОСОБА_6 у позику для придбання квартири АДРЕСА_1, а від так і зробити висновок про те, що вказані гроші використовувалися для її придбання, тобто в інтересах сімї.

Таким чином, враховуючи, що договір, укладений одним із подружжя, за яким майно використане не на задоволення потреб сімї, а на інші потреби, не створює обовязків для іншого з подружжя, у задоволенні вимоги ОСОБА_5 до відповідача ОСОБА_3 слід відмовити за недоведеністю цієї позовної вимоги.

Виходячи з викладеного, у звязку з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом першої інстанції ухвалено помилкове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики та розподілу судових витрат, яке відповідно до ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню в цій частині з ухваленням нового рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до ч. 1, 5 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином з ОСОБА_6 підлягають стягненню на користь ОСОБА_5 5 147,81 грн. судових витрат, понесених нею у звязку зі сплатою судового збору за подання позовної заяви.

З ОСОБА_5 підлягає стягненню на користь ОСОБА_3 6 198 грн. судових витрат, понесених нею у звязку зі сплатою судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п. 4, 314 ч.2, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 17 лютого 2017 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики та розподілу судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення по суті позовних вимог.

У задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики відмовити.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 судові витрати у розмірі 5 147,81 грн.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 6 198 грн. судових витрат.

В іншій частині Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 17 лютого 2017 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий: --//-- ОСОБА_1

Судді --//-- ОСОБА_11

--//-- ОСОБА_12

З ОРИГІНАЛОМ ЗГІДНО: ОСОБА_1