АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Справа № 678/230/16-ц
Провадження № 22-ц/792/184/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2017 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючого судді Талалай О.І.,

суддів: Корніюк А.П., П'єнти І.В.,

секретар Філіпчук О.С.,

з участю: сторін,

представника ОСОБА_1 ОСОБА_2

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3 і ОСОБА_1 на рішення Старосинявського районного суду Хмельницької області від 01 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на частку в спільному майні подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, колегія суддів

у с т а н о в и л а :

У липні 2016 року ОСОБА_1, звертаючись до суду з вказаним позовом зазначала, що з 29 квітня 2010 року перебувала із ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Летичівського районного суду Хмельницької області від 09 жовтня 2013 року. Під час перебування у шлюбі згідно з договором міни від 04 червня 2010 року вони набули будинковолодіння та земельну ділянку загальною площею 0,1200 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 Летичівського району Хмельницької області. Під час придбання усе майно було зареєстровано на ім'я відповідача. Після розірвання шлюбу ОСОБА_3 не визнає її права на спільне майно і не бажає його розподілу. Згідно з п. 7 договору міни від 04 червня 2010 року квартира № 1 у будинку № АДРЕСА_1, яка належала відповідачу, та обмінювалась на будинок була меншої вартості, тому проводилась доплата у розмірі 30000 грн. За час спільного проживання за її кошти, які були подаровані матір'ю ОСОБА_4, був відремонтований будинок, що значно збільшило його вартість. На підставі викладеного ОСОБА_1 просила визнати за нею право власності на ? частину будинковолодіння по АДРЕСА_1 Летичівського району Хмельницької області і на ? частину земельної ділянки за цією ж адресою площею 0,1200 га, кадастровий номер НОМЕР_1.

У жовтні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання житлового будинку і земельної ділянки особистою приватною власністю. В обґрунтування вимог зазначав, що у 2004 році він придбав у власність квартиру АДРЕСА_1 а у 2010 році вирішив обміняти зазначену квартиру на житловий будинок. 29 квітня 2010 року зареєстрував шлюб з позивачем за первісним позовом, а 04 червня 2010 року він за договором міни обміняв свою власну квартиру на житловий будинок по АДРЕСА_1 Летичівського району Хмельницької області із доплатою у сумі 30000 грн, які йому у подарунок надали батьки. На час укладення договору міни вони з ОСОБА_1 перебували у шлюбі лише 38 днів і спільних коштів у них не було.

Ухвалою Старосинявського районного суду Хмельницької області від 20 жовтня 2016 року вимоги за зустрічним позовом об'єднані в одне провадження із вимогами за первісним позовом.

Рішенням Старосинявського районного суду Хмельницької області від 01 грудня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 19/100 частини житлового будинку і земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 Летичівського району Хмельницької області.

Позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 81/100 частину житлового будинку і земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 Летичівського району Хмельницької області.

У задоволенні решти вимог відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

ОСОБА_3, не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, в апеляційній скарзі просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позову в повному обсязі і відмову у первісному позові. Посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Суд не взяв до уваги те, що майно, набуте до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з подружжя. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом його придбання у шлюбі, а й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

ОСОБА_1, не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, в апеляційній скарзі просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її позову в повному обсязі і відмову в зустрічному позові. Посилається на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. Суд безпідставно не врахував те, що спірний будинок потребував ремонту, оскільки був непридатний для проживання. На проведення ремонтних робіт кошти від проданої квартири їй надала мати. Крім того, для доплати за договором міни вона внесла свої кошти у сумі 12000 грн.

У засіданні апеляційного суду кожен із апелянтів підтримав свою апеляційну скаргу, а представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 - апеляцію своєї довірительки.

Апеляційні скарги підлягають відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_3 і ОСОБА_3 з 29 квітня 2010 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Летичівського районного суду від 09 жовтня 2013 року. Дітей від шлюбу немає.

Відповідно до договору міни від 04 червня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Летичівського районного нотаріального округу ОСОБА_5, ОСОБА_3 передав у власність ОСОБА_6 належну йому на праві приватної власності квартиру № АДРЕСА_1 вартістю 50000 грн в порядку обміну на житловий будинок по АДРЕСА_1 Летичівського району Хмельницької області, а ОСОБА_6 передав у власність ОСОБА_3 зазначений житловий будинок в обмін на квартиру з грошовою доплатою у сумі 30000 грн.

Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3 від 03 листопада 2011 року ОСОБА_3 на підставі рішення сесії Летичівської селищної ради від 26 травня 2011 року № 13 є власником земельної ділянки площею 0,1200 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_2.

На зазначеній земельній ділянці розташований один житловий будинок загальною площею 82,7 кв. м та житловою площею 42,6 кв. м.

Право власності на об'єкти нерухомого майна зареєстровано у встановленому законом порядку.

Наведене підтверджується матеріалами справи і не заперечується сторонами.

Задовольняючи частково позови, суд обґрунтовано виходив з того, що сторони не надали належних доказів на підтвердження своїх вимог і заперечень, а саме: ОСОБА_1 - на підтвердження вимог щодо істотного збільшення вартості будинку за рахунок поліпшень, проведення ремонтних робіт за належні їй особисто кошти; ОСОБА_3 - на підтвердження вимог щодо придбання будинку за особисті кошти. Грошова доплата за договором міни у сумі 30000 грн проведена подружжям у період шлюбу за рахунок спільних коштів. Відповідно до розміру внеску за ОСОБА_1 необхідно визнати право власності на 19/100 частини спірного будинку. З урахуванням вартості переданої за договором міни квартири вартістю 50000 грн, що була особистою приватною власністю ОСОБА_3, за останнім необхідно визнати право власності на 81/100 частину цього будинку. У подружжя, за яким визнається право власності на частину будинку, у такій самій частці виникає й право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку. Висновки суду узгоджуються з матеріалами справи і відповідають вимогам закону.

В силу ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з ч. 1 і ч. 3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до ч. 1 і ч. 7 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

На підставі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини першої статті 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року N 11, роз'яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

За змістом ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі приватизації.

Відповідно до ч. 5 ст. 61 СК України (в редакції чинній на час набуття права власності на земельну ділянку) об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.

Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України.

При вирішенні справи судом першої інстанції правильно визначено характер правовідносин сторін, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Безпідставними є посилання ОСОБА_3 в апеляції на те, що судом не враховано, що майно, набуте до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з подружжя. Спір вирішено саме з урахуванням вимог ч. 7 ст. 57 СК України.

Доводи апеляційних скарг фактично зводяться до власної оцінки обставин справи і незгоди апелянтів із висновками суду першої інстанції. Вони не впливають на законність рішення суду і не спростовують його висновки.

Порушень процесуального закону, які б були підставою для скасування рішення, судом не допущено.

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, всебічно досліджених матеріалах справи, ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав у межах доводів апеляційної скарги для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_3 і ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Старосинявського районного суду Хмельницької області від 01 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий/підпис/О.І. Талалай

Суддя/підпис/А.П. Корніюк

Суддя /підпис/І.В. Пєнта

З оригіналом згідно: суддя апеляційного суду О.І.Талалай

____________________________________________________________________

Головуючий в першій інстанції Галиш І.Б. Провадження: № 22-ц/792/184/17

Доповідач Талалай О.І. Категорія: 48