У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 березня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого судді: Шеремет А.М.

суддів: Григоренка М.П., Гордійчук С.О.

секретар судового засідання Деркач І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу скарга ОСОБА_1 на рішення Березнівського районного суду Рівненської області від 27 липня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дітей з батьком та стягнення аліментів та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відібрання дітей та повернення їх за попереднім місцем проживання,

в с т а н о в и л а :

23 вересня 2015 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дітей з батьком та стягнення аліментів, ОСОБА_2 звернулася із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про відібрання дітей та повернення їх за попереднім місцем проживання

Рішенням Березнівського районного суду Рівненської області від 27 липня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дітей з батьком та стягнення аліментів відмовлено. Відібрано малолітніх дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, у ОСОБА_1 та повернуто їх позивачці ОСОБА_2 за попереднім місцем проживання в АДРЕСА_1. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 551,20 грн..

Вважаючи рішення суду незаконним, ухваленим із порушенням норм матеріального та процесуального права, неповним з'ясуванням обставин справи та невідповідністю їм висновків суду, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі пояснює, що проживання дітей з їх матір'ю, ОСОБА_2 суперечить їх інтересам, адже вона не просто не забезпечує їм належний рівень догляду, харчування і виховання, а взагалі залишає їх напризволяще, дозволяє собі непристойну поведінку при них, вжиття алкогольних напоїв з сумнівними знайомими тощо. Доводить, що про небажання колишньої дружини виховувати їхніх дітей свідчить і та обставина, що з часу, відколи він їх забрав до себе, вона не вживала ніяких спроб зустрітися з ними, проявити материнську турботу і любов, і більш того - ігнорувала його прохання провідати дитину у лікарні, а також на протязі двох років не зверталась до державних органів з приводу повернення дітей. Вказує, що судом безпідставно не взято до уваги наданих ним доказів непридатності житлово-побутових умови відповідачки для проживання дітей. Звертає на порушення судом процесуальних норм, які виявились у відмові в задоволенні клопотання його представника щодо допиту членів комісії ОСОБА_6 та ОСОБА_7, котрі з'ясовували обставини, за яких діти перебувають на утриманні батька. Акцентує увагу на тому, що висновок органу опіки і піклування не оскаржувався відповідачкою, і цей факт обов'язково має бути врахований при ухваленні рішення.

З наведених підстав просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох малолітніх дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Березнівського районного суду Рівненської області від 01 грудня 2014 року в справі № 555/2302/14-ц після розірвання шлюбу сторін по справі, їх малолітніх дітей залишено проживати з матір'ю - ОСОБА_2

ОСОБА_1 звернувся в березні 2015 року до служби у справах дітей Березнівської районної державної адміністрації із заявою про визначення місця проживання дітей з батьком, рішенням комісії було прийнято розпорядження №44 від 03 березня 2015 року «Про визначення місця проживання дітей», місце проживання малолітніх дітей визначено з батьком.

Постановою Березнівського районного суду від 15 вересня 2015 року вказане розпорядження скасоване.

Відповідно до ч.1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з ч.2 статті 161 СК України, орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвитку дитини.

У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

З висновку органу опіки та піклування про визначення місця проживання малолітніх дітей від 09 листопада 2015 року вбачається доцільність визначення місця проживання дітей ОСОБА_4, 2012 року народження та ОСОБА_5, 2013 року народження з батьком ОСОБА_1

З огляду на зазначені обставини, показання свідків, ураховуючи, що у висновках органу опіки та піклування не вказано виняткових обставин, які б давали підстави для розлучення дітей з матір'ю відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, а також той факт, що мати в найбільшій мірі може сприяти гармонійному розвитку малолітніх дітей, не встановивши під час розгляду справи виняткових обставин у розумінні положень статті 161 СК України, які б свідчили про неможливість проживання дітей разом з матір'ю, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 про визначення місця проживання дітей з батьком та стягнення аліментів.

Задовольняючи позовні вимоги в частині відібрання малолітніх дітей у ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 всупереч рішенню Березнівського районного суду від 01 грудня 2015 року без належних для цього правових підстав забрав на постійно і утримує в себе дітей, які є малолітніми.

ОСОБА_2 не має змоги зустрічатися з дітьми іншим способом, як відвідуючи їх в дошкільному дитячому закладі с. Поляни Березнівського району. Повертати дітей матері ОСОБА_1 відмовляється на тій підставі, що вона, на його переконання не забезпечить їх належні розвиток, виховання і побутові умови.

Згідно з вимогами ст. 162 СК України якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.

Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров'я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам.

З висновку органу опіки та піклування про доцільність відібрання від батька та повернення їх на проживання з матір'ю від 24 січня 2017 року вих.№ 01/33-35/17 вбчається доцільність відібрання дітей ОСОБА_4, 2012 року народження та ОСОБА_5, 2013 року народження від батька ОСОБА_1 та повернення їх на проживання з матір'ю ОСОБА_2

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з'ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов'язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв'язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Березнівського районного суду Рівненської області від 27 липня 2016 року залишити без зміни.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий суддя

Судді: