Справа № 694/131/17
провадження 2/694/172/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А І Н И

30.03.2017 року м. Звенигородка

Звенигородський районний суд Черкаської області в складі:

головуючої судді Сакун Д.І.,

при секретарі Матвієнко А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 сільської ради Звенигородського району Черкаської області, ОСОБА_3 про захист права шляхом визнання права власності на нерухоме майно в порядку набувальної давності,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовною заявою, в якій просить визнати за нею право власності за набувальною давністю на нерухоме майно у вигляді житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, розташованого по вул. Оберемка, 12 в с. Ризине Звенигородського району що належав ОСОБА_4, який помер 11 грудня 2004р. та право на користування присадибною земельною ділянкою розміром 0,25 га, на якій розміщений вказаний будинок.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що у травні 2000року вона домовилась із ОСОБА_4 про купівлю вказаного житлового будинку. На підтвердження укладення вказаної угоди ОСОБА_4 передав їй правоустановчі документи на будинок та технічний паспорт, а вона у свою чергу здійснила повний розрахунок. З зазначеного часу позивачка разом із своєю родиною проживає та зареєстровані у даному домоволодінні, обробляють присадибну ділянку вказаного будинку.

11 грудня 2004 року ОСОБА_4 помер. Після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої крім вищевказаного будинку увійшла земельна ділянка, яка була успадкована донькою померлого. Правовий статус житлового будинку на даний час не визначений. На сьогоднішній день позивачка продовжує проживати у вказаному будинку з надвірними спорудами. Добросовісно та безперервно володіє та відкрито користуюсь даним нерухомим майном та земельною ділянкою, доглядає за будинком та утримує його,. А тому вона змушена звернутися до суду та просити визнати за нею право власності на вказаний будинок за набувальною давністю.

В судове засідання позивачка не зявилася. Подала до суду заяву про розгляд справи без її участі. Позовні вимоги підтримує повністю та просить їх задоволити.

Представник відповідача ОСОБА_2 сільської ради Звенигородського району Черкаської області в судове засідання не зявився. Подав до суду заяву, в якій визнав позовні вимоги та просив розглянути справу без участі відповідача.

Відповідачка ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася. Надіслала до суду заяву про розгляд справи без її участі. Позовні вимоги підтримує повністю та не заперечує проти їх задоволення.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права.

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

При цьому п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлено, що правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

Ураховуючи, що ЦК України набрав чинності з 1 січня 2004 року (п. 1 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України), норми ст. 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року.

Як вбачається з роз'яснень, викладених у п.9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна:

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Виходячи зі змісту зазначеної статті, обставинами, які мають значення для справи і які відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України повинен довести саме позивач є: законний об'єкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння).

З огляду на положення статті та роз'яснення, викладені в постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року, набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю здійснюється за умови, що річ, яка опинилася у володінні особи, є об'єктивно чужою, володілець суб'єктивно вважає майно своїм, володілець майна має бути добросовісним набувачем, володіння здійснюється протягом усього строку відкрито та продовжувалось безперервно, строк такого володіння нерухомим майном складає 10 років.

Судом встановлено, що житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, розташований по вул. Оберемка, 12 в с. Ризине Звенигородського району належить ОСОБА_4, на підставі свідоцтва про про право на спадщину за заповітом від 24.12.1996р.

ОСОБА_4 Ф помер 11 грудня 2004р., що підтверджується повторним свідоцтвом про смерть від 11 серпня 2016р.

Відповідно до довідки ОСОБА_2 сільської ради від 21.09.2016р. вих. №835 ОСОБА_1 проживає та зареєстрована з членами родини за адресою вул. Оберемка, 12 в с. Ризине Звенигородського району з 2000 року та використовує земельну ділянку, яка знаходиться біля будинку в розмірі 0,25га для ведення особистого селянського господарства.

Після смерті ОСОБА_4 спадщина у вигляді даного будинку ніким не прийнята. Власником вказаного будинку на даний час значиться померлий. Інша частина спадкового майна прийнята донькою померлого.

Відповідно до ст 346 ЦК України право власності припиняється у разі: відмови власника від права власності; припинення юридичної особи чи смерті власника.

Чинним законодавством передбачено що отримання спадщини це право спадкоємця, яким відповідачка ОСОБА_3 не скористалася, остання не виявила бажання отримати у власність вказаний будинок, не оформила право власності у визначений законом спосіб та не являється його власником на даний момент.

Разом з тим, оскільки спадщину після смерті ОСОБА_4 ніхто зі спадкоємців не прийняв, спадкове майно (спірний будинок) повинно перейтиу власність держави. Вказана спадщина не визнана відумерлою. Відтак судом враховується позиція відповідача у справі щодо визнання позову.

Позивачка протягом більш ніж 10 років відкрито, безперервно і добросовісно користується вказаним житловим будинком

Враховуючи викладене, суд вважає, що позивачка надала переконливі докази того, що вона відкрито володіла домоволодінням розташованим за адресою вул. Оберемка, 12 в с. Ризине Звенигородського району та дане володіння було давнім та безперервним, тому визнання за нею права власності на вказаний житловий будинок не суперечить вимогам закону, а тому враховуючи вищевказані обставини, суд приходить до висновку, що необхідно визнати за позивачкою право власності на даний житловий будинок за набувальною давністю.

Стосовно вимоги про визнання за позивачкою права на користування присадибною земельною ділянкою розміром 0,25 га, на якій розміщений вказаний житловий будинок, суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог абзацу 2 частини 1 статті 344 ЦК України набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом.

На підставі ст. 119 ЗК України громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Розмір цієї земельної ділянки встановлюється у межах норм, визначених цим Кодексом.

Отже, передача земельної ділянки у власність або у користування громадян на підставі набувальної давності здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом, тобто відповідно до ст. 118 ЗК (у власність) і ст. 123 ЗК, Закону від 6 жовтня 1998 р. N 161-XIV "Про оренду землі" - (в оренду).

Аналіз цих правових норм дає підстави для висновку про те, що конструкція ст. 119 ЗК значно відрізняється від конструкції ст. 344 ЦК та не передбачає жодних переваг для осіб, зазначених у ч. 1 цієї статті, оскільки навіть дотримання всіх умов набувальної давності не приводить до виникнення права власності на землю та фактично відсилає до загального порядку надання земельних ділянок у власність або в користування (статті 118, 123 ЗК). Ця норма надає таким особам лише право звернення до органу державної влади або місцевого самоврядування з клопотанням про передачу земельної ділянки у власність чи користування і не передбачає обов'язкової передачі земельної ділянки у власність чи користування таким особам при дотриманні передбаченої законом процедури звернення та подання необхідних документів.

Відтак вимога позивача щодо визнання за нею права користування земельною ділянкою задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 328, 344 ЦК України, п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, ст. 119 ЗК України та ст. ст. 10, 11, 60, 61, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 сільської ради Звенигородського району Черкаської області, ОСОБА_3 про захист права шляхом визнання права власності на нерухоме майно в порядку набувальної давності задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1, право власності за набувальною давністю на житловий будинок загальною площею 49,7кв.м. з господарськими спорудами сараєм «Б», прибудовою «б1» та льохом, що розташований за адресою вул. Оберемка, 12 в с. Ризине Звенигородського району Черкаської області.

В іншій частині вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом 10 днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Черкаської області через Звенигородський районний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Д.І. Сакун