АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 березня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого-судді Слюсар Т.А.

суддів: Волошиної В.М., Кирилюк Г.М.

при секретарі: Крічфалуши С.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 28 вересня 2012 року

в справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Міськжитлобуд» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: Гаражно-будівельний кооператив «Голос» про визнання договору дарування гаражного боксу недійсним.

Колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2012 року представник товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Міськжитлобуд» (надалі - ТОВ «БК«Міськжитлобуд») звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору дарування гаражного боксу недійсним.

Зазначав, що 20 квітня 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір дарування гаражного боксу, посвідчений державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори Кулиничем В.М., відповідно до умов якого ОСОБА_3 прийняв у дар від ОСОБА_2 гаражний бокс за адресою: АДРЕСА_1, який знаходиться в Гаражно-будівельному кооперативі «Голос» (надалі - ГБК «Голос»).

Посилаючись на те, що даний правочин є недійсним, а саме оспорюваним, оскільки стосується прав та інтересів ТОВ «БК «Міськжитлобуд», а ОСОБА_2 отримала право власності на зазначений гаражний бокс на підставі підроблених основного та додаткового судових рішень Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 28 вересня 2009 року та від 26 листопада 2009 року, що підтверджується довідкою Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 23 березня 2011 року та 25 квітня 2012 року, згідно яких судові рішення щодо визнання права власності на гаражний АДРЕСА_1 за відповідачкою не виносились, та постановою про порушення кримінальної справи від 16 травня 2011 року за № 01-18073 за фактом підроблення судових рішень, просив визнати договір дарування гаражного боксу від 20 квітня 2010 року недійсним.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 28 вересня 2012 року, з урахуванням ухвали того ж суду від 02 лютого 2016 року, позов ТОВ «БК«Міськжитлобуд» задоволено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2, посилаючись на порушення норм матеріального права, просить скасувати рішення районного суду і постановити по справі нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Колегія суддів, заслухавши ОСОБА_2 та її представника, які підтримали апеляційну скаргу, представника позивача, який просив апеляційну скаргу відхилити, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Як убачається з матеріалів справи, 09 липня 2009 року Київською міською Радою прийнято рішення № 957/2013 про передачу ТОВ «БК«Міськжитлобуд» земельної ділянки для будівництва, експлуатації та обслуговування житлової забудови з об'єктами інфраструктури для обслуговування населення та паркінгом на АДРЕСА_1 (а.с.9-10).

Встановлено, що 24 березня 2010 року між Київською міською Радою та ТОВ «БК«Міськжитлобуд» строком на 5 (п'ять) років було укладено договір оренди земельної ділянки (кадастровий номер -НОМЕР_1) за адресою: АДРЕСА_1, площею 1,5267 га з цільовим призначенням: «для будівництва, експлуатації та обслуговування житлової забудови з об'єктами інфраструктури для обслуговування населення та паркінгом». З дати підписання договору оренди і по сьогоднішній день ТОВ «БК«Міськжитлобуд» не має можливості користуватись земельною ділянкою, оскільки договір оренди не зареєстрований в Головному управлінні земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) у зв'язку з тим, що на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 гаражний бокс за АДРЕСА_1, на який ОСОБА_5 отримав право власності на підставі основного та додаткового судових рішень Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 28 вересня 2009 року, 26 листопада 2009 року та зареєстрованого комунальним підприємством Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 04 березня 2010 року і записаного в реєстрову книгу № 294-81 за реєстровим № 53877.

Відповідно до договору дарування, укладеного 20 листопада 2010 року, посвідченого державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори, ОСОБА_3 прийняв у дар від ОСОБА_2 гаражний бокс АДРЕСА_1, загальною площею - 69,4 кв.м., що знаходиться в ГБК «Голос» (а.с.6).

Встановлено, що 16 травня 2011 року Голосіївського РУ ГУ МВС України в м. Києві за заявою ГБК «Голос» було порушено кримінальну справу за фактом вчинення злочину, передбаченого ч. 1, ст. 358 КК України (підроблення судового рішення) й по справі ведеться слідство (а.с.32).

Матеріалами справи доведено, що рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 28 вересня 2009 року (а.с.17-20) та додаткове рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 26 листопада року є підробленими (а.с.21-25).

Задовольняючи позов, районний суд виходив з того, що ТОВ «БК «Міськжитлобуд» набув права землекористувача за договором оренди в той час як ОСОБА_2 набула право власності на гаражний бокс на підставі підроблених судових рішень і в подальшому подарувала його ОСОБА_3, що створило перешкоди в користуванні земельною ділянкою ТОВ «БК «Міськжитлобуд» й надає правові підстави до визнання договору дарування гаражного боксу є недійсним .

Такі висновки суду першої інстанції колегія суддів визнає законними й обґрунтованими. Вони повністю узгоджуються з сукупністю зібраних у справі й належно оцінених у рішенні доказів.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Доводи апеляційної скарги про те, що під час винесення заочного рішення суд не врахував, що державна реєстрація вищевказаного договору оренди від 24 березня 2010 року відсутня, спірна земельна ділянка належить Київській міській раді, а договір оренди від 24 березня 2010 року не був укладеним, тобто позивач не мав повноважень на звернення в суд з даним позовом, колегія суддів визнає безпідставними й такими, що не спростовують висновків суду про наявність правових підстав до задоволення позову.

Зі справи видно, що наявність державної реєстрації за відповідачем права власності на гаражний бокс за земельною ділянкою, переданою в оренду позивачу, була перешкодою у відповідній реєстрації договору оренди від 24 березня 2010 року.

Окрім цього, з долучених в суді апеляційної інстанції доказів убачається, що постановою Київського апеляційного господарського суду від 20 січня 2016 року. визнано поновленим договір оренди земельної ділянки № 230 від 24 березня 2010 року, укладений між Київською міською радою та ТОВ «Будівельна компанія «Міськжитлобуд».

За таких обставин, колегія суддів визнає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про наявність повноважень ТОВ «Будівельна компанія «Міськжитлобуд» на звернення в суд з даним позовом, остільки діями відповідачів було порушено його права та законні інтереси щодо користування земельною ділянкою.

Матеріалами справи доведено, що у дарувальника ОСОБА_2 відсутні будь-які правовстановлюючі документи, які б підтверджували її право власності на об'єкт відчуження, а тому районний суд правомірно визнав вказаний правочин недійсним.

У відповідності до положень ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У Рішенні від 30 червня 2009 року № 16-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив, що відповідно до положень Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України; обов'язковість рішень суду є однією із основних засад судочинства, яка гарантує ефективне здійснення правосуддя. Конституційний Суд України вважає, що виконання всіма суб'єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової.

В контексті практики Європейського Суду з прав людини, обов'язковість судових рішень виступає однією із організаційно-правових гарантій доступності правосуддя та характеризує судову владу не лише з процесуальної, а й з організаційної сторони.

Обов'язковість судових рішень гарантується, згідно з практикою Європейського суду з прав людини, статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод: право на судовий захист було б примарним, якби правова система держави дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове судове рішення залишалось недіючим на шкоду одній зі сторін (Хорнсбі проти Греції).

Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у справі Брумареску проти Румунії однією з основних складових верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким, зокрема, остаточне рішення судів у вирішеній ними справі не може піддаватись сумніву.

Враховуючи викладені обставини, а також матеріали справи, у їх сукупності, колегія суддів вважає обґрунтованими й належно мотивованими висновки районного суду про наявність правових підстав до визнання оспорюваного договору дарування недійсним.

Норми матеріального й процесуального права районним судом застосовано правильно.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 28 вересня 2012 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді:

Справа № 2601/11559/2012

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/3147/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Фролова М.О.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Слюсар Т.А.