У Х В А Л А

21 березня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,
Лященко Н.П., Охрімчук Л.І.,

розглянувши заяву товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «БАЗЕЛЬ-ФІНАНС» про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 грудня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «БАЗЕЛЬ-ФІНАНС», треті особи: Орган опіки та піклування Обухівської районної державної адміністрації Київської області, приватний нотаріус Обухівського нотаріального округу Кравченко Лілія Геннадіївна, ОСОБА_6, про визнання договору іпотеки недійсним,

в с т а н о в и л а :

Обухівський районний суд Київської області рішенням від 23 травня

2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 28 вересня 2016 року, позов ОСОБА_4 задовольнив: визнав недійсним договір іпотеки, укладений 19 лютого 2008 року між ним та ВАТ «Електрон банк» (правонаступником якого є ПАТ «ФольксБанк», яке передало ТОВ «ФК «БАЗЕЛЬ-ФІНАНС» право вимоги за спірними кредитним та іпотечним договорами).

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 15 грудня 2016 року касаційну скаргу ТОВ «ФК «БАЗЕЛЬ-ФІНАНС» відхилила, рішення Обухівського районного суду Київської області від 23 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від

28 вересня 2016 року залишила без змін.

14 березня 2017 року до Верховного Суду України звернулося ТОВ «ФК «БАЗЕЛЬ-ФІНАНС» із заявою про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 грудня 2016 року, з підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме положень статей 261, 256, 257, 267 Цивільного кодексу України, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а також з підстави невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статті 177 Сімейного кодексу України та статті 17 Закону України «Про охорону дитинства».

Для прикладу заявник надав ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 квітня та 22 липня 2015 року, а також постанови Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року, 20 й 27 січня 2016 року.

До заяви додано клопотання, у якому ТОВ «ФК «БАЗЕЛЬ-ФІНАНС» просить зупинити виконання ухвалених у справі рішень.

Перевіривши доводи заявника, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктами 1 та 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

У справі, рішення в якій просить переглянути заявник, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4, суд першої інстанції, з висновками якого погодилися суди апеляційної й касаційної інстанцій, виходив із того, що оспорюваним договором іпотеки, укладеним за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування, порушено права малолітніх дітей, які на момент укладення правочину проживали разом із батьками у будинку, що є предметом іпотеки, тобто мали право користування житловим приміщенням і в них відсутнє інше місце проживання.

Надана для порівняння ухвала від 15 квітня 2015 року постановлена у справі про визнання рішення міської ради та ордера на жиле приміщення недійсними, виселення та визнання права власності на житловий будинок; ухвала від 22 липня 2015 року постановлена у справі про усунення перешкод у користуванні власністю, зобов'язання знести нежитлові споруди, визнання недійсним та скасування розпорядження, визнання недійсним державного акта та скасування його державної реєстрації.

Таким чином, у справах, судові рішення в яких надано заявником для порівняння та у справі, рішення в якій просить переглянути заявник, наявні різні предмети позову, зміст позовних вимог, матеріально-правове регулювання спірних правовідносин, що не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ неоднаково застосував норми матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у побідних правовідносинах.

У наданих для порівняння постановах Верховного Суду України міститься висновки про те, що:

- місце проживання неповнолітньої малолітньої особи є фактичне місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона фактично проживає, однак, місце проживання за фактичним місцем проживання батьків не є безумовним, якщо судом буде встановлено інше постійне місце проживання дитини; неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої, малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїм правом законного представника дитини, а може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством та які застосовуються органами опіки та піклування (постанова від 30 вересня

2015 року 6-384цс15);

- норма статті 177 СК України, статті 16 Закону України «Про охорону дитинства» та статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», яка передбачає необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямована на захист майнових прав дітей, відтак підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом його батьків є не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору, а порушення в результаті його укладення майнових прав дитини (постанова від 20 січня

2016 року 6-2940цс15);

- вирішуючи категорію справ за позовами в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки, обґрунтованими порушенням статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» (або цього ж Закону в редакції Закону України від 21 грудня 2010 року

№ 2823-VI «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» залежно від моменту виникнення спірних правовідносин), судам необхідно в кожному конкретному випадку: 1) перевіряти на момент укладення оспорюваного договору наявність у дитини права користування житловим приміщенням, яке може ґрунтуватися на документальній підставі (наприклад, довідка про наявність зареєстрованих осіб на житловій площі, серед яких зазначено й дитину) або на законі (стаття 29 ЦК України); за відсутності реєстрації дитини в спірному приміщенні на момент укладення оспорюваного договору ‒ з'ясовувати наявність у дитини іншого місця проживання;

2) ураховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло - предмет іпотеки при укладенні оспорюваних договорів (від 27 січня 2016 року 6-1055цс15).

У справах, в яких прийнято надані заявником для порівняння постанови та у справі, рішення в якій просить переглянути заявник, встановлено різні фактичні обставини справи.

Підстави для висновку про те, що зазначена ухвала суду касаційної інстанції не відповідає викладеним у вказаних постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, відсутні.

За таких обставин вважати заяву ТОВ «ФК «БАЗЕЛЬ-ФІНАНС» обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Ураховуючи викладене, а також вимоги пункту 2 частини першої статті 3601 ЦПК України, клопотання ТОВ «ФК «БАЗЕЛЬ-ФІНАНС» про зупинення виконання ухвалених у справі судових рішень підлягає залишенню без розгляду.

Керуючись статтями 353, 355, 360, 3601 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «БАЗЕЛЬ-ФІНАНС», треті особи: Орган опіки та піклування Обухівської районної державної адміністрації Київської області, приватний нотаріус Обухівського нотаріального округу Кравченко Лілія Геннадіївна, ОСОБА_6, про визнання договору іпотеки недійсним за заявою товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «БАЗЕЛЬ-ФІНАНС» про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 грудня 2016 року відмовити.

Клопотання товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «БАЗЕЛЬ-ФІНАНС» про зупинення виконання судових рішень залишити без розгляду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко

Л.І. Охрімчук