АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.

при секретарі: Горак Ю.М.

за участю осіб:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

представника Печерської районної у місті Києві державної адміністрації Кожушок - ЛитвиновоїІ.П.

представника Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації Карпенко О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи: Печерська районна у місті Києві державна адміністрація, Оболонська районна у місті Києві державна адміністрація, про визначення місця проживання малолітніх дітей з матір'ю

та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, треті особи: ОСОБА_7, Печерська районна у місті Києві державна адміністрація, про визначення місця проживання малолітніх дітей з батьком, -

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 вересня 2016 року

в с т а н о в и л а:

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 02 вересня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 задоволено частково. Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з батьком ОСОБА_3 за місцем його проживання, яким в даний час є АДРЕСА_1. Визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, разом з матір'ю ОСОБА_1, за місцем її проживання, яким в даний час є АДРЕСА_2.

Не погоджуючись з рішенням суду в частині визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з батьком за місцем його проживання, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, неправильну оцінку доказів, просить рішення суду змінити в цій частині та визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_8 з матір'ю за місцем її проживання.

В обґрунтування зазначила, що судом першої інстанції ухвалюючи рішення не взяв до уваги ту обставину, що малолітній ОСОБА_8 знаходиться під впливом батька та не здатний самостійно формувати своє бажання з приводу місця проживання. Суд помилково та всупереч закону відхилив її клопотання про призначення всім члена сім'ї психологічної експертизи, пославшись на можливість допиту малолітнього ОСОБА_8 Вважає, що суд у порушення вимог закону провів допит малолітнього ОСОБА_8 за згодою батька та всупереч волі матері лише у присутності представника служби у справах дітей та врахував думку дитини при ухваленні рішення, не з'ясувавши таку прихильність сина до батька.

Вказала на те, що суд порушив вимоги ст.ст.10, 27, 35, 36, 60, 177, 179,182, 188, 192, 197 ЦПК України, не надав належної оцінки доказам у справ, не надав належної оцінки протиріччям, які містять висновки психологічних досліджень, довідки та характеристики надані сторонами у справі. Суд не надав належної оцінки протоколам зустрічей, виданим Печерським районним у м. Києві центром соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді. Всупереч діючим нормам закону суд залучив до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_7 Не відповідають обставинам справи взяті до уваги при ухваленні рішення покази свідків, які були допитані у судовому засіданні.

Звернула увагу на те, що суд не встановивши виключних обставин, про які йдеться у Декларації прав дитини, та які передбачені ч.2 ст. 161 СК України визначив місце проживання сина з батьком, безпідставно розлучивши його з матір'ю.

Не погоджуючись з рішенням суду в частині визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, разом з матір'ю ОСОБА_1, за місцем її проживання, подав апеляційну скаргу і ОСОБА_3 Просить рішення суду в цій частині скасувати та ухвалити нове, яким визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_9 з батьком за місцем його проживання, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, неправильну оцінку доказів.

Свої доводи обґрунтував тим, що суд першої інстанції визначивши місце проживання дочки з матір'ю не надав належної оцінки її байдужому ставленню до дітей та їхніх інтересів, не врахував тих обставин, що нехтуючи рекомендаціями психологів, ОСОБА_1 перешкоджає батьку бачитися з дочкою, брати участь у її вихованні. Ігноруючи бажання та волю дочки щодо повноцінного спілкування з батьком і братом, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що зміна місця проживання дочки ОСОБА_9 може негативно вплинути на її психолого - емоційний стан та подальший розвиток.

Суд не врахував наявність тісного зв'язку між дітьми, їх бажання проживати разом з батьком, а тому висновок суду щодо доцільності проживання дочки ОСОБА_9 з матір'ю, на його думку, не відповідає викладеним обставинам справи.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 підтримали свою подану апеляційну скаргу, просили її задовольнити з викладених підстав. Заперечували проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_3

Відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 підтримали подану свою апеляційну скаргу, просили її задовольнити з викладених підстав. Проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 заперечували.

Представник Печерської районної у місті Києві державної адміністрації Кожушок - ЛитвиноваІ.П. просила відхили апеляційну скаргу ОСОБА_1, апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Представник Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації Карпенко О.М. просила відхили апеляційну скаргу ОСОБА_3, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Третя особа ОСОБА_7 у судове засідання не з'явилася, про час та місце судового розгляду повідомлена належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення. Від неї надійшла заява про розгляд справи без її участі, у якій вона зазначила, що підтримує апеляційну скаргу ОСОБА_3 та просить її задовольнити, у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 просить відмовити.

Так, згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в суд апеляційної інстанції, з'ясувавши обставини справи та оговоривши доводи апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

Так, визначаючи місце проживання сина ОСОБА_8 з батьком, а дочки ОСОБА_9 з матір'ю, суд першої інстанції виходив із інтересів малолітніх дітей, з прив'язаності кожного з них до одного з батьків врахувавши їх вік та потреби у повсякденному житті, можливість забезпечити належні умови проживання, виховання та розвиток дітей. При цьому суд врахував думку ОСОБА_8, який достатньо зрозуміло для його віку висловив своє бажання проживати разом з батьком. Суд визнав неможливим визначати місце проживання дочки з батьком, встановивши, що у неї існує тісний взаємний зв'язок з матір'ю, а зміна місця проживання дитини може негативно вплинути на її психолого - емоційний стан та подальший розвиток. Суд також врахував те, що позивачем ОСОБА_1 поступово вживаються заходи до виконання розпорядження органу опіки та піклування «Про визначення участі батька та матері у вихованні малолітніх дітей», та як наслідок відновлюється спілкування батька з донькою, а також матері з сином.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони є обґрунтованими, відповідають вимогам закону, встановленим у справі обставинам та зібраним по справі доказам.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 02 лютого 2002 року по 10 травня 2016 року. Від шлюбу мають двох дітей: сина - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, доньку - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2. Діти зареєстровані та проживали разом з обома батьками за адресою: АДРЕСА_3.

З вересня 2015 року малолітня ОСОБА_9 проживає разом із матір'ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2, яка належить їй на праві власності. Малолітній ОСОБА_8 проживає разом з батьком за адресою: АДРЕСА_1.

Судом встановлено, що ОСОБА_3, працює в Міністерстві закордонних справ України, на посаді начальника відділу захисту прав громадян та юридичних осіб України за кордоном Департаменту консульської служби МЗС України. За місцем роботи характеризується позитивно. Мати ОСОБА_1 працює в державній компанії з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціального призначення «Укрспецекспорт» на посаді провідного юрисконсульта відділу опрацювання нормативно-правових документів Управління правового забезпечення Юридичного департаменту. За місцем роботи характеризується позитивно.

Також встановлено, що як мати так і батько піклувались про своїх малолітніх дітей в період їх спільного проживання, придбаваючи речі та продукти харчування, здійснювали оплату послуг та турбувались про здоров'я дітей, виховували дітей.

Із матеріалів справи вбачається, що у період з липня по вересень 2015 року у обох дітей відмічалось погіршення стану здоров'я, а також їх психолого - емоційного стану внаслідок конфліктної ситуації яка виникла між батьками.

Так, Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

У силу ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з вимогами ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Нормою ст.141 СК України встановлено, що мати та батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, і розірвання шлюбу між ними не впливає на обсяг їх прав та не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає.

Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Відповідно до ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини.

Згідно пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім᾽ю України» роз'яснено, що суди, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, мають виходити із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

З огляду на зазначені норми закону та враховуючи фактичні обставини справи, судом обґрунтовано встановлено, що батьками здійснюється належний догляд за дітьми, вони турбуються про них та забезпечують належний розвиток і виховання дітей. Обставин, за яких дочка ОСОБА_9 не могла б проживати разом з матір'ю судом не встановлено. Не встановлено судом і обставин, які б унеможливлювали проживання сина ОСОБА_8 разом із батьком.

Колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції щодо недоцільності зміни місця проживання дітей, оскільки вже склався сталий порядок їх проживання з кожним із батьків, а саме дочки з матір'ю, а сина з батьком. Судом достеменно було встановлено, що діти на даний час проживають у належних умовах, отримують належне піклування та догляд, а тому врахував прив'язаність кожного з дітей до одного з батьків, їх вік та потреби у повсякденному житті.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо незаконного залучення до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_7, яка є бабусею малолітніх ОСОБА_8 та ОСОБА_9, оскільки зазначена обставина не спростовує висновків суду першої інстанції по суті спору та не свідчить про ухвалення по справі незаконного рішення. Суд залучив дану особу до участі у справі з урахуванням суті правовідносин, які виникли між сторонами та не порушив при цьому жодних прав ОСОБА_1

Щодо наявності розбіжностей, які містять висновки психологічних досліджень, довідки та характеристики надані сторонами у справі, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частин 5, 6 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Як вбачається, судом досліджено усі надані сторонами характеристики, висновки спеціалістів, експертного дослідження, висновків органів опіки та піклування, що детально викладено у мотивувальній частині рішення. При цьому судом взято до уваги і покази свідків, які були допитані у судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції з урахуванням розбіжностей, які відображені у висновках органу опіки та піклування Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації та органу опіки та піклування Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, суперечливі один одному висновки спеціаліста ОСОБА_12, психолога ОСОБА_13, психолога ОСОБА_14, а також висновок експертного дослідження ОСОБА_15, дійшов правомірного висновку визначивши місце проживання малолітнього ОСОБА_8 з батьком, а малолітньої ОСОБА_9 з матір'ю.

При цьому, суд керувався ставленням батьків до виконання свої батьківських обов'язків, особисту прихильність дітей до кожного з батьків, вік дітей, стан здоров'я, та інші обставини, що мають істотне значення.

Такими обставинами суд вважав висловлення малолітнім ОСОБА_8 бажання проживати разом з батьком, а також існування тісного емоційного зв'язку малолітньої ОСОБА_9 з матір'ю, який сформований на основі наявності надійної безпечної прив'язаності її до матері, що було відображено у висновку складеному доктором психологічних наук ОСОБА_16 за результатами психологічного дослідження.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд, дослідивши наявні у матеріалах справи докази та надавши їм відповідну оцінку як кожному окремо так і у їх сукупності загалом, правомірно керувався при визначенні такого порядку проживання дітей як дочки з матір'ю, а сина з батьком, внутрішніми переконаннями, надавши перевагу перед усім інтересам обох дітей, врахувавши при цьому наявний між батьками конфлікт інтересів.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про незаконність допиту у судовому засіданні малолітнього сина ОСОБА_8, з наступних підстав.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 171 СК України дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її виховання, місця проживання.

Колегія суддів не вбачає порушення судом норм закону під час вислуховування думки малолітнього ОСОБА_8 у судовому засіданні, оскільки таку бесіду було проведено судом у присутності представників органів опіки та піклування, а батьки, як заінтересовані особи у даній справі, були відсутні у залі судового засідання під час висловлення думки дитиною саме з метою з'ясування дійсної думки дитини щодо її виховання та бажання проживати з одним із батьків. Колегія суддів бере до уваги, що малолітній ОСОБА_8 не допитувався судом як свідок, суд лише з'ясовував його думку у відповідності до вимог ч.2 ст.171 СК України.

А тому, бажання ОСОБА_8 проживати разом з батьком оцінюється судом як доказ у розумінні ст.57 ЦПК України, оскільки висловлювання дитини не носять явно виражені ознаки нав'язування чужої думки. Такий висновок суду узгоджується з висновком органу опіки та піклування.

Отже, оскільки батьки малолітнього ОСОБА_8 знаходяться у рівних умовах щодо матеріального забезпечення, бажання брати участь у вихованні і розвитку сина та інших обставин, проте, проживають вони окремо і між ними існують неприязні стосунки, що виникли на ґрунті розірвання шлюбу, а також враховуючи більшу прихильність хлопчика до батька, - правильним є висновок суду першої інстанції про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_8 разом із батьком. Такий висновок зроблений судом в інтересах дитини.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що її син ОСОБА_8 перебуває під впливом батька, також не заслуговують на увагу, адже спростовуються наявними у матеріалах справи доказами, зокрема і висловленим бажанням самого ОСОБА_8 проживати разом з татом. Належних і допустимих доказів на спростування зазначеного доказу ОСОБА_1 у передбаченому ст. ст. 10, 60, 137 ЦПК України порядку суду не надала і такі обставини не були встановлені апеляційним судом при перегляді оскаржуваного рішення.

Твердження ОСОБА_1 щодо агресивної поведінки ОСОБА_3 по відношенню до неї та до дітей суперечать встановленим судом обставин справи, показам свідків та наявним у матеріалах справи письмовим доказам. Судом першої інстанції не встановлено наявність такої поведінки ОСОБА_3. Належних доказів на спростування зазначеного ОСОБА_1 не надано, таких доказів не отримано і судом апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 щодо неврахування судом байдужого ставлення ОСОБА_1 до дітей, зокрема, до дочки, яка проживає разом з нею, колегією суддів відхиляються як необґрунтовані та такі, що спростовуються наявними у матеріалах справи висновком органу опіки та піклування, характеристиками, довідками із дошкільного закладу, належним її доглядом за дочкою, вихованням та перебуванням дочки у відповідному до її віку емоційному та психологічному стані.

Необґрунтованими є посилання ОСОБА_3 на ту обставину, що ОСОБА_1 постійно чинить йому перешкоди у спілкуванні з дочкою ОСОБА_9, оскільки він не позбавлений можливості захищати свої порушені (на його думку) права шляхом звернення до органу опіки та піклування і до суду.

Так, у відповідності до ст. 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь в її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права чинити перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, спілкування з дитиною та приймати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Згідно із ст. 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Згідно ст.ст. 11, 15 Закону України «Про охорону дитинства», відповідно до яких кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї разом з батьком або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкування з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Як вбачається, розпорядженням Печерської районної в місті Києві державної адміністрації від 03.03.2016 року № 131 визначено участь батька, ОСОБА_3, та матері, ОСОБА_1, у вихованні їхніх малолітніх дітей.

Тривалий час ОСОБА_1 не виконувала рішення органу опіки та піклування, так як оскаржувала його в адміністративному суді м. Києва.

Відповідно до ч. 3 ст. 19 СК України, у разі звернення з позовом до суду, орган опіки та піклування припиняє виконання свого рішення.

На засіданні Комісії з питань захисту прав дитини Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації, яке відбулося 16.06.2016 року було встановлено, що адміністративний суд м. Києва відмовив у задоволенні позову гр. ОСОБА_1, оскільки дане питання не належить до компетенції адміністративного судочинства. Матері дітей було рекомендовано відновити зустрічі з дітьми.

Судом було встановлено, що ОСОБА_1 поступово вживаються заходи до виконання розпорядження органу опіки та піклування «Про визначення участі батька та матері у вихованні малолітніх дітей», та як наслідок відновлюється спілкування батька з донькою, а також матері з сином.

Враховуючи викладене колегія суддів відхиляє доводи апеляційних скарг ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи та неналежну оцінку доказів.

Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим. Судом було правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, дана вірна оцінка зібраним доказам по справі, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції не встановлено.

Інші доводи апеляційних скарг сторін висновків суду першої інстанції не спростовують.Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційних скарг сторін.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія,-

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: