Справа № 161/95/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Кихтюк Р.М.
Провадження № 22-ц/773/8/17 Категорія: 47 Доповідач: Федонюк С. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 березня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Федонюк С.Ю.,

суддів - Осіпука В.В., Русинчука М.М.,

з участю:

секретаря - Лимаря Р.С.,

позивачів - ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,

представника позивача ОСОБА_1- ОСОБА_4,

представника відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_8, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Луцька міська рада Волинської області та Виконавчий комітет Луцької міської ради Волинської області, про визнання недійсним рішення виконавчого комітету Луцької міської ради Волинської області, державного акту на право приватної власності на землю, визнання незаконною приватизації земельної ділянки та рішення Луцької міської ради, визнання неправомірними дій ТзОВ "Р. і К." і Луцького міського управління землересурсів за апеляційною скаргою позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

В січні 2015 року ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_2 звернулися до суду із зазначеним позовом, в якому просили визнати недійсними рішення виконавчого комітету Луцької міської ради, державного акта на право приватної власності на земельну ділянку, що розташована за адресою АДРЕСА_1, площею 0,0537 га, виданого на ім'я ОСОБА_5 В обґрунтування своїх вимог зазначали, що вони є співвласниками житлового будинку, в якому проживають сторони у справі, мають право на виділення їм у користування тієї частини земельної ділянки, яка є пропорційною їхній частці в даному житловому будинку.

Просили суд визнати недійсним рішення виконкому Луцької міської ради № 546 від 29.09.2001 року щодо передачі безоплатно у приватну власність земельної ділянки ОСОБА_5, оскільки воно порушує їх право на користування частиною земельної ділянки, яка є пропорційною до їх частки в житловому будинку. Відтак і державний акт серії НОМЕР_1, який був виданий 15.11.2001 року на ім'я ОСОБА_5 на підставі цього рішення міської ради, вважають незаконним, тому просили визнати його недійсним. Також просили визнати незаконною приватизацію земельної ділянки відповідачем ОСОБА_8 через порушення процедури приватизації шляхом визнання недійсним акта встановлення меж в частині його узгодження з позивачами. Просили визнати недійсними рішення Луцької міської ради від 26.04.2007 року за № 17/48 щодо розпорядження земельною ділянкою та договір купівлі-продажу ділянки від 26.04.2007 року за № 1034, укладений між Луцькою міською радою та ОСОБА_8 і державний акт на право власності на земельну ділянку від 12.10.2007 року за ОСОБА_8

Судом ухвалено залучити в якості третіх осіб на стороні відповідача Луцьку міську раду Волинської області та її виконавчий комітет.

Після уточнення позовних вимог позивачі просили також визнати неправомірними дії землевпорядної організації ТзОВ «Р.і К.» та Луцького міського управління землересурсів при складанні акта погодження в натурі зовнішніх меж землекористування від 03.07.2007 року.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 березня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням суду першої інстанції, позивачі подали апеляційну скаргу, в якій посилаються на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просять рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку, що оспорювані рішення міської ради не порушували прав позивачів, суду не надано допустимих та належних доказів на підтвердження заявлених вимог, не здобуто таких доказів і в судовому процесі, доводи грунтуються на припущеннях, у зв'язку з чим не заслуговують на увагу, а позовні вимоги пред'явлені не до належних відповідачів.

Такі висновки повністю відповідають зазначеним вимогам закону, оскільки вони ґрунтуються на повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Способи захисту цивільного права та інтересів зазначені в ст. 16 ЦК України.

Разом з тим, статтею 41 Конституції України передбачено непорушне право власності.

Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно із ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до рішення виконавчого комітету Луцької міської ради народних депутатів від 23.11.195 року № 483 «Про закріплення земельних ділянок за будинком АДРЕСА_2 закріплено в постійне користування земельну ділянку площею 300 кв.м. (а.с.16).

Судом встановлено, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 є двохквартирним. У квартирі №1 проживає сім'я позивачів з 1972 року. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло дана квартира належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 та її членам сім'ї ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з 18.02.2010 року - кожному по 1/3 частці (а.с.25).

В квартирі №2 даного будинку проживає сім'я відповідача ОСОБА_5, який згідно з договором купівлі-продажу квартири від 24.10.1994 року став її власником.

Як вбачається з рішення виконавчого комітету Луцької міської ради народних депутатів від 28.03.1996 року № 148, ОСОБА_5 було надано дозвіл провести перепланування та добудову до власної частини будинку із влаштуванням гаража та збільшенням житлової площі на 60,0 кв.м (а.с.65 т.1).

Рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради №546 від 28.09.2001 року ОСОБА_5 було передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 0,0537 га (в тому числі 0,0264 га -сільськогосподарських угідь та 0,0273 га - під будівлями) за даною адресою з цільовим призначенням - для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд. В подальшому на підставі даного рішення йому було видано державний акт на право власності на землю НОМЕР_1 (а.с.55 т.1).

Крім того, в матеріалах справи є рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 листопада 2004 року, яким у позові ОСОБА_10 до ОСОБА_5, Луцького міськвиконкому про захист прав землекористувача, визнання недійсними рішення Луцького міськвиконкому №546 від 28.09.2001 року та Державного акта на право приватної власності на землю № 3712 від 15.11.2001 р. відмовлено у зв'язку з безпідставністю вимог позивача і відсутністю обґрунтованих доказів щодо порушення її прав. Дане рішення суду першої інстанції ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 25 лютого 2005 року залишено без змін (а.с.260-263 т.1). Зі змісту цього рішення вбачається, що ОСОБА_5 додатково була виділена вільна земельна ділянка, яка межувала із ділянкою по АДРЕСА_3 та відносилась до земель міського фонду, і раніше була закріплена за знесеним будинком по АДРЕСА_4

Як встановлено судом з матеріалів даної справи та матеріалів дослідженої апеляційним судом цивільної справи № 161/3133/13-ц за позовом ОСОБА_1 і ОСОБА_3 до Луцької міської ради та ОСОБА_8 про визнання недійсним рішення міської ради , договору купівлі-продажу земельної ділянки, державного акта на землю, на підставі п.44 рішення Луцької міської ради від 29.08.2007 року №17/48 «Про передачу у власність громадянам міста земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та надання в оренду» та на підставі договору купівлі-продажу від 26.04.2007 року за № 1034 (ВЕО № 076337) відповідачка ОСОБА_8 набула у власність земельну ділянку площею 0,0408 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у АДРЕСА_1, що посвідчується державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 (а.с.290 т.1).

Позивачам ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 рішенням Луцької міської ради № 46/38 від 30.10.2013 року надано дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) (а.с.24 т.1).

Як вбачається із наданих суду позивачами копій технічних документів, зокрема технічного завдання від 05.08.2010 р. № 887, загальна площа земельної ділянки по АДРЕСА_1 щодо якої виконувалась відповідна інвентаризація, становить 0,05 га (а.с.17 т.1).

В ході судового розгляду даної справи в апеляційному суді стороною заявлено клопотання про призначення судової земельно-технічної експертизи, за результатами якої експертом схематично встановлено розташування земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1, із зазначенням меж ділянки станом на 1996 рік та на даний час. Відповідно до плану земельної ділянки №1/2 за даною адресою за погодженням головного архітектора м. Луцька 11.06.1996 р. встановлено межі земельної ділянки, які складались із земельної ділянки під житловим будинком та прибудинкової території.

Встановити, яка площа земельної ділянки повинна бути закріплена за кожною квартирою пропорційно до площ цих квартир, експерту не надалось можливим, зокрема у зв'язку з тим, що ділянка не перебуває у спільній частковій чи сумісній власності.

Разом з тим, встановлено, що повноцінне та нормальне обслуговування квартири №1 в спірному будинку (прохід та доїзд) неможливе, оскільки не дотримано вимог державних будівельних норм в частині мінімального проїзду та відстані від найбільш виступаючої частини будівлі до межі сусідньої ділянки (довжина від будівлі до межі зі сторони АДРЕСА_1 становить 0,75 м). (а.с.29-32 Т.2).

Згідно з ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до ч.3 ст.152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання угод недійсними.

Відповідно до ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Рішення органу місцевого самоврядування у сфері земельних відносин, яке має ознаки ненормативного акта, вичерпує свою дію після його реалізації, а вимоги про визнання такого рішення незаконним розглядається в порядку цивільного судочинства як спосіб захисту порушеного цивільного права за п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Згідно зі ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному ч.1ст.128 цього Кодексу. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації.

Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до закону (ст.126 ЗК України).

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з вимогами ст. ст.10,60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Колегією суддів також взято до уваги, що заявлені позивачами вимоги були предметом судового розгляду та відповідно оспорювані ними рішення виконкому міської ради були визнані правомірними.

Зокрема, рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 червня 2013 року в задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_3 до Луцької міської ради, ОСОБА_8 про визнання недійсним рішення Луцької міської ради від 26.04.2007 р., договору купівлі-продажу земельної ділянки від 26.04.2007 р., державного акта від 12.10.2007 р. відмовлено за безпідставністю позовних вимог. Рішення не оскаржувалось і набрало законної сили (а.с.50-51).

Таким чином, аналізуючи докази, що містяться в матеріалах справи, і виходячи із норм чинного на час виникнення спірних правовідносин Земельного Кодексу України, якими визначено, що міська рада надає земельні ділянки у власність і користування для всіх потреб у межах міста, а право власності і користування наданими земельними ділянками виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельних ділянок в натурі і одержання відповідних документів, що посвідчують це право, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку і відмовив у позові.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність у справі належних і допустимих доказів щодо порушень прав позивачів відповідачами - фізичними особами ОСОБА_5 та ОСОБА_8 при постановленні оспорюваних рішень виконкому міської ради, оформленні державних актів на право власності на земельні ділянки відповідачів та при укладенні договору купівлі-продажу ділянки.

Оскаржуване рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, у відповідності до вимог ст ст. 213-214 ЦПК України, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення, отже, рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 березня 2016 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді