Ухвала

іменем україни

22 березня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К.,

КафідовоїО.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 30 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 27 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року Публічне акціонерне товариство «Брокбізнесбанк» (далі - ПАТ «Брокбізнесбанк») звернулось до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 20 червня 2011 року між ним та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у сумі 860 000 грн зі сплатою 27,30 % річних на термін до 05 листопада 2011 року.

Вказував на те, що 07 листопада 2011 року між сторонами було укладено додаткову угоду № 1 до вказаного кредитного договору, а 02 грудня 2011 року - додаткову угоду № 2 до кредитного договору, за умовами якої п. 1.1. викладено у новій редакції, в якому відсоткова ставка становить 24,50 %, збільшено термін повернення кредиту до 02 грудня 2012 року та змінено п. 1.4. та п. 5.1.

У зв'язку із неналежним виконанням ОСОБА_3 взятих на себе зобов'язань, у останнього утворилась заборгованість, яка станом на 07 листопада 2013 року становить 414 836 грн 35 коп. та складається з: 117 552 грн 98 коп. - сума заборгованості за кредитом; 232 589 грн 67 коп. - пеня за невиконання основного зобов'язання; 115 552 грн 97 коп. - сума заборгованості за простроченими відсотками; 64 693 грн 70 коп. - пеня за несвоєчасну сплату відсотків.

Посилаючись на наведене, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь вищевказану заборгованість та вирішити питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 30 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 27 липня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «Брокбізнесбанк», посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судами встановлено, що 20 червня 2011 року між ПАТ «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит в сумі 860 000 грн на споживчі цілі на термін до 05 листопада 2011 року зі сплатою 27,30 % річних за користування кредитом.

07 листопада 2011 року між сторонами було укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору від 20 червня 2011 року, згідно з якою п.1.1. кредитного договору викладено у новій редакції, зокрема, зменшено відсоткову ставку до 21 % та змінено термін повернення кредиту до 07 листопада 2011 року, а також п. 5.1. викладено в новій редакції.

02 грудня 2011 року між сторонами було укладено додаткову угоду № 2 до кредитного договору від 20 червня 2011 року, за умовами якого п.1.1. кредитного договору викладено у новій редакції, а саме надано банком позичальнику кредит у вигляді поновлюваної кредитної лінії у розмірі 860 000 грн для споживчих потреб на термін 02 грудня 2012 року зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 24,5 % річних з 02 грудня 2011 року, також змінено п. 1.4. та п. 5.1.(т. 1 а. с. 16).

Для забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором, 02 грудня 2011 року між ПАТ «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_3 було укладено договір застави.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив з того, що відповідно до висновку експертів від 29 січня 2016 року два підписи від імені ОСОБА_3 в графах «позичальник» в кредитному договорі від 20 червня 2011 року виконані не останнім, а іншою особою (особами) з наслідуванням будови та ознак в зразках його підписів.

Враховуючи наведене, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що між ОСОБА_4 та ПАТ «Брокбізнесбанк» не укладався ані кредитний договір, ані договір застави, ані додаткові угоди до кредитного договору та будь-яких коштів відповідач не отримував, а отже позовні вимоги банку безпідставні.

Проте повністю з такими висновками судів попередніх інстанцій погодитись не можна з огляду на наступне.

За приписами ст. ст. 10, 11, 212 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно зі ст. 57 ЦПК Українидоказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, поклавши в основу рішення висновки вищевказаної експертизи, призначеної ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 02 листопада 2015 року за заявою представника відповідача, у порушення вимог процесуального закону не звернув увагу на таке.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 3 ст. 61 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 звертався до суду з позовом до ПАТ «Брокбізнесбанк» про захист прав споживача та визнання кредитного договору від 20 червня 2011 року недійсним.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 вересня 2014 року позов задоволено. Визнано недійсними кредитний договір від 20 червня 2011 року та договір застави від 02 грудня 2011 року, укладені між ПАТ «Брокбізнесбанк» в особі директора Черкаської філії Отрешка С.В. та ОСОБА_3

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 18 грудня 2014 року рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 вересня 2014 року в частині задоволення позову ОСОБА_3 про визнання недійсним кредитного договору скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову. В частині визнання недійсним договору застави рішення суду залишено без змін.

Під час розгляду вищевказаної справи було встановлено, що підпис від імені ОСОБА_3 в графі «підпис отримувача» заяви на видачу готівки від 20 червня 2011 року виконаний не останнім, а іншою особою з наслідуванням його підпису.

Відповідно до висновку експерта від 14 липня 2014 року, викладеного за наслідком проведення експертизи, призначеної у справі за позовом ОСОБА_3 до ПАТ «Брокбізнесбанк» по захист прав споживача, підпис від імені ОСОБА_3 в графі «підпис платника» заяв на переказ готівки на погашення вказаного кредиту виконано останнім.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

За положеннями ч. 2 ст. 223 ЦПК України після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини.

Також у вказаній справі судами встановлено, що ОСОБА_3 протягом 2011-2012 років частково виконував умови кредитного договору від 20 червня 2011 року, сплачуючи проценти за користування кредитом та частково сплачуючи кошти на погашення тіла кредиту.

Обставини часткового виконання ОСОБА_3 умов вищевказаного договору підтверджуються й наявними в матеріалах справи розрахунками заборгованості.

Таким чином, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди попередніх інстанцій, не врахувавши вимог ст. ст. 57-59, ч. 4 ст. 60, ст. ст. 64, 316 ЦПК України про те, що рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях, а всі докази оцінюються у сукупності і жоден з них не має для суду наперед встановленого значення дійшли, передчасного висновку про відмову у задоволенні позову.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» задовольнити частково.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 30 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 27 липня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.К. Гримич

О.В.Кафідова

І.М.Фаловська