Справа № 742/2899/16-ц Провадження № 22-ц/795/310/2017 Категорія -цивільнаГоловуючий у I інстанції - Коротка А. О. Доповідач - Лакіза Г. П.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 лютого 2017 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіЛакізи Г.П.,
суддів:Скрипки А.А., Шевченка В.М.,
при секретарі:Покладі Д.В.,
за участю:представника відповідача - адвоката Гавриленка Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 20 грудня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення боргу за договором позики,-

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення Прилуцького міськрайонного суду від 20 грудня 2016 року, яким відмовлено в задоволенні її позову, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі, а саме: стягнути з ОСОБА_7 на її користь 440300 грн., що в еквіваленті дорівнює 17000 доларів США, та 6951,04 грн. 3% річних за прострочення виконання грошового зобов'язання за період з 13.06.2013 року по 20.12.2016 року, а всього 447251,04 грн. ОСОБА_6 вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального права.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6, зокрема, зазначає, що судом першої інстанції не було враховано усі доводи позивача, викладені у позовній заяві, письмових та усних поясненнях, а також практику суду касаційної інстанції. Вона також вважає, що ОСОБА_7 не надала належних та допустимих доказів того, що договір позики нею не укладався і грошові кошти не отримувалися, розрахунок боргу нею не спростований. З рішень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вбачається, що у справах про стягнення боргу суд, застосовуючи норми статей 1046-1047 ЦК України вважає, що письмовий договір позики є не тільки підтвердженням укладання договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Ті обставини, що договір позики про отримання коштів у борг підписаний ОСОБА_7 особисто, остання не заперечувала, лише посилалася на те, що кошти не отримувала, а договір стосується передачі коштів у майбутньому. Що ж до тлумачення умов правочину, ОСОБА_6 вважає, що під розпискою про отримання позичальником коштів від позикодавця (п.3.3.Договору) треба розуміти розписи сторін "в день підписання". Крім того, вимоги про оспорювання договору позики через безгрошовість (ст.1051 ЦК України) ОСОБА_7 не заявлялися, хоча такі вимоги могли бути заявлені нею шляхом подання зустрічного позову.

В засідання апеляційного суду позивач ОСОБА_6 та її представник ОСОБА_8 не з'явились, хоча про час та місце слухання справи були повідомлені належним чином, тому колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у їх відсутності за правилами ч.2 ст.305 ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника відповідача - адвоката Гавриленка Ю.С., дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін, зважаючи на таке.

Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч.1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст. 628 ЦК України).

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

З договору позики (а.с.25), підписаного позикодавцем ОСОБА_6 та позичальником ОСОБА_7 (без зазначення дати) вбачається, що в порядку та на умовах, визначених цим договором, позикодавець надає позичальнику безпроцентну позику, а останній зобов'язується повернути її у визначений цим договором термін, який складає 3 роки - з 13.06.2013 р. до 13.06.2016 р. (пункти 1.1 та 4.1. договору).

Сторони обумовили між собою розмір позики - 136000,00 грн., що на момент укладення договору було еквівалентно 17000,00 доларів США, та те, що позикодавець надає позику позичальнику в день підписання договору (п.п. 2.1. та 3.1. договору).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

В пункті 3.3. договору зазначено, що підтвердженням передачі коштів є розписка позичальника про їх отримання від позикодавця; а у пункті 7.8. договору - що у його тексті сторонами зафіксовані усі істотні умови, що стосуються позики.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що хоча сам по собі договір позики є реальним та не потребує додаткових документів на підтвердження його укладення, але таким він є лише за тієї умови, що у його тексті зафіксовано факт передачі коштів від позикодавця позичальникові. Проте, у спірному договорі сторони добровільно домовилися про те, що факт отримання коштів від позикодавця позичальником має бути підтверджений розпискою останнього. Оскільки суду така розписка надана не була, не можна вважати доведеним факт передачі позичальнику обумовленої договором позики суми коштів.

Наявна в матеріалах справи копія розписки ОСОБА_7 від 01.02.2015 року про те, що вона частково віддає ОСОБА_6 борг у сумі 5481,00 грн., обґрунтовано не була взята до уваги судом першої інстанції в зв'язку з відсутністю доказів того, що вказана розписка стосується укладеного між сторонами спірного договору позики. В засіданні апеляційного суду представник відповідача - адвокат Гавриленко Ю.С. пояснив, що між сім'ю ОСОБА_7 та ОСОБА_6 існують ще й інші правовідносини, а саме з приводу купівлі-продажу житлового будинку, розташованого в м. Прилуки по провулку Волошинівському, 6, в якому відповідачка на даний час проживає, на підтвердження чого надав копії договорів купівлі-продажу від 29 та 30 січня 2014 року.

Правова позиція, викладена у висновках Верховного суду України у цивільних справах № 6-63цс13 від 18.09.2013 року та № 6-50цс16 від 24.02.2016 року, на які посилається позивач, не свідчить про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права по даній справі, оскільки порівняння вищенаведених судових рішень ВСУ із судовим рішенням, яке переглядається в апеляційному порядку, не дає підстав для висновку про те, що за тотожних предмета спору та підстав позову мали місце аналогічні обставин.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

На відміну від обставин, зазначених у постановах Верховного Суду України у цивільних справах № 6-63цс13 від 18.09.2013 року та № 6-50цс16 від 24.02.2016 року, в спірному договорі позики, який підписали ОСОБА_6 та ОСОБА_7, не вказано факт отримання позичальником грошових коштів у момент укладання договору, а навпаки, зазначено, що позикодавець надає позику позичальнику в день підписання договору та підтвердженням передачі коштів є розписка позичальника про їх отримання від позикодавця (а.с.25).

Отже, сторони, які є вільними в укладенні договору та визначенні його умов, обумовили у пункті 3.3. договору позики, що підтвердженням передачі коштів є розписка позичальника про їх отримання від позикодавця. Тому за відсутності такої розписки позичальника про отримання коштів від позикодавця, суд першої інстанції дійшов вірного та обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення боргу за договором позики.

Тлумачення умов правочину позивачем ОСОБА_6 таким чином, що під розпискою про отримання позичальником коштів від позикодавця треба розуміти розписи сторін " в день підписання " в договорі позики, не відповідає змісту укладеного сторонами договору. Та обставини, що ОСОБА_7 не заявлялись позовні вимоги про оспорювання договору позики через безгрошовість, не має правового значення за встановлених по даній справі обставин щодо змісту підписаного сторонами договору.

Виходячи з вищенаведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, дослідив докази у справі, яким дав належну оцінку, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову, тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін.

Оскільки при подачі апеляційної скарги ОСОБА_6 було недоплачено 89 грн. 54 коп. судового збору, вказана сума підлягає стягненню з неї в дохід держави.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 20 грудня 2016 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_6 в дохід держави 89 грн. 54 коп. недоплаченого при подачі апеляційної скарги судового збору.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:Судді: