Провадження № 22ц/784/218/17 Суддя першої інстанції Андрощук В.В.
Справа № 48/7703/15-ц
Категорія 27 Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
У Х В А Л А

Іменем України

12 січня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Козаченка В.І., Прокопчук Л.М.,

із секретарем Тищенком Л.С.,

за участю: представника позивачки - ОСОБА_2,

третьої особи - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_2 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 7 липня 2016 року за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_3, приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Ласурії Світлани Анатоліївни про визнання недійсним договору купівлі - продажу квартири та поновлення реєстрації прав власності на цю квартиру, -

В С Т А Н О В И Л А:

30 вересня 2015 року ОСОБА_4 через представника її інтересів звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі - продажу квартири та поновлення реєстрації прав власності на цю квартиру.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 23 жовтня 2008 року між нею, як власником квартири, та ОСОБА_5, від імені якої діяв ОСОБА_7, був оформлений договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1.

Між тим, підписуючи цей договір, вона вчинила правочин на вкрай невигідних для себе умовах через похилий вік, свою безпорадність та потребу сторонньої допомоги вона погодилася на пропозицію ОСОБА_7 доглядати за нею, сплачувати комунальні послуги та харчування.

На день підписання договору вона хворіла на нервові розлади, проходила стаціонарне лікування у психіатричній лікарні, договір був підписаний на дому, що підтверджує її безпорадний стан.

Крім того, гроші від продажу квартири вона не отримувала і не наполягала на цьому, оскільки вважала, що сума, яка підлягала сплаті покупцем буде витрачена на догляд за нею. При цьому, ціна договору явно занижена, оскільки її квартира коштувала на багато більше.

Після оформлення договору ОСОБА_7 допомагав їй, а з лютого 2009 року утримання припинилося, а їй стало відомо, що останній виїхав за кордон.

У 2015 році вона дізналася від голови правління ОСББ, що власником її квартира є ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 5 лютого 2009 року.

Посилаючись на те, що підписуючи договір, вона укладала його на вкрай невигідних для себе умовах, під впливом вкрай важкої для себе обставини, оскільки є людиною похилого віку, у зв'язку з чим перебувала у безпорадному стані та потребувала постійної сторонньої допомоги, ОСОБА_4 просила суд визнати на підставі ч. 3 ст. 203, ст. 233 ЦК України недійсним договір купівлі - продажу спірної квартири, укладений між нею та ОСОБА_5 від імені якої діяв ОСОБА_7, поновити реєстрацію її прав власності на вказану квартиру.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 7 липня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивачки просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на те, що суд припустився помилки у визначені правових підстав правочину, передбачених ст.ст. 203 та 233 ЦК України, не надав належної оцінки доводам позивачки, яка свідомо вчиняла оспорюваний правочин, але під впливом тяжких обставин.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнано судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Згідно із роз'ясненнями, наданими у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 6 листопада 2009 року правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сімї чи родичів, смерть годувальника, загроза втрати житла, чи загроза банкрутства чи інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Особа має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини, правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких

умовах.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що ОСОБА_4 на праві власності належала однокімнатна квартира АДРЕСА_1 на підставі рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 липня 2007 року.

Позивачка за висновком МСЕК від 12 жовтня 2000 року є інвалідом другої групи за загальним захворюванням (а.с.6).

23 жовтня 2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, від імені якої діяв ОСОБА_7, було укладено договір купівлі-продажу, за яким позивачка передала у власність, а ОСОБА_5 прийняла у власність АДРЕСА_1. Продаж здійснено за 17 371 грн., які продавець одержала від представника покупця повністю до підписання цього договору і своїм підписом підтверджує факт повного розрахунку за продану квартиру, а також відсутність будь-яких претензій фінансового характеру щодо розрахунку (п. 2 Договору). Зазначена ціна нерухомого майна відповідає загальній вартості цього майна згідно з Витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно від 22 жовтня 2008 року (п. 5 Договору) (а.с. 7).

Цим же договором встановлено безкоштовний безстроковий сервітут, за яким ОСОБА_4 має право довічного користування цією квартирою (п. 3 Договору).

5 лютого 2009 року ОСОБА_5 за договором купівлі -продажу відчужила придбану спірну квартиру ОСОБА_3 за ціною 25 000 грн. Право сервітуту позивачки на користування квартирою за цим договором збереглося (а.с. 8). При цьому ОСОБА_4 5 лютого 2009 року письмово погодила укладення цього договору (а.с. 82).

Згідно із ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відмовляючи у задоволенні указаного позову, суд першої інстанції, дослідивши докази у справі і надавши їм належну оцінку відповідно до вимог ст.ст. 10, 60, 212 ЦПК України, а також врахувавши обставини справи, правильно виходив із недоведеності та необґрунтованості зазначених позовних вимог, оскільки позивачка не надала належних та допустимих доказів за правилами ст.ст. 58,59 ЦПК України на підтвердження позовних вимог, а саме: що, оспорюваний договір укладено ОСОБА_4 під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах.

Позивачка та її представник стверджуючи, що тяжкими обставинами на момент вчинення правочину були хвороба позивачки та її похилий вік.

Між тим, матеріали справи не містять будь-яких медичних документів, які-б підтверджували обґрунтованість цих тверджень, зокрема, щодо категоричного висновку про тяжку хворобу ОСОБА_4

Надана представником позивачки при розгляді справи в апеляційній інстанції виписка з історії хвороби ОСОБА_4 містить перелік загальних хвороб, що були виявлені при медичних обстеженнях позивачки протягом 2008-2010 років. Між тим, ця виписка не є підтвердженням того факту, що на момент укладення спірного правочину ОСОБА_4 страждала на тяжку хворобу.

Сам по собі похилий вік позивачки не може свідчити про тяжку хворобу останньої та розцінюватися як тяжка обставина, що змусила її укласти спірний договір.

Як зазначала сама позивачка з 2004 року допомогу їй по господарству здійснювали працівники служби соціального захисту, які купували продукти, здійснювали оплату комунальних послуг та прибирання у квартирі.

Крім того, ті обставини, що протягом 2001- 2007 року ОСОБА_4 з різними особами укладала договори, предметом яких була спірна квартира, а в подальшому оспорювала такі договори свідчить про те, що, незважаючи на свій похилий вік, позивачка достатньо обізнана щодо правової природи укладених правочинів за її участю.

Також не спростовано будь-якими доказами, що ОСОБА_4 не отримувала кошти за оспорюваним договором купівлі-продажу, як це зазначено в умовах цього договору.

До того ж, не надано доказів на підтвердження доводів позову про невідповідність вартості спірної квартири на час її відчуження реальній ціні такої нерухомості. Ці висновки та розрахунки позивачки базуються тільки на припущеннях.

Отже, суд першої інстанції правильно виходив з того, що позовні вимоги ОСОБА_4 залишилися недоведеними.

Апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновки суду чи доводили б порушення ним норм законодавства, що відповідно до ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення.

Керуючись ст.ст.303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_2 відхилити, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 7 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Л.М. Царюк

Судді В.І. Козаченко

Л.М. Прокопчук