УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоВисоцької В.С.,
суддів: Євграфової Є.П.,Ізмайлової Т.Л.,
Кадєтової О.В.,Фаловської І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Львівської міської ради, ОСОБА_7, регіонального ландшафтного парку «Знесіння», Управління природних ресурсів та регулювання земельних відносин департаменту містобудування Львівської міської ради, Управління Держкомзему у м. Львові, треті особи: державне підприємство «Центр державного земельного кадастру» в особі Львівської регіональної філії, Державне управління навколишнього природного середовища Львівської області, Львівське комунальне підприємство «За замком», Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», про визнання частково недійсним та скасування наказу, ухвал, визнання недійсними та скасування державних актів, визнання права на приватизацію земельної ділянки та зобов'язання вчинити певні дії, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 18 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 05 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2009 року ОСОБА_6 звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 30 червня 1997 року він на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу придбав будинок на АДРЕСА_1 загальною площею 75,5 кв. м, до якого входили дерев'яний сарай та огорожа. Рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради № 1792 від 26 листопада 1953 року за зазначеним будинком закріплено земельну ділянку площею 1237,5 кв. м. Влітку 2003 року зазначений будинок було знесено з невідомих позивачу причин, а тому він звернувся до суду з позовом про відшкодування майнової та моральної шкоди, проте рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 09 листопада 2006 року у задоволенні позову відмовлено у зв'язку з недоведеністю позову. Під час розгляду зазначеного позову ОСОБА_6 дізнався, що ухвалою 13-ї сесії 3-го скликання Львівської міської ради народних депутатів № 1113 від 21 червня 2001 року регіональному ландшафтному парку «Знесіння» передано у постійне користування 153,6903 га землі, куди незаконно увійшла і закріплена за позивачем земельна ділянка. Крім того, ухвалою 7-ї сесії 3-го скликання Львівської міської ради № 351 від 14 жовтня 1999 року затверджено наказ Департаменту землеустрою та планування забудови міста № 245 від 08 вересня 1999 року «Про передачу громадянам у приватну власність, постійне та тимчасове користування земельних ділянок у м. Львові» та передано ОСОБА_7 у постійне користування земельну ділянку площею 0,0970 га на АДРЕСА_2. Ухвалою 10-ї сесії 4-го скликання Львівської міської ради № 1159 від 25 березня 2004 року земельну ділянку площею 0,0970 га на АДРЕСА_2 передано у приватну власність ОСОБА_7 для обслуговування будинку, розташованого за вказаною адресою, та незаконно видано державний акт НОМЕР_1 на право власності на зазначену земельну ділянку, оскільки до вказаної земельної ділянки увійшла земельна ділянка, яка належить позивачу.

На підставі наведеного та з урахуванням уточнень позовних вимог просив суд поновити йому строк позовної давності, визнати частково недійсною та скасувати ухвалу 13-ї сесії 3-го скликання Львівської міської ради народних депутатів № 1113 від 21 червня 2001 року в частині передачі регіональному ландшафтному парку «Знесіння» у постійне користування земельної ділянки площею 563,04 кв. м за адресою: АДРЕСА_1; визнати недійсним державний акт на право постійного користування землею НОМЕР_2 від 19 грудня 2001 року про передачу регіональному ландшафтному парку «Знесіння» у постійне користування земельної ділянки площею 563,04 кв. м за адресою: АДРЕСА_1; визнати частково недійсним та скасувати наказ Департаменту землеустрою та планування забудови міста № 245 від 08 вересня 1999 року в частині передачі ОСОБА_7 у постійне користування земельної ділянки площею 107,5 кв. м за адресою: АДРЕСА_1; визнати частково недійсною та скасувати ухвалу 7-ї сесії 3-го скликання Львівської міської ради № 351 від 14 жовтня 1999 року в частині передачі ОСОБА_7 в постійне користування земельної ділянки площею 107,5 кв. м за адресою: АДРЕСА_1; визнати частково недійсною та скасувати ухвалу 10-ї сесії 4-го скликання Львівської міської ради № 1159 від 25 березня 2004 року в частині передачі ОСОБА_7 у приватну власність земельної ділянки площею 107,5 кв. м за адресою АДРЕСА_1; визнати недійсним та скасувати державний акт НОМЕР_1 про право власності на земельну ділянку площею 0,0970 га на АДРЕСА_2, виданий на ім'я ОСОБА_7; визнати за позивачем право на приватизацію земельної ділянки площею 1 237,5 кв. м, що розташована на АДРЕСА_1; зобов'язати Львівську міську раду внести на розгляд чергової сесії Львівської міської ради питання щодо приватизації земельної ділянки на АДРЕСА_1 за заявою позивача.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 18 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 05 листопада 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов, мотивуючи свої вимоги порушенням судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження його позовних вимог.

Однак повністю погодитися з такими висновками судів попередніх інстанцій не можна.

Судами встановлено, що 30 червня 1997 року ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Бугрином І.Г., придбав у виробничо-торговому кооперативі «Каштан» будинок АДРЕСА_1.

Ухвалою 13-ї сесії 3-го скликання Львівської міської ради народних депутатів № 1113 від 21 червня 2001 року регіональному ландшафтному парку «Знесіння», як об'єкту природно-заповідного фонду України, затверджено зовнішню межу, яка визначає територію парку, площею 312, 0949 га та межу охоронної зони, яка визначає територію площею 473, 6151 га. Крім того ухвалено: з території парку надати у постійне користування регіональному ландшафтному парку «Знесіння» земельні ділянки площею 153, 6903 га у спільне користування парку з Львівською обласною дитячою клінічною лікарнею - земельну ділянку площею 0,0947 га; залишити за іншими землекористувачами та землевласниками земельні ділянки загальною площею 158, 3099 га.

На підставі вказаної ухвали регіональному ландшафтному парку «Знесіння» 19 грудня 2001 року видано державний акт на право постійного користування землею НОМЕР_2 на земельну ділянку площею 153, 6903 га.

Наказом Департаменту землеустрою та планування забудови міста № 245 від 08 вересня 1999 року «Про передачу громадянам у приватну власність, постійне та тимчасове користування земельних ділянок у м. Львові», затвердженим ухвалою 7-ї сесії 3-го скликання Львівської міської ради № 351 від 14 жовтня 1999 року, вирішено передати ОСОБА_7 у постійне користування земельну ділянку площею 970 кв. м. за адресою: АДРЕСА_2.

Ухвалою 10-ї сесії 4-го скликання Львівської міської ради № 1159 від 25 березня 2004 року ОСОБА_7 передано у приватну власність для обслуговування будинку земельну ділянку площею 0,0970 га по АДРЕСА_2 та видано державний акт НОМЕР_1 на право власності на землю.

Відповідно до ч. 2 ст. 120 ЗК України в редакції 2001 року якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів і висновків експертів.

Згідно із ч. 3 ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі й щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд повинен свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Відмовляючи у задоволенні позову суди належним чином обставин справи не з'ясували, не звернули уваги на те, що право власності позивача на жилий будинок у встановленому законом порядку не припинялось.

Також поза увагою судів попередніх інстанцій залишилося рішення виконавчого комітету Шевченківської районної ради депутатів трудящих № 655 від 04 грудня 1953 року, яким затверджено реєстр комунальних будинковолодінь Шевченківського району м. Львова, у реєстрі № 1 під порядковим номером № 290 якого значиться будинковолодіння АДРЕСА_1, за яким рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради № 1792 від 26 листопада 1953 року «Про розгляд матеріалів по обміру земель по кварталах» залишено у користування земельну ділянку площею 1 237, 5 кв. м (а. с. 178-179).

Відповідно до плану присадибної ділянки АДРЕСА_1 квартал НОМЕР_3 (користувач ОСОБА_6) площа земельної ділянки по відповідній нормі в кв. м складає 1237,5 кв. м., чому суди відповідної оцінки не надали.

Крім того, в матеріалах справи наявний висновок експерта № 4157 від 28 серпня 2009 року, якому судами не надано юридичної оцінки та не наведено мотивів щодо обставин встановлених у даному висновку.

У порушення вимог ч. 4 ст. 338 ЦПК України суди попередніх інстанцій не врахували висновків колегії суддів суду касаційної інстанції викладених в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 квітня 2013 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 143 ЦПК України встановлено, що для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

У порушення вказаних норм процесуального права суди не обговорили питання про призначення відповідної експертизи для встановлення обставин у справі, а саме: які межі земельної ділянки були закріплені для обслуговування жилого будинку, який належить на праві власності позивачу.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не дотримався встановленого ст. 212 ЦПК України принципу оцінки доказів, відповідно до якого суд на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду обставин справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Суд апеляційної інстанції в порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги, в ухвалі не зазначив конкретні обставини і факти, що спростовують такі доводи, та прийшов до передчасного висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

За таких обставин колегія суддів вважає, що судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 18 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 05 листопада 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В.С. Висоцька Є.П. Євграфова
Т.Л. Ізмайлова О.В. Кадєтова
І.М. Фаловська