Провадження №22-ц/784/55/17
Справа № 2-4-4139/10 Головуючий І інстанції - Мамаєва О.В.
Провадження № 22-ц/784/55/17 Доповідач - Самчишина Н.В. Категорія 27
Ухвала

Іменем України

16 січня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Миколаївської області в складі :

головуючого - Самчишиної Н.В.,

суддів - Лисенка П.П., Серебрякова Т.В.,

із секретарем судового засідання - Гавор В.Б.,

за участю: позивача ОСОБА_1 та її представника -ОСОБА_2,

- представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 жовтня 2016 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_5, про припинення договору у зв`язку з його виконанням,

встановила:

В червні 2010 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

Позивач посилалась на те, що 08 липня 2009 року між нею та ОСОБА_3 було укладено договір безпроцентної цільової позики, за яким вона надала відповідачу позику у сумі 410 000 грн. на строк 8 місяців до 01 лютого 2010 року. Однак позичальник свої зобов'язання в зазначений строк не виконав. Тому вона просила стягнути з ОСОБА_3 на її користь 410 000 грн.

17 травня 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду із уточненою позовною заявою, в якій просила припинити договір позики укладений 08 липня 2009 року між нею та ОСОБА_3 у розмірі 410 000 грн. у зв'язку з його виконанням.

Позивач вказувала, що в ході розгляду зазначеної справи між нею та ОСОБА_3 ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 07 вересня 2010 року було затверджено мирову угоду, відповідно до якої ОСОБА_3 визнає позов і з метою врегулювання спору зобов'язується сплатити ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 08 липня 2009 року в сумі 410 000 грн. шляхом передачі в рахунок погашення заборгованості за позикою належного йому на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 19 липня 2010 року нерухомого майна - спальний корпус АДРЕСА_1 Вартість об'єкту нерухомого майна за оцінкою Березанської філії Комунального підприємства «БТІ» становить 417 050 грн. А ОСОБА_1 відмовляється від заявлених позовних вимог про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за договором позики від 08 липня 2009 року в сумі 410 000 грн. і не заперечує проти отримання у власність в рахунок погашення заборгованості належного відповідачеві нерухомого майна.

Після цього, рішенням виконавчого комітету Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області від 08 вересня 2010 року за нею визнано право власності на пансіонат «ІНФОРМАЦІЯ_2», загальною площею 1250,6 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2

Вказане рішення було прийнято у відповідності до п.п. 5,9,10 п. «б» ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та з будь-якими іншими власниками та іншими правовідносинами (спорами) не пов'язане.

-2-

04 жовтня 2010 року на підставі рішення органу місцевого самоврядування їй було видано Свідоцтво про право власності на вказане нерухоме майно.

ОСОБА_3 виконав свої зобов'язання за договором позики від 08 липня 2009 року укладеного між ними. Також, позивач зазначила, що з моменту підписання мирової угоди минуло шість років, за вказаний період нею було проведено реконструкцію об'єкту нерухомості та вказаний об'єкт було відчужено.

На підставі викладеного, позивач просила суд задовольнити позов.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 жовтня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з зазначеним рішенням, позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просила рішення суду скасувати та ухвалите нове рішення про задоволення її позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні позивач та її представник підтримали доводи апеляційної скарги, надавши пояснення, аналогічні змісту апеляційної скарги, просили її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 не визнала доводи апеляційної скарги, просила її відхилити, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

В запереченнях на апеляційну скаргу представник третьої особи ОСОБА_6 - ОСОБА_7 просила відхилити апеляційну скаргу, посилаючись на необґрунтованість її доводів, та розглянути справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідача, учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав:

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. За ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

З матеріалів справи вбачається, що 08 липня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір безпроцентної цільової позики, згідно якого позикодавець надала позичальнику 410 000 грн. на строк до 01 лютого 2010 року. На підтвердження отримання суми позики, відповідач підписав розписку (а.с.21-23).

У зв'язку із невиконанням ОСОБА_3 зобов'язань за договором позики, ОСОБА_1 14 червня 2010 року звернулась до Центрального районного суду м. Миколаєва із позовом про стягнення заборгованості за договором.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 07 вересня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 була затверджена мирова угода, за якою ОСОБА_3 визнає позов і з метою врегулювання спору зобов'язується сплатити ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 08 липня 2009 року у розмірі 410 000 грн. шляхом передачі в рахунок погашення заборгованості за позикою належне йому на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 19 липня 2010 року - нерухоме майно спальний корпус АДРЕСА_1; майно складається з основного літ. А загальною площею 989,10 кв.м. та споруд, вартість нерухомого майна становить 417 050 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 20 жовтня 2015 року частково задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_5, а саме: ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 07 вересня 2010 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

-3-

У вказаній ухвалі, зокрема, зазначено, що суд, визнаючи мирову угоду, не пересвідчився чи не порушує дана мирова угода права та інтереси інших осіб.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 30 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_8, ТОВ «Київ-плюс» про визнання майна (в тому числі пансіонату «АДРЕСА_3) спільною сумісною власністю подружжя, його поділ та витребування із чужого незаконного володіння, у задоволенні позову відмовлено. Вказаним рішенням суду встановлено, що на виконання договору від 30 квітня 2009 року, укладеного між ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_9 про отримання позики на суму 400 000 грн., за рішенням та ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 27 травня 2010 року і від 21 червня 2010 року відповідно, між боржником ФОП ОСОБА_9 та відповідачем ОСОБА_3 укладена мирова угода, за якою останній в рахунок погашення позики отримав у власність спальний корпус АДРЕСА_4

На підставі судового рішення та рішення виконавчого комітету Коблівської сільської ради №55 від 19 липня 2010 року, відповідачем ОСОБА_3 17 серпня 2010 року зареєстровано право власності на зазначене майно за адресою: АДРЕСА_1, яке складається із основного корпусу літ. «А», загальною площею 989,10 кв.м. та споруд.

Також судом встановлено, що після набрання законної сили ухвали господарського суду та прийняття рішення виконкомом Коблівської сільської ради № 55, за відповідачем на підставі інших рішень виконкому Коблівської сільської ради № 59 від 19 липня 2010 року і №65 від 11 серпня 2010 року, без посилань на будь-які законні підстави, визнано право власності на новий об'єкт нерухомого майна, який додатково перейменовано сільською радою у пансіонат АДРЕСА_3 Проте реєстрацію права власності на пансіонат «ІНФОРМАЦІЯ_2» площею 1 260,6кв.м. відповідачем ОСОБА_3 у відповідності до частини 4 статті 334 ЦК України не здійснено.

У подальшому, ОСОБА_3, на виконання наявних у нього позичкових зобов'язань перед ОСОБА_1 на суму 410 000 грн. за укладеним між ними договором від 08 липня 2009 року, та у зв'язку з пред'явленим до нього позову, уклав з ОСОБА_1 мирову угоду, за якою, в рахунок погашення боргу, передав їй належний йому на праві власності спальний корпус АДРЕСА_1. Дана мирова угода була визнана ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 07 вересня 2010 року.

На підставі цієї ухвали та за заявою ОСОБА_1, виконкомом Коблівської сільської ради прийняті рішення №№ 84-86 від 08 вересня 2010 року, якими скасовано пункти раніше прийнятих ним рішень щодо визнання права власності на пансіонат «ІНФОРМАЦІЯ_1», перейменований в пансіонат «ІНФОРМАЦІЯ_2», за відповідачем ОСОБА_3, та надана згода ОСОБА_1 на перейменування пансіонату із визнанням за нею право власності на пансіонат «ІНФОРМАЦІЯ_2», площею 1 250,6кв.м. за адресою: АДРЕСА_5

На ім'я власника пансіонату «ІНФОРМАЦІЯ_2» ОСОБА_1 17 серпня 2010 року видано технічний паспорт з поміткою щодо здійснення його реконструкції в 2010 року, внаслідок якої збільшилася його загальна площа з 989,10кв.м. до 1 250,6 кв.м., а інвентарна вартість з 417 050 грн. 00 коп. до 789 655 грн. 00 коп. Право власності ОСОБА_1 було зареєстровано у встановленому порядку, після чого 01 серпня 2014 року здійснено відчуження спірного пансіонату на користь ОСОБА_8 шляхом укладення договору дарування.

-4-

Крім того, судом було встановлено, що 05 квітня 2016 року ОСОБА_3 звернувся до Березанського районного суду Миколаївської області з позовом до Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області, виконкому Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області, ОСОБА_10, про визнання протиправними та скасування рішень Коблівської сільської ради від 08 вересня 2010 року № 84-86, скасування свідоцтва про право власності від 04 жовтня 2010 року на ім'я ОСОБА_1 на пансіонат «ІНФОРМАЦІЯ_2», розташований АДРЕСА_3; по витребування з чужого незаконного володіння на користь ОСОБА_3 нерухомого майна: пансіонату «ІНФОРМАЦІЯ_2», розташованого в АДРЕСА_4. На даний час рішення по справі не прийнято.

Проаналізувавши дані обставини та ухвалюючи рішення по справі суд першої інстанції виходив з того, що із заявлених вимог про припинення договору позики у зв'язку із його виконанням, не вбачається яким чином відповідачем порушені права позивача у правовідносинах, що виникли із договору позики, та що вони підлягають захисту в судовому порядку. Позивачем по суті заявлені вимоги з метою захисту оспорюваного відповідачем права власності позивача на пансіонат «ІНФОРМАЦІЯ_2». При цьому у даній справі між сторонами виникли правовідносини щодо повернення боргу за договором позики, тобто щодо виконання грошового зобов'язання, а тому суд дійшов висновку, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права, що є підставою для відмови у задоволенні позову, та не позбавляє її права звернутися до суду за захистом свого права у передбачений законом спосіб.

Крім того, підстав для задоволення вимог позивача про припинення договору у зв'язку з його виконанням, судом першої інстанції також не встановлено виходячи з того, що грошова сума, яку позичив за договором позики ОСОБА_3 у ОСОБА_1 ним не повернена.

Зобов'язання може припинитися за згодою сторін внаслідок передання боржником кредиторові відступного (грошей, іншого майна тощо). Розмір, строки й порядок передання відступного встановлюються сторонами (ст. 600 ЦК України). Однак, позивачем не надано доказів на досягнення згоди сторін щодо передання боржником кредиторові відступного.

Наявну в матеріалах справи мирову угоду сторін, за якою ОСОБА_3, на виконання наявних у нього позичкових зобов'язань перед ОСОБА_1 на суму 410 000 грн., в рахунок погашення боргу, передав їй належний йому на праві власності спальний корпус №3 пансіонату «ІНФОРМАЦІЯ_1» у с.Коблево про проспекту Курортному, будинок 4/1, суд до уваги не взяв, оскільки ухвала Центрального районного суду міста Миколаєва від 07 вересня 2010 року про визнання мирової угоди була скасована.

Також суд не взяв до уваги рішення виконкому Коблівської сільської ради №№ 84-86 від 08 вересня 2010 року, якими скасовано пункти раніше прийнятих ним рішень щодо визнання права власності на пансіонат «ІНФОРМАЦІЯ_1», перейменований в пансіонат «ІНФОРМАЦІЯ_2», за відповідачем ОСОБА_3, та надана згода ОСОБА_1 на перейменування пансіонату із визнанням за нею право власності на пансіонат «ІНФОРМАЦІЯ_2», площею 1 250,6кв.м. за адресою: АДРЕСА_4 оскільки вони прийняті на підставі ухвали Центрального районного суду міста Миколаєва від 07 вересня 2010 року про визнання мирової угоди, яка в подальшому була скасована.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача про припинення договору позики у зв'язку з його виконанням.

Висновок суду про необґрунтованість позовних вимог відповідає матеріалам справи та законодавству, яке регулює спірні правовідносини.

-5-

Суд правомірно послався на ст. 3 ЦПК України, яка передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. При цьому відповідно до положень ст. 4 ЦПК України, суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

За загальним правилом, способи захисту прав, свобод та інтересів передбачаються правовими нормами, які регулюють відповідні правовідносини.

Стаття 15 ЦК України передбачає, що кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їхнього порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Статтею 12 ЦК України передбачено, що особа вільно, на власний розсуд обирає способи захисту цивільного права. Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені ст. 16 ЦК України. Так під способами захисту суб'єктивних цивільних прав та інтересів розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких суд здійснює поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав чи інтересів та вплив на правопорушника. Підставами позову згідно зі ст. 119 ЦПК України, які відповідно до ст. ст. 31, 215 цього Кодексу суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону. Тому в разі посилання позивача не на ту норму закону, суд уточнює підстави позову й застосовує норму закону, яка їм відповідає, незалежно від згоди на це позивача.

Суд першої інстанції правомірно дійшов висновку, що правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються ст. 1046 ЦК України, яка визначає, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості; ст. 1049 ЦК України, яка передбачає, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором, а також те, що позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

До правовідносин, що виникли між сторонами слід застосовувати також положення ст.509 ЦК України, відповідно до якої зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку; ст. 526 ЦК України, згідно якої зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; ст. 598 ЦК України, відповідно до вимог якої зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. При цьому припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом; ст. 599 ЦК України, яка передбачає, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином; ст. 600 ЦК України, згідно якої зобов'язання припиняється за згодою сторін внаслідок передання боржником кредиторові відступного (грошей, іншого майна тощо); ст. 604 ЦК України, згідно якої зобов'язання припиняється за домовленістю сторін.

-6-

Із системного аналізу зазначених норм права випливає, що за загальним правилом зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином. Інші випадки припинення зобов'язання повинні бути встановлені договором або законом.

Як убачається з договору безпроцентної цільової позики від 08 липня 2009 року, укладеного між сторонами по справі, позивачем були передані відповідачу саме грошові кошти у сумі 410 000грн. (п. 3.3 договору). Пунктом 4.4. даного договору передбачено, що позика повертається в готівковому порядку шляхом передачі готівки позикодавцю.

Даний договір не передбачає можливості передачі позичальником на виконання умов договору позикодавцю будь - якого іншого майна взамін отриманих по договору грошових коштів.

Таким чином, згідно умов договору виконанням, проведеним належним чином, яке може призвести до припинення зобов'язання за даним договором, сторони визначили саме передачу позичальником позикодавцю готівки у визначеному договором розмірі.

Оскільки відповідачем не повернуті позивачці грошові кошти у розмірі 410 000 грн., то суд правомірно дійшов висновку, що договір безпроцентної цільової позики від 08 липня 2009 року не припинився у зв'язку з його виконанням, проведеним належним чином, відповідно до умов договору. Не передбачено такої підстави для припинення зобов'язання за договором позики і параграфом 1 глави 71 ЦК України. Тому вимога позивачки про припинення зобов'язання на підставі ст. 599 ЦК України з урахуванням положень ч.2 ст. 598 ЦК України є необґрунтованою.

Не припинилося зобов'язання за даним договором також за домовленістю сторін. Так, ст. 604 ЦК України передбачено, що домовленість сторін може служити підставою для припинення зобов'язання. Але теорія і практика розрізняють три види підстав такого типу. Це новація, звільнення від боргу і відступне. Однак, позивачкою не надано належних та допустимих доказів того, що між сторонами відбулася новація боргу шляхом укладення нового зобов'язання (ст. 604 ЦК України), шляхом прощення боргу (ст. 605 ЦК України) чи шляхом відступного (ст. 600 ЦК України).

Доводи апеляційної скарги про те, що судом неправомірно не враховані при прийнятті рішення як належні та допустимі докази рішення виконавчого комітету Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області від 08 вересня 2010 року про визнання за позивачем права власності на пансіонат «ІНФОРМАЦІЯ_2», Свідоцтво про право власності на вказане нерухоме майно від 04 жовтня 2010року на ім'я позивача та рішення про державну реєстрацію права власності на пансіонат «ІНФОРМАЦІЯ_2» за позивачкою, так як вони не скасовані та не визнані недійсними, не заслуговують на увагу, як на підставу для скасування рішення, оскільки не підтверджують факту виконання умов позичальником та припинення зобов'язань за договором позики. З огляду на викладене, посилання позивача на те, що вона на час розгляду справи не була власником майна також не заслуговують на увагу. Мирову угоду, яка не містить розміру, строку й порядку передання нерухомого майна, як відступного, згідно приписів ст. 600 ЦК України, не можна вважати належним доказом, який би підтверджував досягнення згоди сторін щодо передання боржником кредиторові відступного, що вірно констатував суд першої інстанції. Тому його висновок про те, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права, як позичальника, є неналежним, є вірним.

Твердження позивача про те, що рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 30 березня 2016 року встановлено, що пансіонат «ІНФОРМАЦІЯ_2» є особистою власністю ОСОБА_3 та був переданий ним на виконання умов укладеного між ними договору позики, є необґрунтованим, оскільки ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 листопада 2016 року вказане рішення апеляційного суду та рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 грудня 2015 року скасовані, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

-7-

До того ж, не заслуговує на увагу, як підстава для скасування рішення суду, посилання в апеляційній скарзі на порушення судом першої інстанції таємниці нарадчої кімнати. Так, в п. 16 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що згідно з положеннями статті 196 ЦПК суди повинні суворо дотримуватися таємниці нарадчої кімнати. Під час ухвалення судового рішення ніхто не має права перебувати в нарадчій кімнаті, крім складу суду, який розглядає справу. Вихід судді з нарадчої кімнати до проголошення судового рішення може мати місце під час перерви для відпочинку (протягом робочого часу та після його закінчення). Тому, наприклад, вихід до нарадчої кімнати у п'ятницю та проголошення рішення в понеділок є порушенням її таємниці. При цьому обмін суддею думками з ким-небудь із приводу судового рішення, що ухвалюється, не допускається. Порушення правил про таємницю нарадчої кімнати є порушенням норм процесуального права і може бути підставою для скасування рішення суду, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, зокрема в разі доведення факту спілкування судді поза межами нарадчої кімнати з учасником процесу чи іншими особами з приводу справи, що розглядається (частина третя статті 309 ЦПК, частина друга статті 338 ЦПК).

З журналу судового засідання вбачається, що 12 жовтня 2016 року о 17 год. 52 хв. суд видалився до нарадчої кімнати, а 13 жовтня 2016 року о 09 год. 44 хв. оголосив вступну та резолютивну частини рішення. Іншого матеріали справи не містять. Отже, за даних обставин, вихід судді з нарадчої кімнати до проголошення судового рішення мало місце під час перерви для відпочинку. Тому відсутні підстави вважати порушення суддею таємниці нарадчої кімнати.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду про необґрунтованість позовних вимог та обрання позивачем неналежного способу захисту порушеного права. З огляду на наведені обставини, колегія вважає, що оскаржуване рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись статтями 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 жовтня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: П.П. Лисенко

Т.В. Серебрякова