Номер провадження: 22-ц/785/1261/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.01.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Заїкіна А.П.,

ОСОБА_2,

за участю секретаря Цихиселі Л.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2016 року у цивільній справі за заявою ОСОБА_4 про поворот виконання рішення апеляційного суду Одеської області від 15.04.2015 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення неустойки за прострочення виплати аліментів,

встановила:

19 листопада 2014 року позивач ОСОБА_3 звернулась до суду з вищевказаним позовом до відповідача та згідно заяви про зменшення позовних вимог від 17 лютого 2015 року, просила суд стягнути з відповідача на свою користь неустойку за прострочення виплати аліментів за серпень, вересень, жовтень, листопад, грудень 2014 року у сумі 7800 грн. та моральну шкоду у сумі 10 000 грн.

При цьому, ОСОБА_3 посилалась на те, що на підставі рішення суду з відповідача на її користь стягнуто аліменти на утримання дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, по 2000 грн. на кожну дитину щомісячно, починаючи з 15 липня 2009 року по 01 січня 2011 року та з 27 вересня 2012 року по 13 січня 2023 року.

ОСОБА_4 допускав прострочення по сплаті аліментів, у звязку з чим з нього належить стягнути неустойку.

В судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, представник відповідача в судовому засіданні позов визнала частково в частині стягнення неустойки в розмірі 480 грн., в іншій частині просила в позові відмовити з тих підстав, що прострочення по сплаті аліментів виникло за відсутності вини відповідача, крім прострочення за 12 днів у грудні 2014 року.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18 лютого 2015 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення неустойки за прострочення виплати аліментів та моральної шкоди - задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 неустойку за прострочення виплати аліментів за грудень 2014 року у сумі 480 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Разом з тим, рішенням апеляційного суду Одеської області від 15 квітня 2015 року вищевказане рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 лютого 2015 року було скасоване та ухвалено нове рішення, яким було стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 неустойку за прострочення виплати аліментів за серпень-листопад та грудень 2014 року в сумі 7 800 грн., судові витрати за розгляд справи в суді першої інстанції в сумі 243 грн. 60 коп., апеляційної інстанції - в розмірі 121 грн. 80 коп.

Решту позовних вимог залишено без задоволення.

Однак, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 лютого 2016 року касаційна скарга ОСОБА_4 задоволена частково.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 15 квітня 2015 року скасоване, в частині вирішення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В частині вирішення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди рішення апеляційного суду Одеської області від 15 квітня 2015 року залишено без змін.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 23 червня 2016 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 лютого 2015 року залишено без змін.

09.08.2016 р. ОСОБА_4 подав до суду заяву про поворот виконання рішення апеляційного суду Одеської області від 15.04.2015 р. за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення неустойки за прострочення виплати аліментів та просив суд стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 7320,00 (сім тисяч триста двадцять) грн., отриманих за рішенням апеляційного суду Одеської області від 15.04.2015 р.

В обґрунтування заяви ОСОБА_4 зазначив, що рішення апеляційного суду Одеської області від 15.04.2015 р. ОСОБА_4 було виконано, що підтверджується квитанцією від 06.05.2015 р. При винесенні ухвали від 23.06.2016 р. апеляційним судом Одеської області питання про поворот виконання рішення вирішено не було. За таких обставин він просив суд допустити поворот виконання рішення.

Представник ОСОБА_3 проти задоволення заяви заперечувала з тих підстав, що виконання рішення апеляційного суду Одеської області від 15.04.2015 р. ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 не доведено, та оскільки рішення винесено апеляційним судом Одеської області, поворот його виконання не належить до компетенції Приморського районного суду м.Одеси. Крім того зазначив, що у відповідності до ч.2 ст.382 ЦПК України у справах про стягнення аліментів поворот виконання рішення не допускається.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2016 року заява ОСОБА_4 про поворот виконання рішення була задоволена.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставить питання про скасування даної ухвали суду, та постановлення нової, якою відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_4 про поворот виконання рішення, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що на підставі рішення апеляційного суду Одеської області від 15.04.2015 року відповідач ОСОБА_4 сплатив на користь ОСОБА_3 неустойку за прострочення виплати аліментів за серпень-листопад та грудень 2014 р. в сумі 7800,00 грн., судові витрати за розгляд справи в суді першої інстанції в сумі 243,60 грн. та апеляційної інстанції в сумі 121,80 грн.

Однак, враховуючи, що в подальшому вказане судове рішення було скасовано, та в ході нового розгляду справи, рішення суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача неустойки за прострочення сплати аліментів у сумі лише 480 грн. залишено без змін, тобто набрало законної сили, то виходячи із вимог, передбачених ст. 380 ЦПК України, суд допустив поворот виконання рішення і стягнув з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 сплачені за скасованим судовим рішенням 7320 грн.

З таким висновком суду повністю погоджується колегія суддів, з огляду на наступні обставини.

Так, рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 18.02.2015 р. з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 було стягнуто неустойку за прострочення виплати аліментів за грудень 2014 р. у сумі 480,00 грн. В іншій частині позову відмовлено (а.с.122-124).

Рішенням апеляційного суду Одеської області від15.04.2015 р. зазначене рішення Приморського районного суду м.Одеси від 18.02.2015р. було скасовано, ухвалено по справі нове рішення, яким з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 було стягнуто неустойку за прострочення виплати аліментів за серпень-листопад та грудень 2014 р. в сумі 7800,00 грн. та судові витрати за розгляд справи в суді першої інстанції 243,60 грн. та апеляційної інстанції 121,80 грн. Решту позовних вимог залишено без задоволення (а.с.148-151).

Однак, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10.02.2016 р. рішення апеляційного суду Одеської області від 15.04.2015 р. скасовано у частині вирішення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення неустойки за прострочення виплати аліментів, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В іншій частині рішення залишено без змін (а.с.178-180).

За результатами нового апеляційного розгляду, апеляційним судом Одеської області від 23.06.2016 року було постановлено ухвалу, якою рішення Приморського районного суду м.Одеси від 18.02.2015 р. про стягнення ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 неустойки за прострочення виплати аліментів у сумі 480,0 грн. - залишено без змін (а.с.203-207).

Зазначені обставини вбачаються з матеріалів справи і не заперечується сторонами, а тому у відповідності до ч.1 ст.61 ЦПК України вважаються встановленими і доказуванню не підлягають.

Спірним в даному випадку є питання, чи має право суд першої інстанції допустити поворот виконання рішення апеляційного суду Одеської області від 15.04.2015 року, яке виконано відповідачем ОСОБА_4, в частині повернення йому сплачених грошових коштів за скасованим рішенням суду у сумі 7320 грн.

З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.

У відповідності до Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2011 року у справі № 13-рп/2011 поворот виконання рішення - це цивільна процесуальна гарантія захисту майнових прав особи, яка полягає у поверненні сторін виконавчого провадження в попереднє становище через скасування правової підстави для виконання рішення та повернення стягувачем відповідачу (боржнику) всього одержаного за скасованим (зміненим) рішенням.

Статтею380 ЦПК України передбачено, що питання про поворот виконання вирішує суд апеляційної чи касаційної інстанції, якщо, скасувавши рішення, він закриває провадження у справі, залишає позов без розгляду, відмовляє в позові повністю або задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі. Якщо рішення після його виконання скасовано і справу повернено на новий розгляд, а при новому розгляді справи в позові відмовлено або позовні вимоги задоволено в меншому розмірі, або провадження у справі закрито чи заяву залишено без розгляду, суд, ухвалюючи рішення, повинен зобов'язати позивача повернути відповідачеві безпідставно стягнене з нього за скасованим рішенням.

Під поворотом виконання слід розуміти повернення позивачем відповідачеві всього одержаного ним за скасованим (зміненим) рішенням. Відповідно до ст. 381 ЦПК України якщо питання про поворот виконання рішення не було вирішено судом при новому розгляді справи або судом апеляційної чи касаційної інстанції, то за заявою відповідача це питання розглядається судом, у якому перебуває справа.Заяву про поворот виконання можна подати у межах позовної давності. За подання заяви про поворот виконання судовий збір не сплачується. Суд розглядає заяву про поворот виконання в судовому засіданні з повідомленням сторін і постановляє ухвалу.

Судом першої інстанції обгрунтовано встановлено, що при постановленні ухвали від 23.06.2016 р. про залишення без змін рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18.02.2015р., апеляційним судом Одеської області питання про поворот виконання скасованого рішення апеляційного суду Одеської області від 15.04.2015 р.вирішено не було.

Таким чином, враховуючи, що оскільки справа перебуває в Приморському районному суді м. Одеси, то і питання про поворот виконання рішення в даному випадку має вирішувати саме цей суд, за заявою відповідача, оскільки по суті поворот виконання спрямований на відновлення саме його прав.

Що стосується доводів апелянта ОСОБА_3 про те, що вона не отримувала грошових коштів у сумі 8 165,40 грн., які начебто були перераховані відповідачем ОСОБА_4 на її рахунок на підставі рішення апеляційного суду Одеської області від 15.04.2015 року, то вони є безпідставними, виходячи з наступного.

Як вбачається із квитанції про перерахування зазначеної суми коштів відповідачем на користь позивача, то оплата зарахована на той же банківський рахунок ОСОБА_3 № 750892 в АТ «Банк «Фінанси та кредит» (а.с. 212), на який тривалий термін, в тому числі в період з березня по вересень 2015р., ОСОБА_4 сплачував ОСОБА_3 аліменти, проти чого ні ОСОБА_3, ні її представник не заперечували (а.с. 223, 224).

В суді апеляційної інстанції колегією суддів був оглянутий оригінал вказаної квитанції і у колегії суддів не виникло сумнівів щодо перерахування вказаних коштів відповідачем ОСОБА_4 через Одеського відділення № 25 АТ «ТАСКОМБАНК» на розрахунковий рахунок позивача ОСОБА_3, який відкритий в АТ Банк «Фінанси та кредит»

Крім того, зазначені обставини підтверджуються довідкою директора Одеського відділення № 25 АТ «ТАСКОМБАНК» ОСОБА_7 від 18 січня 2017 року, вих. № 21/09-29-398, згідно якої платіж, про який йдеться вище, у сумі 8165,40 грн., належним чином був перерахований Банком за вказаними в квитанції реквізитами. За даним платежем уточнень та повернень в Банк не надходило (а.с.265).

Та обставина, що позивач ОСОБА_3 не отримувала вказаних грошових коштів у сумі 8 165,80 грн., не є підставою для відмови в задоволенні заяви ОСОБА_4 про поворот виконання рішення, оскільки він виконав рішення суду в повному обсязі і його вини в неотриманні коштів ОСОБА_3 матеріали справи не містять.

В свою чергу, ОСОБА_3 не надала колегії суддів будь-яких доказів про неотримання нею вказаних грошових коштів, або про причини, по яких ці кошти неможливо отримати, враховуючи, що на даний час Банк не ліквідований, що підтверджується Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.260-264).

Тобто, апелянт ОСОБА_3 взагалі не надала суду доказів звернення до АТ Банк «Фінанси та кредит» за отриманням коштів і відмови їй у цьому.

Також безпідставними є доводи апелянта ОСОБА_3 з приводу того, що суд не мав права допускати поворот виконання рішення, з посиланням на те, що у відповідності до ч.2 ст. 382 ЦПК України у справах про стягнення аліментів поворот виконання рішення не допускається.

Так, дійсно зі змісту вказаної норми права поворот виконання рішення не допускається у справах про стягнення аліментів, однак в ній не зазначено, що до цих справ відносяться справи, повязані зі стягненням аліментів.

Оскільки в даному випадку спір між сторонами виник не про стягнення аліментів, а зовсім інший за своєю правовою природою про стягнення пені за прострочення сплати аліментів, що не є тотожним, то у зазначених справах закон допускає поворот виконання рішення.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надала суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень проти заяви відповідача ОСОБА_4 та доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду, доводи апеляційної скарги її не спростовують, ухвалу постановлено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у звязку з чим апеляційну скаргу слід відхилити, оскаржувану ухвалу суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.2 ст. 307, п.1 ч.1 ст. 312, ст.ст. 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2016 року про поворот виконання рішення залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції України.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

ОСОБА_8

ОСОБА_2