Справа № 159/3139/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Логвинюк І.М.
Провадження № 22-ц/773/407/17 Категорія: 5 Доповідач: Бовчалюк З. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 березня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Здрилюк О.І., Карпук А.К.,

секретар судового засідання Галицька І.П.,

з участю позивача ОСОБА_1,

представник позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представник відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання будинку об'єктом спільної сумісної власності за апеляційною скаргою ОСОБА_2, подану в інтересах позивача ОСОБА_1, на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 06 лютого 2017 року,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 06 лютого 2017 року в задоволені позову ОСОБА_1 в даній справі відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2, який діє в інтересах позивача ОСОБА_1, подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірний будинок не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки в силу ст. ст. 25 КпШС України, ст. 62 СК України, позивач не довела, що даний будинок істотно збільшився у своїй вартості внаслідок її трудових чи грошових затрат.

Такі висновки суду є правильними і ґрунтуються на встановлених судом обставинах справи та нормах матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 26 квітня 1996 року, який було розірвано 04 квітня 2003 року, відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії I - ЕГ № 036787 (а. с.12).

Сторони по справі перебували в повторному шлюбі з 28 травня 2008 року по 08 квітня 2011 року.

З матеріалів справи та інвентаризаційної справи вбачається, що 22.01.1996 року за ОСОБА_3 на підставі договору про забудову будинку від 17.03.1989 р. та акту прийомки від 28.12.1995 року було зареєстровано право власності на житловий будинок, розташований в АДРЕСА_1

Згідно з договором дарування житлового будинку від 19.08.2002 р. відповідачем ОСОБА_3 було подаровано спірний будинок ОСОБА_5

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської обл. від 14.06.2004 р., яке набрало законної сили і є чинним на даний час, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 про визнання недійсним договору дарування будинку від 19.08.2002 року та визнання даного будинку спільною сумісною власністю подружжя було відмовлено.

Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного із них (ч. 1 ст. 24 КпШС України). Такі ж положення закріплені у ст. 57 СК України.

Відповідно до ст. 25 КпШС України (чинного на час виникнення спірних правовідносин), якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об'єкта в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також і визначена на час розгляду справи ринкова вартість будинку не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкта.

Відповідно до Висновку №О-153 від 12 січня 2017року судової будівельно-технічної експертизи вбачається, що склад будинковолодіння в АДРЕСА_1 за період з 28.10.2008 року по 28.03.2011 року не змінювався. Ринкова вартість будинковолодіння в АДРЕСА_1 становить: станом на 26.04.1996 року - 554202 гривні, 09.07.2002 року-692271 гривень, станом на 28.10.2008 року та станом на 28.03.2011 року становить 722886 гривень ( а.с.100-110).

Позивачем не було надано суду належних доказів того, що за рахунок її грошових та трудових затрат істотно збільшилась вартість спірного будинку. Також ОСОБА_1 не надала суду належних доказів, що за рахунок її коштів проводився саме капітальний ремонт будинку, а не поточний ремонт, як це вбачається з матеріалів справи.

Таким чином, позивачем не доведено, що будинок істотно збільшився у своїй вартості саме внаслідок здійснених за період шлюбу поліпшень, проведення переобладнання та ремонтних робіт у будинку, а не тенденцій до загального подорожчання об'єктів нерухомості.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що за відсутності доказів такої суттєвої ознаки як істотність збільшення вартості будинку, відсутні і підстави для визнання такого майна спільною сумісною власністю подружжя.

За таких обставин суд дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову як такого, що не доведений.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи тривалий період часу, а саме, починаючи з 19.08.2002 року по 28 грудня 2011 року титульним власником спірного будинковолодіння був ОСОБА_7, який не був членом сім'ї сторін.

В судовому засіданні позивач вказувала, що домовленостей між нею та ОСОБА_5, щодо використання спірного будинковолодіння в тому числі здійснення ремонтних та будівельних робіт не було.

Таким чином не можуть доводить позивачем факти поліпшення об'єкту нерухомого майна в означений період, оскільки власником такого була інша особа.

Відповідно до договору купівлі-продажу спірного будинку вбачається, що 28 грудня 2011 року ОСОБА_5, як Продавець передав у власність Покупцеві - ОСОБА_3 житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами розташований за адресою місто АДРЕСА_1 даний договір посвідчений приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу Волинської області Зелінською Н.М. та зареєстрований в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно №26249442 від 10.02.2012 року ( а.с.64-65).

Тобто даний договір купівлі - продажу був вчинений після розірвання другого шлюбу між сторонами у справі (розірвання шлюбу 08 квітня 2011 року).

Беручи до уваги наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно, всебічно та об'єктивно перевіривши доводи сторін, надавши належну правову оцінку дослідженим доказам та фактичним обставинам справи, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову як такого, що не доведений.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на законність ухваленого ним рішення, яке постановлено з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України,апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

На Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 подану в інтересах позивача ОСОБА_1 відхилити, а рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 06 лютого 2017 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: