Справа № 369/6399/16-ц Головуючий у І інстанції Ковальчук Л. М.
Провадження № 22-ц/780/675/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 56 25.01.2017
УХВАЛА

Іменем України

25 січня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Ігнатченко Н.В.,

суддів: Кулішенка Ю.М., Сушко Л.П.,

за участю секретаря: Волинець Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про захист прав споживача шляхом визнання кредитного договору недійсним,

у с т а н о в и л а:

У липні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом до ПАТ «Дельта Банк» про захист прав споживача шляхом визнання кредитного договору недійсним, посилаючись на те, що 18 березня 2013 року ним було здійснено пропозицію (оферту) у вигляді заяви № 002-28010-180313 до відповідача, відповідно до якої ПАТ «Дельта Банк» відкрив йому поточний рахунок з використанням платіжної картки, оформив платіжну картку платіжної системи, на яку був встановлений ліміт кредитної лінії у сумі 50 000 грн. на строк 364 календарні дні, відповідно до умов визначених цієї пропозиції. Кредитний договір складався із заяви-пропозиції, Правил банківського обслуговування фізичних осіб у ПАТ «Дельта Банк» (далі - Правил), затверджених рішенням Ради директорів банку від 20 березня 2013 року протокол № 14, Тарифів на обслуговування платіжних карток тарифний пакет «Лояльна Готівочка» (далі - Тарифи), а також додатку до заяви. Позивач вважає, що при укладенні даного кредитного договору були порушені його права як споживача, оскільки він не був повідомлений у письмовій формі про обставини та умови кредитування, передбачені ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а тому відповідно до вимог ст. ст. 18, 19 цього Закону умови договору є несправедливими та такими, що створюють істотний дисбаланс договірних прав й обовязків на шкоду споживачу за результатом нечесної підприємницької діяльності банку. Крім того, в порушення вимог ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» банком встановлено плату за обслуговування кредитного ліміту, зокрема п. 4.16.11 Правил передбачає нарахування щомісячної плати за обслуговування кредитного ліміту у валюті поточного рахунку з використанням платіжної картки в розрахунковий день поточного місяця. Пункт 18.1. Правил також містить третейську угоду сторін у вигляді третейського застереження в договорі, однак на час укладення кредитного договору третейські суди не мали повноважень розглядати спори щодо захисту прав споживачів, як це передбачено у п 14. ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди». Позивач зазначив, що в кредитному договорі відповідачем порушено норми, встановлені Законом України «Про захист персональних даних», щодо порядку обробки його персональних даних, як клієнта банку.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 жовтня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач, через свого представника ОСОБА_3, подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, що зявилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права рішення суду без змін. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом встановлено, що 18 березня 2013 року згідно заяви № 002-28010-180313 ОСОБА_2 здійснив пропозицію (оферту) ПАТ «Дельта банк», в якій просив на умовах, визначеній в цій пропозиції та відповідно до Правил, затверджених рішенням Ради директорів банку від 18 липня 2012 року протокол № 392 і Тарифів банку, зазначених в п. 2.6. ч. 2 цієї пропозиції, що є невід'ємною частиною цієї пропозиції, укласти договір, в рамках якого: відкрити поточний рахунок з використанням платіжної картки, відповідно до п. 2.1. ч. 2 цієї пропозиції; оформити платіжну картку платіжної системи, визначеної у п. 2.5. ч. 2 цієї пропозиції; встановити ліміт кредитної лінії у сумі та на строк, відповідно до умов, визначених у п. п. 2.3. та 2.4. ч. 2 цієї пропозиції.

Згідно п. 2. вказаної заяви-пропозиції позивач підтвердив своє розуміння та згоду з тим, що у момент прийняття (акцепту) банком його пропозиції щодо укладення договору, а отже моментом укладення договору на умовах, описаних вище в цій пропозиції та Правилах вважатиметься дата підписання цієї пропозиції та скріплення її печаткою.

Також позивач до підписання цієї пропозиції був ознайомлений в письмовій формі з інформацією про умови кредитування рахунку (у формі встановлення ліміту кредитної лінії) та орієнтовну сукупну вартість кредиту, відповідно до законодавства України (п. 2.5.).

Відповідно до п. 7.1. заяви-пропозиції складовою та невід'ємною частиною цієї пропозиції є Правила та Тарифи банку, з якими позивач попередньо був ознайомлений, повністю згоден, їх зміст розумів й положення яких він неухильно зобов'язався дотримуватися. Крім того, ОСОБА_2 підтвердив, що отримав від банку автентичний примірник цієї пропозиції, Правил та Тарифів в дату їх підписання ним, що підтверджується його підписом внизу цієї пропозиції (п. 8.).

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно та за власним розсудом.

Згідно із ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно із ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Згідно з преамбулою Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

У ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» зазначено, що договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

Застосування Закону України «Про захист прав споживачів» до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливе в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання цього договору цей Закон не може застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, суд дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову у звязку з необґрунтованістю та відсутністю передбачених ст. ст. 203, 215 ЦК України, Законом України «Про захист прав споживачів» підстав для визнання недійсним кредитного договору.

На обґрунтування такого висновку суд правильно зазначив, що укладений між сторонами кредитний договір відповідав вимогам чинного законодавства, зокрема ст. 207 ЦК України, та вільному волевиявленню сторін; під час укладення кредитного договору позивач був ознайомлений з його умовами, погодився з тим, що складовою та невідємною частиною пропозиції є Правила та Тарифи банку, з якими він попередньо був ознайомлений та повністю згоден, розумів їхній зміст й положення яких неухильно зобовязався дотримуватись; позивач висловив своє волевиявлення шляхом підписання договору і тривалий час не тільки не оскаржував, а й виконував його умови, що, як правильно зазначив суд, свідчить про прийняття ним таких умов, а також спрямованість на реальне настання правових наслідків.

Зазначені вище висновки відповідають правовій позиції Верховного ОСОБА_4 України, викладеній у постанові від 2 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15.

Крім того, виходячи з п. 4.16.11 Правил, плата за обслуговування кредитного ліміту, яка нараховується щомісячно у валюті поточного рахунку з використанням платіжної картки в розрахунковий день поточного місяця, прямо передбачена умовами кредитного договору і таку умову не можна вважати несправедливою. Таким чином, висновок суду про відповідність вказаної умови кредитного договору вимогам закону та відсутність підстав для визнання спірного кредитного договору недійсним, є вірними.

Враховуючи вимоги ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні та допустимі докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України.

Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Суд першої інстанції на підставі поданих сторонами доказів, які належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), обгрунтовано не взяв до уваги посилання в позові на те, що при укладанні спірного кредитного договору банком було порушено Закону України «Про захист персональних даних», адже позивач був повідомлений та в добровільному порядку надав згоду (дозвіл) на обробку його персональних даних (п. п. 2.13.18., 2.13.19.2. Правил), і доказів того, що вказана згода була надана ним під будь-яким тиском не надано.

Разом з тим, апеляційний суд приймає до уваги доводи ОСОБА_2 про те, що на час укладення спірного договору Закон України «Про третейські суди» містив заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), а тому третейське застереження, погоджене сторонами у п. 18.1. Правил є таким, що не відповідає вимогам закону, однак враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства та той факт, що позивач не заявляв вимогу про визнання такого положення недійсним, підстав для визнання кредитного договору в цілому не вбачає.

Отже, обставини, на які позивач посилається в апеляційній скарзі були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 11, 60, 61, 212 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307-308, 313 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: Ю.М. Кулішенко

ОСОБА_4