Справа № 463/717/16 Головуючий у 1 інстанції: Головатий Р.Я.
Провадження № 22-ц/783/537/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Юзефович Ю.І.,

з участю - апелянта ОСОБА_2, представника апелянта ОСОБА_3, позивача ОСОБА_4, представника позивача ОСОБА_5, відповідача ОСОБА_6, представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 29 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6, ОСОБА_2 про стягнення боргу,-

в с т а н о в и л а :

У лютому 2016 року позивачЛишенюк Т.А. звернувся у суд із позовом до відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_2, в якому просив стягнути з останніх на свою користь солідарно борг за договором позики у розмірі 50 000 доларів США, а також 3% річних за користування позикою під час прострочення виконання зобовязання у розмірі 686,30 доларів США. Судові витрати просив покласти на відповідачів у солідарному порядку.

Свої позовні року вимоги мотивував тим, що 31.12.2014 відповідач ОСОБА_6 взяв у нього у боргу кошти у розмірі 50 000 доларів США з кінцевим строком повернення 01.09.2015 року. У свою чергу відповідач ОСОБА_2 поручилася перед ним у разі належного викоання відповідачем ОСОБА_6 взятого на себе зобовязання і неповернення вказаної суми позики. Зазначені правовідносини оформлені письмовим договором позики у вигляді розписки про взяття у борг та одержання вказаних вище грошових коштів.

Разом з тим, станом на дату звернення до суду із даним позовом, відповідачі своїх зобов'язань не виконали, отриману суму позики не повернули, у добровільному порядку це зробити відмовляються, а, відтак, він був змушений звертатись за захистом свого порушеного права до суду.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 29 вересня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_6, ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_6 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики у розмірі 1 312 605 грн. 02 коп. (один мільйон триста дванадцять тисяч шістсот п'ять) грн. 02 коп.. Вирішено питання судових витрат.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 29 вересня 2016 року оскаржила представник відповідача ОСОБА_6 - ОСОБА_3.

В обгрунтування апеляційної скарги покликається на те, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене без повного та всебічного зясування усіх обставин справи та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зазначає, що 31.12.2014 року позивач ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_6 дійсно домовилися про одержання останнім грошової позики у сумі 50 000 доларів США на строк до 01.09.2015 року включно, про що відповідач ОСОБА_6 і надав позивачу ОСОБА_4 розписку, яку, зі слів останнього, той у подальшому загубив. Однак, фактичної передачі зазначених грошових коштів не відбулося.

Звертає увагу на те, що 01.09.2015 року (тобто в день, коли відповідач ОСОБА_6 мав повернути позивачу суму позики у разі реального отримання цих грошових коштів, згідно з попередньою домовленістю), обоє повернулися до розмови щодо цієї позики та знову домовилися про передачу позивачем відповідачу ОСОБА_6 у майбутньому згаданої вище суми. Для засвідчення факту реальності таких домовленостей та намірів, відповідач ОСОБА_6 видав, а позивач ОСОБА_4 отримав розписку, взамін попередньо загубленої розписки.

Відтак, на думку апелянта, передачі позивачем відповідачу ОСОБА_6 грошових коштів, визначених у розписці, фактично не відбулося, а тому такий договір позики в силу вимог ст. 1046 ЦК України, є неукладеним.

З огляду на вказане вважає, що суд першої інстанції безпідставно не врахував з цього приводу правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 11.11.2015 року у справі № 6-1967цс15 та стягнув з відповідачів у солідарному порядку грошові кошти за борговою розпискою, яка не містить конкретної дати отримання таких коштів.

Стверджує також про те, що суд першої інстанції безпідставно вказав в оскаржуваному рішенні про визнання боргу обома відповідачами на суму 29 000 доларів США, оскільки останні зазначений борг ніколи не визнавали, що стверджується технічними записами судових засідань. Що стосується пояснень свідка ОСОБА_7, то такі, на думку апелянта, не можуть бути доказом у даній справі, оскільки останній сам очевидцем подій та передачі коштів не був і володіє інформацією з чужих слів, що у цивільному процесі є недопустимим.

Ще звертає увагу суду й на ту обставину, що відповідач ОСОБА_2 не може бути солідарним боржником, як поручитель, оскільки надана як доказ розписка не може вважатись договором поруки у розумінні приписів цивільного законодавства.

У підсумку усі наведені вище факти, на думку апелянта, свідчать про нікчемність договору позики, за яким, відповідно, не можуть бути виконані зобовязання як щодо повернення суми позики боржником, так і щодо солідарного стягнення такої суми з поручителя.

Просить рішення Личаківського районного суду м. Львова від 29 вересня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та їхніх представників, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з правильністю висновків суду першої інстанції, оскільки вони зроблені на підставі правильного встановлення існуючих правовідносин між сторонами, а доводи апеляційної скарги законності оскаржуваного рішення не спростовують. До такого висновку колегія суддів дійшла з врахуванням наступних обставин.

За приписами ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши усі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суду України у п.11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №11 розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення зазначених вимог закону дотримався у повній мірі.

Згідно із ст. ст. 3,4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до положень ст. ст. 11,15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

На підставі ст. ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень ст. ст. 57, 64 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які що мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі.

Судом першої інстанції встановлено, що 31.12.2014 року сторони уклали договір позики, забезпечений порукою у формі розписки, згідно з яким позивач ОСОБА_4 надав, а відповідач ОСОБА_6 прийняв у борг грошові кошти у розмірі 50 000 доларів США і які зобовязувався повернути у визначений умовами цього ж договору строк, зокрема не пізніше 01.09.2015 року. У день укладення договору позики, тобто 31.12.2014 року відповідач ОСОБА_6 отримав від позивача у повному обсязі обумовлені таким договором-розпискою кошти, що стверджується підписами сторін у такому. У свою чергу відповідач ОСОБА_2 своїм підписом у згаданому вище договорі позики ствердила, що є поручителем за належне виконання відповідачем ОСОБА_6 взятих на себе зобов'язань.

Вимоги до укладення договорів позики зазначені у параграфі 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України. Так, за змістом ст. ст. 1046 та 1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

З огляду на вказане, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що зазначений вище договір позики у формі розписки про передачу-отримання грошових коштів укладений сторонами з дотриманням вимог, визначених чинним ЦК України, а, відтак, підлягає виконанню сторонами.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог вказаного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. ст. 610-612 ЦК України невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання, є порушенням зобовязання. У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобовязання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобовязання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику, у даному випадку грошові кошти, у строки та у порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 зазначеного Кодексу, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України, за змістом якої боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що оскільки відповідач ОСОБА_6 свої зобов`язання за договором позики щодо повернення грошових коштів у визначений термін не виконав, то позивач, як позикодавець, має право вимагати повернення боргу, а також три проценти річних від простроченої суми, а відповідач ОСОБА_6, як позичальник, зобов'язаний повернути позику грошові кошти в розмірі 50 000 доларів США, що у гривневому еквіваленті на момент розгляду справи судом першої інстанції, становило 1 294 832,15 грн., та три проценти річних від простроченої суми за період з 01.09.2015 року по 10.02.2016 року, у сумі 17 772,87 грн. (гривневий еквівалент 686,30 доларів США).

Одночасно суд вірно, з урахуванням положень ст. ст. 543, 554 ЦК України, стягнув наведену вище суму солідарно з обох відповідачів, так як відповідач ОСОБА_2 є у таких договірних зобовязаннях поручителем, а самими сторонами договору не встановлювалась додаткова (субсидіарна) відповідальність поручителя. Крім того, колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що укладеним між сторонами договором не встановлено жодних застережень щодо обсягу відповідальності відповідача ОСОБА_2 як поручителя, за зобовязаннями відповідача ОСОБА_6 як боржника. З огляду на вказане, відповідальність відповідача ОСОБА_2 солідарно із відповідачем ОСОБА_6, в силу ч. ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України, є безумовною, що у повній мірі спростовує твердження апелянта у поданій апеляційній скарзі з вказаного приводу.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на нікчемність укладеного договору позики в силу відсутності факту передачі коштів, оскільки саме розписка є документом, який посвідчує як обставини укладення безпосередньо договору позики, так і обставини щодо передачі коштів у визначеній сумі. Зокрема у розписці зазначено, що відповідач ОСОБА_6 31.12.2014 року позичив і отримав від позивача ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 50 000 доларів США, які зобовязався повернути без нарахування відсотків у термін до 01.09.2015 року.

Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі № 6-63цс13, від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14, від 11.11.2015 року у справі № 6-1967цс15 та від 08.06.2016 року у справі № 6-1103цс16, за змістом яких письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, а розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Такі правові висновки Верховного Суду України, в силу положень ст. 360-7 ЦПК України, є обовязковими для усіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права та мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Враховані вони і судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного у справі рішення.

Також колегія суддів приймає до уваги й ту обставину, що з метою врегулювання спору у позасудовому порядку відповідачами на стадії розгляду справи судом першої інстанції підготовлено та надіслано за допомогою електронної пошти представнику позивача проект мирової угоди (котрий знаходиться у матеріалах справи), якою відповідачі фактично визнали отримання відповідачем ОСОБА_6 від позивача обумовленої суми позики у розмірі 50 000 доларів США і мали намір вжити заходів щодо належного виконання взятого на себе зобовязання погасити заборгованість у спосіб передачі у власність позивача належного відповідачу ОСОБА_2 обєкта нерухомого майна. Даний обставина була підтверджена відповідачем ОСОБА_6 в суді апеляційної інстанції.

Відтак, надаючи правову оцінку зібраним у справі доказам та встановленим обставинам справи, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про підставність заявлених позовних вимог та задоволення таких у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки такі є вірними та відповідають нормам як матеріального, так і процесуального права, ґрунтуються на повному та всебічному дослідженні поданих суду доказів.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення ухвалене судом на підставі наявних у справі доказів.

Висновки суду ґрунтуються на аналізі зібраних у справі доказів.

З висновками суду слід погодитись, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України. Підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Личаківського районного суду м. Львова від 29 вересня 2016 року відсутні.

Керуючись ст. ст. 209 ч.3, 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 29 вересня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

ОСОБА_8