Справа № 350/1732/15-ц
Провадження № 22-ц/779/136/2017
Головуючий у 1 інстанції Пулик М.В.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Горейко М.Д.

суддів: Проскурніцького П.І., Ясеновенко Л.В.

секретаря Шемрай Н.Б.

з участю представника апелянта ОСОБА_2, позивача за первісним позовом ОСОБА_3, його представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа: орган опіки і піклування Рожнятівської РДА про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_7 Рожнятівської державної нотаріальної контори, треті особи: орган опіки і піклування Рожнятівської РДА, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, та визнання права власності на частину домоволодіння за апеляційною скаргою представника ОСОБА_5 ОСОБА_2 на рішення Рожнятівського районного суду від 09 листопада 2016 року, -

в с т а н о в и л а :

16.12.2015 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання ОСОБА_5 з її неповнолітніми дітьми ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, і ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_6 такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме житловим будинком №84 по вул. Миру в с. Погорілець Рожнятівського району Івано-Франківської області. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 28.09.2015 року він являється власником спірного домоволодіння. Відповідачі ОСОБА_6 та ОСОБА_5 з її неповнолітніми дітьми ОСОБА_10 і ОСОБА_11 тільки зареєстровані у належному йому домоволодінні, однак вже більше десяти років у ньому не проживають. На його прохання виписатися з належного йому домоволодіння відповідачі не реагують, чим порушують його право власності на спірне домоволодіння, у звязку з чим він змушений звернутися в суд. З цих підстав просив позов задовольнити.

Ухвалою Рожнятівського районного суду від 09.03.2016 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, залучено орган опіки і піклування Рожнятівської районної державної адміністрації Івано-Франківської області.

30.03.2016 року ОСОБА_5 звернулася в суд із зустрічним позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_7 Рожнятівської державної нотаріальної контори, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки і піклування Рожнятівської районної державної адміністрації про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом та визнання права власності на частину домоволодіння. В обґрунтування позовних вимог позивач за зустрічним позовом зазначила, що спірне домоволодіння по вул. Миру, 84 в с. Погорілець Рожнятівського району Івано-Франківської області було придбане її батьками в шлюбі, а тому було їх спільною сумісною власністю. Після смерті батьків ОСОБА_12, яка померла 22.10.2014 року, та ОСОБА_13, який помер 24.11.2014 року, відкрилася спадщина на вказане домоволодіння. Вона та її рідні сестри ОСОБА_8 і ОСОБА_9, як спадкоємці першої черги за законом, мають право на спадкування майна своєї матері. Вона зверталася в нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом їй відмовлено у звязку з відсутністю правовстановлюючого документа на спірне домоволодіння. Вважає, що оскільки позивач-відповідач ОСОБА_3 незаконно успадкував за заповітом усе домоволодіння, а іншого житла, крім спірного, вона та її діти не мають, то, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила визнати за нею право власності на частку в спадщині після смерті матері ОСОБА_12, яка померла 22.10.2014 року, а саме на 1/4 частку домоволодіння №84 по вул. Миру в с. Погорілець Рожнятівського району Івано-Франківської області, та визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 28.09.2015 року в частині належної їй 1/4 частки вказаного домоволодіння.

Ухвалою суду від 18.04.2016 року до участі у справі в якості третіх осіб залучено ОСОБА_8 та ОСОБА_9

Рішенням Рожнятівського районного суду від 09.11.2016 року задоволено позов ОСОБА_3 Визнано ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, разом з неповнолітніми дітьми ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_2, такими, що втратили право користування жилим приміщенням, що знаходиться в будинку №84 по вул. Миру в с. Погорілець Рожнятівського району Івано-Франківської області.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, та визнання права власності на частину домоволодіння відмовлено за безпідставністю позовних вимог.

Ухвалою цього ж суду від 06.12.2016 року виправлено описку в рішенні Рожнятівського районного суду від 09.11.2016 року в даній справі та вказано в резолютивній частині рішення правильне прізвище відповідача ОСОБА_6 замість ОСОБА_14.

Не погодившись з рішенням суду, представник ОСОБА_5 ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне зясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Зокрема апелянт зазначає, що в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції вказав, що ОСОБА_5 в судовому засіданні не заперечувала пояснення позивача за первісним позовом ОСОБА_3 про те, що вона з дітьми не проживає в спірному будинку більше 10 років. Однак такі твердження суду не відповідають дійсним обставинам справи та спростовуються звукозаписом судового засідання. Крім того, ОСОБА_3 став власником спірного домоволодіння тільки 28.09.2015 року, з позовом в суд звернувся через два з половиною місяці - в грудні 2015 року, в спадковому домоволодінні він ніколи не проживав, а тому не може знати хто і скільки часу проживав в цьому домоволодінні.

Також апелянт вказує, що судом першої інстанції неправильно застосовано до спірних правовідносин положення ст. 405 ЦК України, оскільки дана стаття регулює втрату права на користування житлом в разі відсутності без поважних причин понад один рік членів сімї власника цього житла. Поза увагою суду залишився той факт, що ОСОБА_3 не є членом сімї ОСОБА_5 та її дітей і проживає він за іншою адресою в іншому приватному будинку.

На думку апелянта, суд неправильно взяв до уваги копію технічного паспорта на спірний будинок, в якому зазначено, що будинок побудований в 1960 році, а батьки ОСОБА_5 перебували в шлюбі з 17.10.1970 року. Вказані обставини судом не перевірено та не досліджено, а також не взято до уваги, що дані технічного паспорта суперечать іншим письмовим доказам, зокрема, свідоцтву про право власності на спірний будинок від 24.12.2010 року. Крім того, суд першої інстанції взагалі не дав оцінку випискам з погосподарських книг Спаської сільської ради за відповідні роки, що були надані суду позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_5, які спростовують дані у технічному паспорті. Також судом не було витребувано в архітектури і містобудування Рожнятівського району будівельний паспорт, який дає забудовнику дозвіл на будівництво житлового будинку та в майбутньому здачі його в експлуатацію, з відповідними рішеннями органу місцевого самоврядування.

Також суд не дав належної оцінки поясненням позивача за зустрічним позовом ОСОБА_5 про те, що вона з дітьми користується спірним житловим будинком і зареєстрована за вказаною адресою. Іншого постійного житла, крім спірного, вони не мають. Крім того, судом не враховано, що державною виконавчою службою Рожнятівського районного управління юстиції на виконання виконавчого листа №2/0913/75 від 10.02.2012 року було відкрито виконавче провадження, відповідно до якого ОСОБА_5 та її дітей ОСОБА_6, ОСОБА_10 і ОСОБА_11 вселено в житловий будинок №84, що знаходиться по вул. Миру в с. Погорілець Рожнятівського району.

В мотивувальній частині оскаржуваного рішення суд не зазначив, що в с. Погорілець є лише початкова школа, в якій учні навчаються чотири роки, а потім переходять вчитися в навчальні заклади інших населених пунктів Рожнятівського району, що було зроблено ОСОБА_10 та ОСОБА_11

Судом не враховано і пояснення третьої особи ОСОБА_9, яка постійно проживає в спірному житловому будинку та в судовому засіданні підтвердила ту обставину, що її сестра ОСОБА_5 з дітьми поверталася до спірного житлового будинку, в якому вона зареєстрована, в даний час ОСОБА_5 відвідує її, залишається ночувати, допомагає їй по господарству. І при цьому сімейні стосунки між нею та сестрою не припинені.

Крім того, суд не взяв до уваги положення ч. 6 ст. 29 ЦК України, відповідно до якої фізична особа може мати кілька місць проживання.

З наведених підстав апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити, а вимоги зустрічного позову ОСОБА_5 з уточненнями задовольнити в повному обсязі.

У засіданні апеляційного суду 16.01.2017 року апелянт та її представник доводи апеляційної скарги підтримали з наведених в ній мотивів.

В засідання апеляційного суду 26.01.2017 року апелянт ОСОБА_5 не з'явилась.

Позивач-відповідач ОСОБА_3 та його представник в судовому засіданні доводи апеляційної скарги заперечили, рішення суду вважали законним і обґрунтованим. Просили апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін.

Представник третьої особи: органу опіки і піклування Рожнятівської РДА надіслав суду письмове пояснення, в якому вважав апеляційну скаргу ОСОБА_5 обґрунтованою, враховуючи те, що в ОСОБА_5 немає іншого житла, в якому могли би бути зареєстровані діти. Просив справу розглянути в їх відсутності.

Представник відповідача ОСОБА_7 Рожнятівської державної нотаріальної контори ОСОБА_15 в судовому засіданні 16.01.2017 року заперечила доводи апеляційної скарги ОСОБА_5 та пояснила, що як нотаріус вчиняла дії по оформленню спірного спадкового майна. Після смерті ОСОБА_12, яка померла 22.10.2014 року її діти ОСОБА_5 та ОСОБА_9, як спадкоємці за законом першої черги, звернулись в нотаріальну контору з заявами про прийняття спадщини 23.02.2016 року, тобто з пропуском шестимісячного строку, встановленого законом. Їхня сестра ОСОБА_8 взагалі з такою заявою не зверталась. На той час вже була оформлена спадщина на спірне спадкове майно спадкоємцем за заповітом після смерті їхнього батька ОСОБА_13, який помер 24.11.2014 року, племінником останнього ОСОБА_3, якому 28.09.2015 року видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, відповідно до якого він став власником спірного домоволодіння. Тому вона відмовила ОСОБА_5 та ОСОБА_9 в оформленні спадщини після смерті їхньої мами у звязку з відсутністю правовстановлюючого документу на спірне домоволодіння.

В наступне судове засідання 26.01.2017 року представник відповідача за зустрічним позовом не з'явилась, про причину неявки суду не повідомила.

Інші сторони в судове засідання не з'явилися, про час та день розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку.

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_6 та треті особи, які не заявляють самостійних вимог на стороні позивача за зустрічним позовом ОСОБА_8, ОСОБА_9 не повідомили суд про причину неявки.

З урахуванням положень ст. 305 ЦПК України колегія суддів ухвалила про розгляд справи за їх відсутності.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі за даним позовом в будинку, який знаходиться по вул. Миру, 84 в с. Погорілець Рожнятівського району Івано-Франківської області та належить на праві власності ОСОБА_3, не проживають, однак прописані за вказаною адресою та відмовляються в добровільному порядку виписатись, порушуючи таким чином право власності ОСОБА_3 на вказаний будинок, а тому таке право підлягає захисту.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

В силу дії положення ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом, та вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що домоволодіння, яке знаходиться по вул. Миру, 84 в с. Погорілець Рожнятівського району Івано-Франківської області належало на праві власності ОСОБА_13, який помер 24.11.2014 року (а.с. 76, 89, 90).

Згідно заповіту від 24.10.2011 року ОСОБА_13 все належне йому майно заповів своєму племіннику ОСОБА_3 (а.с. 81 зв.).

На підставі цього заповіту 28.09.2015 року ОСОБА_3 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на вищевказане домоволодіння №84 по вул. Миру в с. Погорілець Рожнятівського району Івано-Франківської області (а.с. 99).

Також судом встановлено, що в належному ОСОБА_3 спірному житловому будинку зареєстровані відповідачі за первісним позовом ОСОБА_5 і її неповнолітні діти ОСОБА_10 та ОСОБА_11 і повнолітній син ОСОБА_6 Наведене підтверджується довідкою №1291, виданою Спаською сільською радою Рожнятівського району Івано-Франківської області 07.12.2015 року (а.с. 5).

За даними акту №71 обстеження матеріально-побутових умов від 03.12.2015 року (а.с. 6), Спаською сільською радою в результаті обстеження виявлено, що за адресою вул. Миру, 84 с. Погорілець фактично проживають ОСОБА_16, ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_6, їхня дочка ОСОБА_17, ІНФОРМАЦІЯ_7.

Згідно акту обстеження житлово-побутових умов сімї від 29.03.2016 року (а.с. 33) ОСОБА_5 та її сини ОСОБА_6, ОСОБА_10, ОСОБА_11 фактично проживають за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_8. Даний будинок не є власністю ОСОБА_5, нею винаймається. Іншого житла, в якому можна було б зареєструвати дітей немає.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

За наведених обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно дійшов висновку про підставність позовних вимог ОСОБА_3 про усунення йому перешкод у здійсненні ним права власності на домоволодіння №84 по вул. Миру в с. Погорілець Рожнятівського району Івано-Франківської області шляхом визнання ОСОБА_5 разом з її неповнолітніми дітьми ОСОБА_10 і ОСОБА_11 та ОСОБА_6 такими, що втратили право користування цим житлом.

Разом з тим колегія суддів вважає такими, що заслуговують на увагу посилання апелянта щодо неправильного застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин положення ст. 405 ЦК України.

Як вбачається з позовної заяви ОСОБА_3, останній в правове обґрунтування свого позову зіслався на норми матеріального права, а саме ст.ст. 71, 72 ЖК України та ст. 405 ЦК України.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України в абз. 1, 4 п. 9 постанови від 12 червня 2009 року №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору. Оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

Статтями 71, 72 ЖК України передбачено збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами та врегульовано порядок визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. При цьому положення даних статей поширюються на взаємовідносини між наймодавцями та наймачами житла або членами їх сімї і стосуються житла в державному житловому фонді.

Положення ст. 405 ЦК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення приватного житлового фонду та членів його сімї.

В даному випадку поза увагою суду залишився той факт, що ОСОБА_5 та її неповнолітні діти ОСОБА_10 і ОСОБА_11, повнолітній син ОСОБА_6, не є членами сімї ОСОБА_3 і проживають вони за іншою адресою.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині правового обґрунтування, а саме з мотивувальної частини рішення Рожнятівського районного суду від 09 листопада 2016 року слід виключити посилання на положення ст. 72 ЖК України та ст. 405 ЦК України.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_5І не довела свого права на частку спірного житлового будинку в порядку спадкування, який належав її батьку ОСОБА_13, а тому її позовні вимоги про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 28.09.2015 року та визнання за нею права власності на частину домоволодіння є безпідставними.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

За змістом зустрічного позову ОСОБА_5, остання в обґрунтування своїх позовних вимог посилалася на те, що домоволодіння №84 по вул. Миру в с. Погорілець Рожнятівського району Івано-Франківської області було придбано її батьками, а тому є спільною сумісною власністю її батьків ОСОБА_12 та ОСОБА_13, які відповідно померли 22.10.2014 року та 24.11.2014 року. Вона, як спадкоємець першої черги за законом, має право на спадкування майна своєї матері ОСОБА_12

Перевіряючи такі доводи позивача, судом першої інстанції встановлено, що, житловий будинок по вул. Миру, 84 с. Погорілець побудований в 1960 році. Такі дані містяться в характеристиці будинку, господарських будівель та споруд (а.с. 60) в технічному паспорті на вказане домоволодіння, а також у виписці з погосподарської книги №9 за 2011-2015 роки (а.с. 62). Інших даних щодо року побудови спірного будинку матеріали справи не містять і взагалі їх не існує, про що визнали сторони в засіданні апеляційного суду.

Доводи апелянта про те, що дані технічного паспорта суперечать іншим письмовим доказам, зокрема, свідоцтву про право власності на спірний будинок від 24.12.2010 року є голослівними, оскільки вказане свідоцтво взагалі не містить даних щодо року побудови спірного житлового будинку. В ньому міститься тільки дата видачі свідоцтва та дата рішення виконкому на підставі якого видано свідоцтво.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта, що суд допустив неповноту дослідження обставин справи, так як не витребував в архітектури і містобудування Рожнятівського району будівельний паспорт, який дає забудовнику дозвіл на будівництво житлового будинку та в майбутньому здачі його в експлуатацію, з відповідними рішеннями органу місцевого самоврядування, адже в силу ч.ч. 2, 3 ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обов'язок доказування покладається на сторін також за приписами ст. 60 ЦПК України. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.

Не заслуговують на увагу доводи апелянта, що суд першої інстанції взагалі не дав оцінку випискам з погосподарських книг Спаської сільської ради за відповідні роки, що були надані суду позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_5, які спростовують дані у технічному паспорті, оскільки судом дано оцінку всім доказам в сукупності зі встановленими обставинами справи.

Більше того, суд правильно дійшов висновку, що ОСОБА_5 не довела, що спірний житловий будинок є спільною сумісною власністю її батьків, не тільки з урахуванням даних технічного паспорту. Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 24.12.2010 року (а.с. 146) підставою для видачі такого свідоцтва було рішення виконавчого комітету від 07.12.2010 року, відповідно до якого (а.с. 139) виконком Спаської сільської ради, розглянувши заяви про оформлення права власності на житлові будинки, згідно запису погосподарських книг по Спаській сільській раді вирішив оформити право власності на домоволодіння в с. Погорілець по вул. Миру, 84 за громадянином ОСОБА_13. Наведеним також спростовуються доводи апелянта про те, що її батьки придбали спірний будинок. Апелянт не надала суду належних доказів його придбання батьками під час шлюбу.

За життя ОСОБА_12 (мама апелянта) не оспорювала право власності ОСОБА_13 на спірний будинок, хоча їй про це було відомо, оскільки судом вже вирішувався спір між ОСОБА_13 та ОСОБА_5 Відповідно до рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 10.02.2012 року попередній власник будинку ОСОБА_13 ставив питання про втрату ОСОБА_5 та її дітьми права користування житлом в належному йому будинку, а ОСОБА_5, заперечуючи вимоги про втрату права на житло, ставила питання про вселення та усунення перешкод в користуванні вказаним житлом. Спір було вирішено на користь ОСОБА_5 та її неповнолітніх дітей, однак, судом встановлено, що і після ухвалення судового рішення ОСОБА_5 з дітьми в спірному будинку не проживала.

З огляду на викладене колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог ОСОБА_5 про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 28.09.2015 року та визнання за нею права власності на частину домоволодіння №84 по вул. Миру в с. Погорілець Рожнятівського району Івано-Франківської області.

Доводи апелянта не спростовують висновки суду першої інстанції та в основному направлені на переоцінку доказів, досліджених судом в установленому законом порядку, що не узгоджується з положеннями ст. 303 ЦПК України, за змістом ч. 2 якої суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції досліджені у встановленому законом порядку, а апеляційна скарга не містить посилання на нові докази, що давало б підставу для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

В силу дії ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає встановленим судом обставинам і визначеним відповідно до них правовідносинам.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Рожнятівського районного суду від 09 листопада 2016 року підлягає зміні в частині правового обґрунтування, в іншій частині залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313-316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Рожнятівського районного суду від 09 листопада 2016 року в частині правового обґрунтування змінити.

Виключити з мотивувальної частини рішення посилання на положення ст. 72 Житлового кодексу України та ст. 405 Цивільного кодексу України.

В решті рішення Рожнятівського районного суду від 09 листопада 2016 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з часу проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання законної сили.

Головуюча Горейко М.Д.

Судді: Проскурніцький П.І.

ОСОБА_18