АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№22-ц/796/1433/17 Головуючий у1-й інстанції - Ярошенко С.В.
Доповідач - Панченко М.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 січня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого - Панченка М.М.,

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,

при секретарі - Куркіній І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, яка діє за дорученням ОСОБА_3, на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2016 року позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення аліментів в порядку ст. 202 СК України.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що відповідач є сином позивача та не надає матеріальної допомоги непрацездатному батькові. Так, ОСОБА_4 посилався на те, що він є інвалідом другої групи, не працює та отримує пенсію за інвалідністю у розмірі 1268 грн. 80 коп. щомісячно. Крім того, позивач зазначав, що часто хворіє, в 2016 році переніс декілька операцій, а тому, враховуючи фінансове становище позивача та необхідність в оплаті лікування, останній потребує матеріальної допомоги, яку відповідач у добровільному порядку надавати відмовляється.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти у розмірі 350 грн. щомісячно. В решті позовних вимог відмовлено.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Посилається на те, що позивач не потребує матеріальної допомоги, оскільки має можливість працювати, виконуючи не протипоказані види робіт. Крім того, скаржник зазначав, що не має можливості сплачувати аліменти на утримання батька, оскільки отримує мінімальну заробітну плату, а на його утриманні також перебувають непрацездатна дружина, мати та бабуся.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення сторін та їх представників, що з'явились до суду, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення,, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак зазначеним вимогам закону ухвалене у справі рішення суду першої інстанції не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи, та не заперечується сторонами, відповідач ОСОБА_3 є сином позивача ОСОБА_4.

Судом також встановлено, що позивач ОСОБА_4 є особою пенсійного віку, 1956 року народження, не працює, є інвалідом другої групи, а єдиним джерелом доходу останнього є пенсія за інвалідністю у розмірі 1268 грн. 80 коп. На роботу його ніде не приймають, оскільки, за станом здоров»я йому рекомендовані лише специфічні умови роботи.

Позивач посилався на те, що пенсійних виплат в указаному розмірі йому для існування не вистачає, оскільки змушений оплачувати комунальні витрати за користування трикімнатною квартирою, загальною площею 73 кв.м., яка перебуває у спільній власності позивача, його колишньої дружини, а також відповідача, які ухиляються від оплати за указану квартиру.

Крім того, послався на те, що, приблизно 300-400 гривень щомісячно він вимушений витрачати на медичні препарати для власного лікування.

Вважав, що відповідач ОСОБА_3, який є єдиною дитиною позивача, має достатні доходи, щоб надавати позивачу матеріальну допомогу у вигляді аліментів, конкретний розмір яких не зазначає.

За змістом ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов'язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Якщо мати, батько були позбавлені батьківських прав і ці права не були поновлені, обов'язок утримувати матір, батька у дочки, сина, щодо яких вони були позбавлені батьківських прав, не виникає.

Згідно ст. 203 СК України, дочка, син крім сплати аліментів зобов'язані брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю.

Таким чином, право на утримання має той з батьків, який є непрацездатним та потребує матеріальної допомоги.

Відповідно до ч. 3 ст. 75 СК України, непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом I, II чи III групи.

Застосовуючи аналогію закону, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_4 є непрацездатним в розумінні ст. 202 СК України, оскільки є інвалідом другої групи.

Відповідач ОСОБА_3, заперечуючи позовним вимогам, послався на те, що він з 3 січня 2017 року ніде не працює, що підтвердив довідкою про розірвання цивільно-правової угоди про виконання роботи, оригінал, якої досліджений у судовому засіданні при розгляді справи у суді апеляційної інстанції. /а.с. 100/

Зазначив, що за фахом він є газоелектрозварником, однак у зв»язку з захворюванням очей не має можливості працювати за фахом. Починаючи з 14 листопада 2016 року йому встановлена інвалідність третьої групи по зору, що підтверджується довідкою МСЕК від 01 грудня 2016 року (черговий переогляд 20.11.2017 року) /а.с. 101-102/.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, відповідач послався на те, що на час розгляду цієї справи він не має будь-якого постійного доходу і при цьому у нього на утриманні перебувають непрацездатні пенсійного віку мати та бабуся. Дружина також не працює, оскільки перебуває на обліку у державній службі зайнятості. Указував на те, що дохід позивача у сумі 1.268 грн.80 коп. перевищує місячний дохід відповідача, у зв»язку з чим останній не має можливості сплачувати аліменти на користь батька ОСОБА_4.

Позивач не заперечував і не спростував указані доводи відповідача, однак вважав, що в силу ст.202 СК України відповідач зобов»язаний сплачувати на його користь аліменти.

Дійшовши висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову у позові, колегія суддів вважає, що позивач, як непрацездатний пенсіонер, потребує матеріальної допомоги, оскільки його місячний дохід є нижчим від прожиткового мінімуму в Україні, однак колегія суддів виходить з того, що відповідач не має можливості надавати йому таку матеріальну допомогу.

Колегія суддів вважає, що позивач не навів доказів витрат на своє лікування, що може бути підтверджене відповідними медичними довідками чи іншими письмовими документами, з яких би слідувало, що він потребує певного лікування та витрат на це лікування.

Крім того, комунальні витрати, які, з пояснень позивача, він в повному обсязі сплачує за сина і за колишню дружину, не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки частину цих понесених витрат він вправі стягнути з інших співвласників помешкання.

Також позивач не навів доказів того, що він звертався до будь-якої організації про працевлаштування, а йому відмовлено в цьому з якихось причин.

Згідно п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України про розгляд справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» слідує, що обов»язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги, не є абсолютним.

Ухвалюючи нове рішення, колегія суддів виходить з того, що позивачОСОБА_4 потребує матеріальної допомоги не більше, ніж його син - відповідачОСОБА_3, оскільки останній довів у судовому засіданні, що не має взагалі будь-яких доходів, а тому, дотримуючись принципу розумності та справедливості, оцінюючи за своїм внутрішнім переконанням повно, всебічно та об»єктивно досліджені у судовому засіданні докази, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову у позовіОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів.

Крім того, колегія суддів враховує доводи відповідача, який пояснив, що позивач недобросовісно ставився до своїх батьківських обов»язків по відношенню до відповідача, оскільки зловживав спиртним, не турбувався про матеріальне утримання сина та продавав з квартири на свої потреби належне сім»ї майно .

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову у позові.

Керуючись ст. ст. 307, 309 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, яка діє за дорученням ОСОБА_3, задовольнити.

Скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у позові ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів.

Рішення набирає чинності з моменту його проголошення, може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня набрання чинності до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: