Категорія 6Доповідач Медвецький С. К.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області у складі:

головуючого Медвецького С.К.,

суддів: Нікушина В.П., Оніщука В.В.,

з участю секретаря Ліннік Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу Вінницької міської ради на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 22 грудня 2016 року у справі за позовом Вінницької міської ради до ОСОБА_2 про звільнення земельної ділянки шляхом демонтажу тимчасової споруди,

встановила:

У серпні 2015 року Вінницька міська рада звернулася до суду з указаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що біля будинку № 60 по вулиці 600-річчя в місті Вінниці відповідачем, самочинно без відповідних дозвільних документів встановлена тимчасова споруда для провадження підприємницької діяльності. При цьому у ОСОБА_2 відсутні правові підстави для розташування на земельній ділянці цієї споруди.

Посилаючись на те, що відповідач використовує земельну ділянку територіальної громади міста Вінниці, без будь-яких правових підстав, Вінницька міська рада просила ухвалити рішення про звільнення ОСОБА_2 за власний рахунок самовільно зайнятої земельної ділянки площею 34 м2 по АДРЕСА_1 шляхом демонтажу розташованої на ній тимчасової споруди.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 22 грудня 2016 року провадження у справі за позовом Вінницької міської ради до ОСОБА_2 про звільнення земельної ділянки шляхом демонтажу тимчасової споруди закрито.

В апеляційній скарзі Вінницька міська рада просить постановлене у справі судове рішення скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушення норм процесуального права.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, які з'явилися, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню з таких міркувань.

Постановляючи ухвалу про закриття провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що зазначена справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки земельна ділянка, яку просить звільнити позивач використовується відповідачем для здійснення підприємницької діяльності.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 13 травня 2003 року відповідач є власником павільйону літ. «А» по вулиці 600-річчя у місті Вінниці, без номеру (біля будинку № 60). Реєстрація права власності на майно проведена як на об'єкт нерухомого майна з урахуванням норм чинного законодавства діючого на момент набуття права власності.

Згідно з частиною третьою статті 415 ЦК України особа, до якої перейшло право власності на будівлі (споруди), набуває право користування земельною ділянкою на тих же умовах і в тому ж обсязі, що й попередній власник будівлі (споруди).

За змістом частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (частина друга статті 3 ЦПК України).

Частиною першою статті 15 ЦПК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до роз'яснень, викладених в абзаці 1 пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що згідно зі статтею 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за частинами першою і другою статті 15 ЦПК у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (стаття 17) або Господарським процесуальним кодексом України (статті 1, 12) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Згідно зі статтею 1 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

У випадках, передбачених законодавчими актами України, до господарського суду мають право також звертатися державні та інші органи, фізичні особи, що не є суб'єктами підприємницької діяльності.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 12 ГПК України господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав.

За змістом частини першої статті 21 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути підприємства та організації, зазначені у статті 1 цього Кодексу, зокрема громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (ч. 1 ст. 1 ГПК України).

Отже, господарським судам підвідомчі справи, коли склад учасників спору відповідає статті 1 ГПК України, а правовідносини щодо яких виник спір, носять господарський характер.

Відповідно до пунктів 1, 2 Господарського кодексу України (далі - ГК України) під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб'єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватися і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність).

Приписами статті 55 ГК України визначено, що суб'єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов'язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов'язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством.

Суб'єктами господарювання є громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці (п. 2 ч. 2 ст. 55 ГК України).

Судом установлено, що з 19 листопада 2004 року ОСОБА_2 зареєстрований як фізична особа - підприємець та використовує належний йому павільйон у підприємницькій діяльності. Цю обставину позивач не заперечує, а також указує про це в позовній заяві.

Рішенням Вінницької міської ради від 30 березня 2007 року № 899 ОСОБА_2, що зареєстрований як фізична особа - підприємець, було передано в оренду земельну ділянку, розташовану по вулиці 600-річччя (біля будинку № 60) площею 0,0041 га для комерційного використання (реконструкції існуючого павільйону), терміном на 6 місяців.

На виконання цього рішення 28 квітня 2007 року між Вінницькою міською радою та ОСОБА_2, який зареєстрований як фізична особа - підприємець, укладено договір оренди земельної ділянки, відповідно до якого останній набуває права оренди земельної ділянки за адресою: м. Вінниця, вул. 600-річчя (біля будинку № 60), площею 0,0041 га для комерційного використання (реконструкції існуючого павільйону).

Договір укладено на 6 місяців з моменту прийняття рішення Вінницькою міською радою про передачу земельної ділянки в оренду; набуває чинності з дня його державної реєстрації та діє до 30 вересня 2007 року; нормативна грошова оцінка земельної ділянки визначена як для комерційного використання (пункт 5 договору).

Відповідно до пункту 34 цього договору дія договору припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено.

Отже, відповідач користувався цією земельною ділянкою як фізична особа - підприємець з метою комерційного використання (реконструкції павільйону).

Як слідує з висновку експерта № 131/132/15-21 від 15 серпня 2016 року павільйон літ. «А» (приймальний пункт склотари), який розміщений за адресою: АДРЕСА_1, за сукупністю характеристик не може бути віднесений до об'єктів нерухомого майна.

Відповідно до пункту 9 додатку № 2 до рішення Вінницької міської ради від 27 грудня 2011 року № 597, ОСОБА_2 відмовлено у поновленні договору оренди земельної ділянки в зв'язку з невиконанням пункту 30 договору оренди (використання земельної ділянки відповідно до мети); зазначений договір визнано таким, що припинив свою дію у зв'язку з закінченням строку на який його укладено.

Окрім цього, умовами договору визначено, що орендар зобов'язаний повернути земельну ділянку в належному стані після закінчення строку договору. Відповідач направляв на адресу Вінницької міської ради акт-приймання передачі земельної ділянки, який представником ради не підписаний. Павільйон на даний час розташований по АДРЕСА_1.

Отже, судом першої інстанції вірно встановлено, що правовідносини, які виникли між сторонами належать до правовідносин, що витікають із договору, укладеного між Вінницькою міською радою та ОСОБА_2, який зареєстрований як фізична особа - підприємець, зазначений павільйон використовується відповідачем для підприємницької діяльності, користування земельною ділянкою не припинялося та спір пов'язаний з приведенням спірної земельної ділянки в належний стан.

Відповідно до роз'яснень, які містяться у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування земельного законодавства при розгляді цивільних справ», за загальним правилом розмежування компетенції з розгляду земельних та пов'язаних із земельними відносинами майнових спорів відбувається в залежності від суб'єктного складу учасників. Ті земельні відносини та пов'язані з ними майнові відносини, сторонами яких є юридичні особи і в установленому порядку набули статусу суб'єктів підприємницької діяльності, розглядаються господарськими судами, інші - в порядку цивільного судочинства.

Пунктом першим частини першої статті 205 ЦПК України визначено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Ураховуючи те, що тимчасова споруда, яка є предметом спору, використовується відповідачем для здійснення підприємницької діяльності, земельна ділянка, на якій розташована ця споруда, знаходилась у користуванні відповідача як фізичної особи - підприємця на підставі договору оренди земельної ділянки, то суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що спірні правовідносини господарські, а спір таким, що не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 312 ЦПК України розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Доводи апеляційної скарги про те, що позов заявлений про звільнення земельної ділянки площею 34 м2, а не 41 м2, як зазначено у договорі оренди земельної ділянки, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки позивач просить звільнити земельну ділянку, яка знаходиться під павільйоном, що належить відповідачу, однак судом встановлено та не спростовано позивачем, що спірний павільйон розташований по АДРЕСА_1.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не заслуговують на увагу.

Керуючись статтями 307, 312-315 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу Вінницької міської ради відхилити.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 22 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: /підпис/ С.К. Медвецький

Судді: /підпис/ В.П. Нікушин

/підпис/ В.В. Оніщук

З оригіналом вірно: