Провадження № 2/201/381/2017
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2017 року Жовтневий районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючого - судді Ходаківського М.П.,

за участі: секретаря судового засідання Бігдан А.І.,

позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 як законного представника ОСОБА_5, третя особа: Перша Дніпропетровська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

У провадженні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська знаходиться цивільна справа за позовомОСОБА_1 до ОСОБА_3 як законного представника ОСОБА_5, третя особа: Перша Дніпропетровська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями указану справу для розгляду автоматизованою системою розподілено судді Черновському Г.В. 08 вересня 2016 року.

У звязку із звільненням указаного судді з посади судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська розпорядженням керівника апарату призначено повторний автоматизований розподіл справи, яка згідно із протоколом від 03 жовтня 2016 року передана для розгляду судді Ходаківському М.П., яким відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду у судовому засіданні.

Суд, заслухавши думку учасників судового провадження, які зазначили, що є підстави для передачі справи до іншого суду, та вивчивши матеріали справи, прийшов до наступного висновку.

Пунктом 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 3 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» розяснено, що виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна (частина перша статті 114 ЦПК). Згідно з положеннями статті 181 ЦК до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 ЦК); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Якщо пред'явлено позов про право власності на кілька жилих приміщень (квартир), розташованих у різних районах міста чи в різних містах, або позов про поділ спадкового майна, яке складається з кількох квартир (об'єктів нерухомості) у різних місцевостях, тобто вимоги, для кожної з яких частиною першою статті 114 ЦПК встановлено виключну підсудність, то позов пред'являється до одного із судів за вибором позивача, але за місцезнаходженням основної частини нерухомого майна, яка за своєю вартістю перевищує ті, що знаходяться в інших районах чи місцевостях.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що між сторонами виник спір щодо визнання недійсним заповіту складеного ОСОБА_6 від 07 жовтня 2014 року. Інших позовних вимог, зокрема і щодо нерухомого майна, у позові не заявлено. Як вбачається із спірного заповіту, у ньому не визначено нерухомого майна, яке буде отримано за заповітом, а складено заповіт щодо усього майна належного померлому.

До того ж, суд звертає увагу на те, що адресою проживання відповідачів визначено адресу: м. Дніпро, площа Дзержинського, 9, кв. 25, що також територіально не відноситься до Соборного району м. Дніпра, а є територією Новокодацького (Ленінського) району м. Дніпра (а.с. 52).

Згідно з ч. 1 ст. 114 ЦПК України позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Статтею109 ЦПК України передбачено, що позови до фізичної особи пред'являються до суду за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її перебування.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У своїй прецедентній практиці Європейський суд з прав людини вказував на необхідність дотримання судом своєї компетенції на підставі норм права, відповідно до встановленої процедури (справи «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви № 29458/04 та № 29465/04) Страсбург, рішення від 20 липня 2006 року) та «Верітас проти України» (заява № 39157/02, рішення від 13 листопада 2008 року), інакше суд не може вважатися «судом, встановленим законом» у значенні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Європейський суд з прав людини у справі «Zand v. Austria» від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «судом, встановленим законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з «…» питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів «…». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, вирішує спір, що підлягає розгляду судом іншої юрисдикції.

Частиною 2 ст. 116 Кодексу унормовано, що суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо після відкриття провадження у справі і до початку судового розгляду виявилося, що заяву було прийнято з порушенням правил підсудності.

Ураховуючи наведені приписи законодавства та встановлені їм відповідні правовідносини, суд дійшов висновку, що спір підлягає вирішенню за місцем знаходження відповідача.

За таких обставин, суд вважає за необхідне передати справу для розгляду до суду за місцезнаходженням відповідача, до якого позивач предявив позовні вимоги про визнання недійсним заповіту, а саме до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська.

На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 1 ст. 116 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

Цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 як законного представника ОСОБА_5, третя особа: Перша Дніпропетровська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним передати на розгляд до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська (49128, м. Дніпро, ж/м ОСОБА_7, вул. Коробова, 6).

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги протягом пяти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було поставлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга може бути подана протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя М.П.Ходаківський