Справа № 127/8388/16-ц Провадження № 22-ц/772/231/2017Головуючий в суді першої інстанції Сичук М. М.
Категорія 57Доповідач Сопрун В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Вінницької області в складі :

головуючого: Сопруна В.В.,

суддів: Медяного В.М., Матківської М.В.,

за участю секретаря: Сніжко О.А.,

за участю сторін: позивача ОСОБА_2, представника ПАТ «Дельта-Банк» Пономаренка Д.Ю., представника третьої особи ОСОБА_4,-

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», за участю третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача Центральний відділ Державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції про захист прав споживача, визнання протиправними дій щодо розголошення банківської таємниці та такими, що здійсненні із використанням нечесної підприємницької практики, відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а :

В квітні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», за участю третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача Центральний відділ Державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції про захист прав споживача, визнання протиправними дій щодо розголошення банківської таємниці та такими, що здійсненні із використанням нечесної підприємницької практики, відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

З урахуванням збільшенних позовних вимог ОСОБА_2 просила заборонити ПАТ «Альфа Банк» передавати персональні дані та відомості ОСОБА_2, що становлять банківську таємницю будь - яким третім особам, крім випадків передбачених законодавством України, здійснювати відносно неї нечесну підприємницьку практику, в тому числі і у вигляді телефонних дзвінків на мобільні та домашній телефони; визнати дії ПАТ «Альфа Банк» відносно неї такими, що здійснені як з розголошенням банківської таємниці, так і з використанням нечесної підприємницької практики; стягнути з відповідача на її користь спричинену їй матеріальну шкоду у вигляді невиплаченої пенсії по інвалідності за квітень - травень 2016 року у сумі 1981,68 грн., а також у вигляді безпідставно нарахованих їй з 19.04.2016 року по 13.10.2016 року відсотків за користуванні кредитами, штрафів, пені, обов'язкових платежів у сумі 677,34 грн.; моральну шкоду в сумі 150000 грн..

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 15 листопада 2016 року позов задоволено частково.

Визнано дії ПАТ «Альфа Банк» відносно ОСОБА_2 такими, що здійсненні із використанням нечесної підприємницької практики.

Стягнуто з відповідача на її користь спричинену матеріальну шкоду у вигляді невиплаченої пенсії по інвалідності за квітень - травень 2016 року у сумі 1981,68 грн., відсотки у розмірі 60,32 грн., моральну шкоду у сумі 3000 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Вирішено питання щодо сплати судового збору.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15 листопада 2016 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішенням, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Стаття 10 ЦПК України зобов'язує кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. Доказами являються будь-які фактичні дані, які встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України.

Судом першої інстанції встановлено, що з 2014 року ОСОБА_2 є клієнтом ПАТ «Альфа Банк», у якому відкрито пенсійний рахунок та два кредитних рахунка (один - із кредитним лімітом 20000 грн., а другий із кредитним лімітом - 11750 грн.). Розрахункового рахунку як ФОП в ПАТ «Дельта Банк» в ОСОБА_6 не було.

12.04.2016 року ОСОБА_2 отримала два листи, в яких знаходились постанова від 31.03.2016 року про арешт її майна (боржника) і постанова про арешт коштів на рахунках останньої від 05.04.2016 року. Постанови були винесені старшим державним виконавцем Центрального відділу ДВС Вінницького МУЮ ОСОБА_7, з постанови від 05.04.2016 року про арешт коштів рахунках боржника, вбачається, що накладено арешт на всі рахунки ОСОБА_2 в ПАТ «Альфа Банк» з метою виконання рішення суду про стягнення заборгованості ФОП - ОСОБА_2 перед Пенсійним фондом України в м. Вінниці.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як вбачається з постанови Вінницького окружного адміністративного суду від 06.05.2016 року визнано протиправними та скасовано постанову старшого державного виконавця центрального відділу ДВС Вінницького МУЮ ОСОБА_7 від 31.03.2016 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження та постанову старшого державного виконавця центрального відділу ДВС Вінницького МУЮ ОСОБА_7 від 05.04.2016 року про арешт коштів боржника.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 10 листопада 2011 року по справі № 1-26/2011, дійшов висновку, що положення Закону (закон "Про захист прав споживачів"), які є предметом офіційного тлумачення у справі, спрямовані на захист прав споживачів кредитних послуг та збалансування цих прав з іншими суспільними цінностями, що захищаються публічною владою. Тому в аспекті конституційного звернення положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону "Про захист прав споживачів" у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України слід розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Таким чином, вимоги закону «Про захист прав споживачів» розповсюджуються на всі правовідносини, що діють між сторонами, як при підписанні кредитного договору так і впродовж всього строку його дії.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 закону «Про захист прав споживачів», кредитодавець не має права вимагати від споживача відомостей, які не стосуються визначення його платоспроможності та не є необхідними для надання споживчого кредиту. Персональні дані, одержані від споживача або іншої особи у зв'язку з укладенням та виконанням договору про надання споживчого кредиту, можуть використовуватися виключно для оцінки фінансового стану споживача та його спроможності виконати зобов'язання за таким договором. Фінансові установи несуть відповідальність за порушення прав споживачів у сфері захисту персональних даних згідно із законом.

Згідно положень ст. 60 закону «Про банки та банківську діяльність», інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним чи третім особам при наданні послуг банку і розголошення якої може завдати матеріальної чи моральної шкоди клієнту, є банківською таємницею. Банківською таємницею, зокрема, є відомості про банківські рахунки клієнтів, у тому числі кореспондентські рахунки банків у Національному банку України; операції, які були проведені на користь чи за дорученням клієнта, здійснені ним угоди; фінансово-економічний стан клієнтів.

П. 1 ч. 1 ст. 61 вказаного закону, передбачено, що банки зобов'язані забезпечити збереження банківської таємниці шляхом обмеження кола осіб, що мають доступ до інформації, яка становить банківську таємницю.

Відповідно до п. 1.4. «Правил зберігання, захисту, використання та розкриття банківської таємниці», що затверджені Постановою Національного банку від 14.07.2006, № 267, банки зобов'язані за погодженням з клієнтом відображати в договорах, що укладаються між банком і клієнтом, застереження щодо збереження банківської таємниці та відповідальності за її незаконне розголошення або використання.

Підставами для обробки персональних даних є згода суб'єкта персональних даних на обробку його персональних даних (п. 1 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист персональних даних»).

Поширення персональних даних передбачає дії щодо передачі відомостей про фізичну особу за згодою суб'єкта персональних даних (ч. 1 ст. 14 Закону України «Про захист персональних даних»).

Доводи апеляційної скарги, що ПАТ «Альфа Банк» безпідставно надав інформацію ДПІ про наявність в ОСОБА_2 рахунків в ПАТ «Альфа Банк» спростовуються наступним:

В постанові Вінницького окружного адміністративного суду від 06.05.2016 року встановлено, що старшим державним виконавцем отримано відповідь від Державної податкової служби України № від 01.04.2016 року на запит № 17933632 від 31.03.2016 року про номери рахунків, відкритих у банках та інших фінансових установах божниками - юридичними особами та/або фізичними особами-підприємцями щодо фізичної особи ОСОБА_2 Як вбачається з зазначеної відповіді, ОСОБА_2 відкрито 5 рахунків, чотири з яких у ПАТ «Альфа-банк» у м. Києві та один у АТ «УкрСибБанк» (т.1 а.с.79-83).

Таким чином, колегія суддів, приходить до висновку, що відповідачем ПАТ «Альфа-Банк» не було розкрито банківську таємницю про наявність в ОСОБА_2 кредитних рахунків та пенсійного рахунку, розміщених в ПАТ «Альфа-Банк», так як дана інформація була отримана старшим державним виконавцем від ДПІ на відповідний службовий запит, що підтверджується вище зазначеною постановою суду від 06.05.2016 року, які у відповідності до ч.3 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Відповідно до положень ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає, зокрема будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Агресивною вважається підприємницька практика, яка фактично містить елементи примусу, докучання або неналежного впливу та істотно впливає чи може вплинути на свободу вибору або поведінку споживача стосовно придбання продукції.

При встановленні того, чи містить підприємницька практика елементи примусу, докучання або неналежного впливу, до уваги береться: час, характер та повторюваність пропозицій щодо придбання продукції; вживання образливих або загрозливих висловів; загроза здійснити незаконні або неправомірні дії.

Як агресивні забороняються такі форми підприємницької практики здійснення постійних телефонних, факсимільних, електронних або інших повідомлень без згоди на це споживача.

16.04.2016 року ОСОБА_2 через відділення поштового зв'язку № 30 «Укрпошта» погасила заборгованість перед відповідачем, за однією кредитною лінією 9810 грн., за другою кредитною лінією - 4540 грн.

Однак, незважаючи на погашення двох кредитних ліній 16.04.2016 року працівники ПАТ «Альфа Банк» щоденно по декілька разів на день у період з 10.05.2016 року по 14.07.2016 року телефонували ОСОБА_2 та вимагали сплатити борг, який нею погашений.

Зокрема, як вбачається з відповіді Головного управління національної поліції у Вінницькій області було здійснено телефонування на номери, які ОСОБА_2 вказала в заяві з приводу неправомірних дій працівників ПАТ «Альфа Банк» та з яких їй телефонували, вимагали сплатити борг, однак осіб, які цим займались встановити не можливо (т.1 а.с.207,208).

Таким чином, колегія суддів, вважає, що суд першої інстанції прийшов вірного висновку про визнаня дій ПАТ «Альфа Банк» відносно ОСОБА_2 такими, що здійсненні із використанням нечесної підприємницької практики, оскільки як вбачається, працівники банку неодноразово телефонували позивачу, відправляли смс-повідомлення, що свідчить про нечесну підприємницьку практику відповідача, яка заборонена законом.

Також, є вірним висновок суду першої інстанції, щодо стягнення невиплаченої пенсії по інвалідності за квітень - травень 2016 року, оскільки як вбачається з листа ПАТ «Альфа-Банк» № 860/БТ-22.3 -б/т від 06.09.2016 року (т.1а.с.233) на картковий рахунок клієнта ОСОБА_2 протягом квітня - травня 2016 року мали місце зарахування коштів по пенсії: 05.04.2016 року у сумі 1074,00 грн., 17.05.2016 року у сумі 907,68 грн. Однак отримати вона їх не могла в звязку з накладенням арешту на рахунки.

Згідно відповіді ПАТ «Альфа-Банк» №860/БТ-223-БТ від 06.09.2016 року (т.1.ас.233) за період з 19.04.2016 року банком нараховані та зараховані на рахунок клієнта наступні суми відсотків: 29.04.2016 у сумі 3,90 грн., 31.05.2016 року у сумі 11,64 грн., 30.06.2016 року у сумі 14,50 грн., 29.07.2016 року у сумі 14,11 грн., 31.08.2016 року у сумі 16,17 грн., дані кошти відповідачем позивачу не були повернуті, тому суд першої інстанції обґрунтовано їх стягнув з відповідача на користь позивача.

Крім того, колегія суддів приходить до висновку, що є необґрунтованими доводи апеляційної скарги в частині того, що судом першої інстанції безпідставно відмовлено у позовній вимозі щодо стягнення нарахованих ПАТ «Дельта Банк» обов»язкових платежів, штрафів, пені у період з 19 квітня 2016 року виходячи з наступного. Як вбачається з листа ПАТ «Альфа-Банк» № 860/БТ-22.3 -б/т від 06.09.2016 року (т.1а.с.233), за користування кредитними коштами з 19.04.2016 року ОСОБА_2 здійснені нарахування відсотків у сумі 258,94 грн. та пені у сумі 101,04 грн.

Позивач ОСОБА_2 просила стягнути зазначені кошти, однак в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували факт сплати ОСОБА_2 коштів ПАТ «Дельта Банку», оскільки вони були лише нараховані, а тому позовна вимога про стягнення відсотків у сумі 258,94 грн. та пені у сумі 101,04 грн. є безпідставною, так як вона їх не сплачувала.

Таким чином, з вимоги, щодо стягнення нарахованих ПАТ «Дельта Банк» обов»язкових платежів, штрафів, пені у період з 19 квітня 2016 року по 13 жовтня 2016 року в сумі 677,34 грн, суд першої інстанції, стягнув 60 гривень 32 копійки. І такий висновок є правильним.

Колегія суддів, приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги відносно того, що ПАТ «Альфа-Банк» слід заборонити передавати персональні дані позивача та відомості щодо неї, що становлять банківську таємницю, будь-яким третім особам, крім випадків, передбачених законодавством України, а також здійснювати відносно неї нечесну підприємницьку діяльність у вигляді телефонних дзвінків на мобільні та домашні телефони є безпідставними та необґрунтованими, оскільки такий спосіб судового захисту не ґрунтується на вимогах чинного законодавства. Таке право сторони за зверненням до суду, відповідно до ст.3 ЦПК України, настає у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів, тобто коли це право порушене. Суд не вправі застерігати в майбутньому сторону від вчинення певних дій.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

У п.3, п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз»яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших

негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Колегія суддів, приходить до висновку, що суд першої інстанції стягуючи з відповідача ПАТ «Альфа Банк» на користь позивача ОСОБА_2, 3000 гривень моральної шкоди, враховував що працівники ПАТ «Альфа Банк» щоденно по декілька разів на день у період з 10.05.2016 року по 14.07.2016 року телефонували ОСОБА_2 та вимагали сплатити борг, який нею погашений, відправляли смс-повідомлення, що свідчить про нечесну підприємницьку практику відповідача, яка заборонена законом, вимоги розумності та справедливості, а також характер та обсяг фізичних, душевних страждань позивача, тому розмір стягненої моральної шкоди відповідає обставинам справи, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 у цій частині підлягають відхиленню.

Решта доводів апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права носять формальний характер, вони не є підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення суду.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За змістом ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права; не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: підпис Сопрун В.В.

Судді: підписи Медяний В.М.

Матківська М.В.

Згідно з оригіналом: Сопрун В.В.