Справа № 212/273/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2017 року м. Кривий Ріг

Жовтневий районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:

головуючого-судді Ваврушак Н.М. секретаря Плотнікової Т.Б., за участю сторін, представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті ОСОБА_3 цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання заповіту недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачка ОСОБА_4 звернулась до Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу до відповідача ОСОБА_5 з вказаним вище позовом.

В обґрунтування позовних вимог вказано, що 08.06.2013 року помер вітчим ОСОБА_6 , який перебував у зареєстрованому шлюбі з матірю позивача ОСОБА_7, яка померла 03.01.2013 року.

Після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина, яка складається з АДРЕСА_1, яка належала померлому на праві приватної власності. 03.02.2012 року ОСОБА_6 склав заповіт, в якому заповів позивачу все належне йому майно. Проте, в видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом постановою державного нотаріуса Другої Криворізької державної нотаріальної контори ОСОБА_8 від 18.12.2013 року було відмовлено у звязку з тим, що померлий ОСОБА_6 залишив інший заповіт, посвідчений 23.05.2013року на користь іншої особи. Заповіт складено за 15 днів до смерті ОСОБА_6 Позивач вважає, що заповіт складений ОСОБА_6 23.05.2013 року на користь відповідачки є недійсним, оскільки на момент його складання вітчим не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними. За декілька місяців перед смертю у ОСОБА_6 загострилося неврологічне захворювання, він практично перестав свідомо сприймати дійсні події, часто не впізнавав знайомих, бував агресивним, що підтверджується поясненнями свідків та записами в його амбулаторній картці. Після смерті своєї дружини в січні 2013 року, вітчим став вести себе неадекватно, без причини затівав безглузді сварки, став підозрілим, часто не впізнавав позивача. Наполягає на тому, що заповідач ОСОБА_6Є станом на 23.05.2013 року не міг розуміти значення своїх дій та у повній мірі усвідомлювати їх, а отже його волевиявлення внаслідок впливу хворобливого стану на сприйняття ним обєктивної реальності, не було вільним та не відповідало його волі, що додатково підтверджено посмертною судово-психіатричною експертизою, що є підставою недійсності заповіту.

В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, посилаючись на підстави вказані у заяві.

Відповідач та представник відповідача заперечували проти вимог позову, зазначили, що позов не визнають, вважають що відсутні належні та допустимі докази для визнання заповіту недійсним. 23.05.2013 р. ОСОБА_6 склав заповіт на все своє майно за адресою АДРЕСА_2 на ОСОБА_5, як сусідку та жінку, яка доглядала 10 років за його померлою дружиною, ОСОБА_7 та за ним самим. У минулому ОСОБА_5 медичний фельдшер швидкої допомоги. Крім неї за ОСОБА_6Є доглядати було нема кому. Позивач ОСОБА_4 чужа людина для померлого, він її не удочеряв, вона є громадянкою ОСОБА_9, по півроку проживала в Канаді, півроку в ОСОБА_9, і на декілька днів приїжджала до України. Перший заповіт на користь ОСОБА_4 був складений під тиском на той час ще живої матері, ОСОБА_7 Після смерті матері, ОСОБА_4 забрала речі, які належали померлій матері з квартири ОСОБА_6 і без сварок поїхала до ОСОБА_9. ОСОБА_6 навіть спілкуватися не хотів з ОСОБА_4, тому, що вона приїжджала в ОСОБА_3 Ріг один раз на рік, скупитися та забрати гроші матері та вітчима. Тим часом ОСОБА_6 постійно потребував медичної допомоги, страждав ішемічною хворобою серця, постінфарктним кардіосклерозом, переніс декілька операцій. Та до останніх днів у нього був функціонуючий кишечний свищ, який потребував щоденної перевязки. Тому ОСОБА_5 повністю доглядала за ОСОБА_6 до останніх днів. Зробила поховання, обід, і все інше. Психічних хвороб у ОСОБА_6 не було. Він не стояв на обліку ні в одному психоневрологічному диспансері. Всі документи на квартиру він віддав ОСОБА_5 та благав не залишати його, тому і переробив заповіт на неї, як на єдину людину яка за ним доглядала. До останнього дня ОСОБА_6Є знаходився в ясній памяті, повному розумі, повністю усвідомлював значення своїх дій та його заповіт складений відповідно до ст. 203 ЦК України.

При складанні ОСОБА_6 заповіту, на користь ОСОБА_10, який посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_11 23.05.2013 року, останній розумів значення своїх дій та міг керувати ними, вказане підтверджено допитаними свідками.

У справі відсутні докази, що підтверджують факт знаходження ОСОБА_6 на момент складання оспорюваного заповіту, станом на 23.03.2013 року, неспроможним розуміти свої дії та (або) керувати ними, що могло б бути підставою для визнання судом заповіту недійсним.

Наполягають на тому, що жодна із зазначених експертиз не містить категоричного висновку про абсолютну неспроможність ОСОБА_6 в момент складення ним заповіту - 9 год. 35 хв. 23.05.2013 року розуміти значення своїх дій та керувати ними, а лише зазначено, що він не міг усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними.

Вислухавши сторін, дослідивши письмові докази, пояснення свідків, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, вітчим позивача ОСОБА_4 ОСОБА_6 помер 08.06.2013 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а. с. 28 т.1). Померлий перебував у зареєстрованому шлюбі з матірю позивача ОСОБА_7 (а. с. 27 т.1) , яка померла 03.01. 2013 року (а. с. 29 т.1).

Після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина, яка складається з квартири АДРЕСА_3, що належить померлому на праві приватної власності.

03.02.2012 року ОСОБА_6 склав заповіт, в якому заповів ОСОБА_4 все належне йому майно, заповіт був посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_11 і зареєстрований в реєстрі за № 129 (а.с.24 т.1).

У видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом позивачу відмовлено, про що вказано у постанові державного нотаріуса Другої Криворізької державної нотаріальної контори ОСОБА_8 від 18.12.2013 року, так як померлий ОСОБА_6 залишив інший заповіт.

23.05.2013року ОСОБА_6 склав заповіт на користь ОСОБА_5, який посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_11 (а.с.52 т.1).

На підтвердження позовних вимог та заперечень до позову сторонами надані докази, які судом були досліджені.

Так, свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні повідомила, що ОСОБА_6 змінився в психічному стані після смерті дружини, став агресивний, підозрілий, скаржився, що в нього зникають речі. У березні 2013 року був випадок, коли свідок знайшла ОСОБА_6 між поверхами в своєму підїзді, він був неадекватний, не впізнав свідка, не орієнтувався, свідок викликала лікаря.

Свідок ОСОБА_13 суду пояснив, що ОСОБА_6 в березні 2013 року знаходячись в лікарні дзвонив йому, з проханням принести йому зубні протези, інші речі. Крім того, просив свідка викликати йому електрика, але оплатив послуги електрика дуже невеликою сумою, яка не відповідала зробленій роботі. Відмічає, що в ОСОБА_6 була знижена память, він зразу не впізнавав свідка в підїзді чи на вулиці, потім впізнавав з запізненням. Коли свідок в травні попрохав продати гараж, ОСОБА_6 відповів, що буде спілкуватися з дружиною, яка на той час вже померла.

Свідок ОСОБА_14 суду пояснила, що після смерті дружини ОСОБА_6 був недоглянутий, неохайний. Останні місяці життя називав свідка іншими іменами, в нього була знижена память, він все плутав.

Свідок ОСОБА_15 повідомила, що бачила ОСОБА_6 після смерті дружини на вулиці, наприкінці березня, він був недоглянутий, одягнутий неохайно, не впізнав свідка, не поздоровався, був неадекватний.

Свідок ОСОБА_16 повідомив суду, що з січня 2013р. бачив неодноразово ОСОБА_6, він був недоглянутий, неохайний. На початку квітня 2013р. бачив його на базарі, останній був одягнутий не по сезону, розгублений, виглядав дивно, не зразу впізнав свідка. Свідок відвів ОСОБА_6 додому.

Свідок ОСОБА_17 пояснила, що ОСОБА_6 після смерті дружини виглядав неохайним, не завжди впізнавав свідка при зустрічі, був неадекватний у розмові. Приблизно наприкінці березня-квітня 2013р. зустріла ОСОБА_6 на вулиці, він був розгублений, не знав куди йому йти, відвела його додому.

Свідок ОСОБА_18 суду пояснила, що з січня 2013р., після смерті дружини, ОСОБА_6Є хворів, але він виходив на вулицю. Свідок неодноразово бачила його, спілкувалася з ним на різноманітні теми. ОСОБА_6 був адекватним, по суті відповідав на запитання, всіх пізнавав, будь яких психічних розладів у нього не бачила.

Свідок ОСОБА_19 повідомила, що часто бачила ОСОБА_6 на вулиці, спілкувалася з ним неодноразово в період з січня до червня 2013р. коли останній був у здоровому глузді, всіх впізнавав, був адекватний у співбесіді. Будь яких психічних розладів у ОСОБА_6 заперечує.

Свідок ОСОБА_20 суду пояснив, що після смерті дружини в січні 2013р. ОСОБА_6 проживав один, йому допомагала відповідач по справі. Часто бачив ОСОБА_6 на вулиці, неодноразово спілкувався з ним. Останній був адекватний, всіх впізнавав по суті відповідав на запитання, будь яких психічних розладів у нього не бачив.

Свідок ОСОБА_21 повідомив, що неодноразово бачив ОСОБА_6 в період часу з січня до червня 2013р. неодноразово спілкувався з ним по сусідські, коли останній був на вулиці. ОСОБА_6 був адекватний, по суті відповідав на запитання, будь яких психічних розладів у нього не бачив.

Свідок ОСОБА_22 завідуюча терапевтичним відділенням клінічної міської лікарні №16 м.Кривий Ріг, де лікувався ОСОБА_6, вказала, що за час хвороби, за період з 20.04.2013р. по 10.05.2013р., з 03.06.2013р. по 08.06.2013р. померлого не памятає, але може підтвердити свої записи в медичних картах стаціонарного хворого за ці періоди часу.

Згідно до висновку судово-психіатричної експертизи №184 від 30.06.2015р. на період складання заповіту 23.05.2013р. ОСОБА_6 яким-небудь психічним захворюванням, яке б впливало на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними не страждав. На період часу 23.05.2013р. усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними (а. с. 169-179 т.1, а.с.9 т. 2).

В судовому засіданні допитано експерта ОСОБА_23, яка підтвердила висновок експертної комісії та надала пояснення з обґрунтувань висновку.

Відповідно до висновків повторної судово-психіатричної експертизи № 44 від 05.1І.2015 р., ОСОБА_6 на час складання заповіту 23.05.2013р. виявляв ознаки хронічного психічного захворювання у вигляді розладу особистості та поведінки внаслідок органічного захворювання головного мозку поєднаного ґенезу (дисциркуляторна енцефалопатія, гіпертонічна хвороба). За своїм психічним станом на той період часу ОСОБА_6 не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (а. с. 192-194 т.1).

В судовому засіданні допитано експерта ОСОБА_24 який підтвердив висновок експертної комісії та надав пояснення з приводу обґрунтувань висновку та діагностики померлого та встановлення діагнозу померлого.

Відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи №366 від 16.05.2016 року проведена Київським міським центром судово-психіатричних експертиз, ОСОБА_6, який помер 08.06.2013 р. страждав стійким хронічним психічним розладом: судинна деменція (МКХ-10, Р 01.8), даним психічним захворюванням, згідно медичної документації, підекспертний страждав з січня 2013року ОСОБА_6 за своїм психічним станом на час складання заповіту 23.05.2013р. не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. ОСОБА_6, за своїм психічним станом на 23.05.2013р., страждав стійким хронічним психічним розладом: Судинна деменція (МКХ-10, Р 01.8), за своїм психічним станом не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними (а.с.226-230 т.1).

В судовому засіданні допитано експерта ОСОБА_25 яка підтвердила висновок експертної комісії та надала пояснення з приводу обґрунтувань висновку, діагностики померлого та встановлення діагнозу померлого.

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно до ч.1 ст. 225 ЦК України - правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

З огляду на пояснення сторін, письмові докази та пояснення свідків, з урахуванням висновків експертів, які проведені у відповідності до Закону, суд приходить до висновку, що ОСОБА_6 на час складання заповіту 23.05.2013р. виявляв ознаки стійкого хронічного психічного розладу. Суду надані належні та допустимі докази того, що заповідач ОСОБА_6 на момент складання заповіту не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними.

Таким чином, судом встановлено, відповідно до ст. 225 ЦК України підстави для визнання заповіту недійсним. Висновок суду узгоджується з Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» у п.16 роз'яснено, що правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст.145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст.212 ЦПК України. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі ст.225, ч.2 ст.1257 ЦК України суд відповідно до ст.145 ЦПК України за клопотанням хоча б однієї із сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

У пункті 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 року роз'яснено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров'я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складення заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу.

Враховуючи викладене, позов підлягає задоволенню. Судові витрати суд розподіляє у відповідності до ст. 88 ЦПК України.

На підставі ст.ст. 225, 1257 ЦК України та керуючись ст. 212-215 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_4 - задовольнити в повному обсягу.

Заповіт ОСОБА_6, померлого 08 червня 2013 року, складений на користь ОСОБА_5 та посвідчений 23 травня 2013 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_11 - визнати недійсним.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судові витрати в розмірі 243,60 гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд міста ОСОБА_3. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Н. М. Ваврушак