Справа № 151/734/16-ц Провадження № 22-ц/772/1358/2017Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 33 Доповідач Панасюк О. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області в складі: головуючого судді Панасюка О.С., суддів Шемети Т.М., Зайцева А.Ю., з участю секретаря судового засідання Куленко О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Головного управління поліції у Вінницькій області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства при проведенні дізнання та притягнення до адміністративної відповідальності, за апеляційними скаргами Бершадської місцевої прокуратури Вінницької області, ОСОБА_2 та Державної казначейської служби України на рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 20 березня 2017 року,

встановила:

13 вересня 2016 року ОСОБА_2 звернувся до Бершадського районного суду Вінницької області з позовом (з урахуванням заяви про уточнення вимог від 12 січня 2017 року) до Чечельницько районного суду Вінницької області, Головного управління поліції у Вінницькій області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства при проведенні дізнання та притягнення до адміністративної відповідальності.

Вказував, що 12 березня 2016 року інспектором поліції Тульчинського відділення поліції Немирівського відділу поліції Гловного управління національної поліції (далі Тульчинського ВП Немирівського ВП ГУНП) у Вінницькій області ОСОБА_3 було складно відносно нього протокол про вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ст. 122-4, ст.124, ч.1 ст. 130 КУпАП. Постановою Чечельницького районного суду Вінницької області від 24 травня 2016 року його визнано винним та притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення цих правопорушень у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на один рік. Постановою Апеляційного суду Вінницької області від 01 липня 2016 року постанову Чечельницького районного суду Вінницької області від 24 травня 2016 року скасовано, провадження у справі закрито:

за ст.122-4, ст.124 КУпАП на підставі п. 7 ст. 247 КУпАП у звязку із закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 цього Кодексу;

за ст.130 ч.1 КУпАП на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП у звязку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Вважав, що незаконними діями органу досудового слідства Тульчинського ВП Немирівського ВП ГУНП у Вінницькій області та Чечельницького районного суду Вінницької області йому заподіяна моральна шкода, яка полягає у погіршенні якості та рівня життя через неможливість вести усталений (звичний) його спосіб, погіршенні соціальних звязків з оточенням, членами сім'ї та родичами, погіршенні ділової репутації, відтак просив стягнути з Чечельницько районного суду Вінницької області, Головного управління поліції у Вінницькій області та Державної Казначейської служби України 100 тис. грн. у відшкодування цієї шкоди.

Рішенням Бершадського районного суду Вінницької області від 20 березня 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок державного бюджету України на користь ОСОБА_2 5 тис. грн у відшкодування моральної шкоди. В іншій частині позову відмовлено.

Додатковим рішенням Бершадського районного суду Вінницької області від 04 квітня 2017 року стягнуто із Державної казначейської служби України за рахунок державного бюджету України на корись ОСОБА_2 170 грн судових витрат.

В апеляційних скаргах ОСОБА_2, Бершадська місцева прокуратура Вінницької області та Державна казначейська служба України, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду встановленим обставинам справи, просили: Бершадська місцева прокуратура Вінницької області та Державна казначейська служба України скасувати рішення і ухвалити нове про відмову у позові, ОСОБА_2 змінити рішення, стягнути на його користь з Державної Казначейської служби України за рахунок бюджету 100 тис. грн у відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 31 травня 2017 року рішення суду першої інстанції в частині вимог ОСОБА_2 до Чечельницького районного суду Вінницької області скасовано, а провадження у справі в цій частині закрито.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в частині вимог до Головного управління поліції у Вінницькій області та Державної казначейської служби України колегія суддів вважає, що апеляційні скарги Бершадської місцевої прокуратури Вінницької області та Державної казначейської служби України підлягають задоволенню, а скарга ОСОБА_2 відхиленню з таких підстав.

Ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України передбачає, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції; апеляційний суд досліджує лише ті докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Таким чином, судова колегія розглядає справу та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Цим вимогам рішення не відповідає з огляду на таке.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив із того, що незаконне притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 1 рік змусило позивача турбуватися, призвело до погіршення можливостей реалізації ним звичок та бажань, а тому з урахуванням похилого віку ОСОБА_4, визначив розмір відшкодування моральної шкоди у 5 тис. грн.

Проте, погодитись з таким висновком суду не можна з таких міркувань.

Судом встановлено, що постановою Чечельницького районного суду Вінницької області від 24 травня 2016 року ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні правопорушень, передбачених ст. ст. 122-4, 124, ч.1 ст. 130 КУпАП та накладено стягнення у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами строком на один рік (а. с. 5 7).

Постановою Апеляційного суду Вінницької області від 01 липня 2016 року постанова Чечельницького районного суду скасована, адміністративне провадження за ст. ст. 122-4, 124 КУпАП закрито в зв'язку із закінченням на момент розгляду справи передбачених ст. 38 цього Кодексу строків накладення адміністративного стягнення. За ч.1 ст. 130 КУпАП провадження закрито на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП у зв'язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення. Зокрема цією постановою встановлено, що 12 березня 2016 року о 18 год. 30 хв. ОСОБА_2 по вулиці Леонтовича, 5, у селі Суворовському Тульчинського району Вінницької області, порушуючи п. 10.9 Правил дорожнього руху України, не переконавшись, що це не створить небезпеку чи перешкоду іншим учасникам руху, керуючи автомобілем ЗАЗ 110207, державний номерний знак НОМЕР_1, заднім бампером автомобіля допустив зіткнення з автомобілем Chery M-11, державний номерний знак НОМЕР_2, пошкодивши транспортний засіб, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст.124 КУпАП.

Після цього ОСОБА_2, порушуючи п. 2.10 (в) України, залишив місце пригоди, вчинивши адміністративне правопорушення, передбачене ст. 122-4 КУпАП (а. с. 8 10).

Згідно з ч. 2 ст. 1176 ЦК України, п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу.

Оскільки до позивача адміністративний арешт, виправні роботи, конфіскація майна чи накладення штрафу незаконно застосовані не були, то суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про непоширення цих положень на правовідносини сторін та необхідність застосування до них ч. 6 ст. 1176 ЦК України, за якою шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Відповідно до ст. 1174 ЦК шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Згідно з ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Як розяснено у п. п. 4, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи її розмір, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Як зазначав позивач у позовній заяві, з урахуванням змін та доповнень, внаслідок його незаконного обвинувачення у вчиненні адміністративного правопорушення він втратив довіру у знайомих, ділових партнерів, сусідів, що призвело до втрати нормальних робочих завязків з партнерами по бізнесу, погіршення стосунків з сімєю, родичами та іншими людьми.

При цьому на обґрунтування своїх вимог як у позовній заяві, так і під час розгляду справи в суді посилався на незаконність дій інспектора поліції ОСОБА_3, застосування до нього фізичного насильства, порушення порядку складання протоколів про адміністративне правопорушення, викрадення його коштів. Саме такими діями та діями судді Чечельницького районного суду Вінницької області Гарник М.С. він обґрунтував розмір моральної шкоди.

Проте, винуватість ОСОБА_2 у вчиненні правопорушень, передбачених ст. ст. 124, 122-4 КУпАП встановлена постановою Апеляційного суду Вінницької області від 01 липня 2016 року, обставини вчинення цих правопорушень в силу приписів ч. 4 ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягають, відтак вважати незаконним дії щодо його притягнення до адміністративної відповідальності немає.

Саме по собі скасування постанови в частині притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП через відсутність складу правопорушення не свідчить про протиправність дій інспектора поліції ОСОБА_5, оскільки повноважень щодо оцінки доказів, зокрема акту медичного огляду на стан спяніння він в силу приписів ст. 221 КУпАП, за якою справи про адміністративні правопорушення, передбачені цією статтею розглядають судді районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судів, не мав.

Крім того, всупереч вимогам ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України жодних доказів на підтвердження погіршення якості та рівня його життя, а також ділової репутації через притягнення його до адміністративної відповідальності саме за ч. 1 ст. 130 КУпАП ОСОБА_2 суду не надав, що унеможливлює встановлення самого факту заподіяння йому моральної шкоди.

Також колегія суддів звертає увагу, що у позовній заяві від 13 вересня 2016 року ОСОБА_2 зазначав відповідачем лише Державне Казначейство України, а третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Тульчинське відділення поліції Немирівського відділу поліції Головного управління національної поліції у Вінницькій області. Саме такий склад осіб, які беруть участь у справі було зазначено в ухвалі Бершадського районного суду Вінницької області від 27 вересня 2016 року про відкриття провадження у справі.

12 січня 2017 року позивач подав позовну заяву у новій редакції, у якій відповідачами зазначив Чечельницький районний суд Вінницької області, Головне управління поліції у Вінницькій області та Державну казначейську службу України.

Проте, всупереч вимогам ч. 1 ст. 33 ЦПК України, 168, 210 ЦПК України в матеріалах справи відсутня ухвала про залучення Чечельницько районного суду Вінницької області та Головного управління поліції у Вінницькій області як співвідповідачів у справі.

Заява керівника Бершадської місцевої прокуратури Вінницької області від 03 лютого 2017 року про вступ у справу в якості третьої особи (а. с. 91- 93) взагалі залишилась не вирішеною судом.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Апеляційні скарги Бершадської місцевої прокуратури Вінницької області та Державної казначейської служби України задовольнити.

Рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 20 березня 2017 року скасувати.

У позові ОСОБА_2 до Головного управління поліції у Вінницькій області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства при проведенні дізнання та притягнення до адміністративної відповідальності відмовити

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий /підпис/ ОСОБА_6

Судді: /підпис/ ОСОБА_7

/підпис/ ОСОБА_8

Згідно з оригіналом ОСОБА_6