Справа № 161/6400/14-ц Провадження № 22-ц/773/11/17 Головуючий у 1 інстанції: Івасюта Л.В.
Категорія: 48 Доповідач: Федонюк С. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 лютого 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Федонюк С.Ю.,

суддів - Грушицького А.І., Лівандовської-Кочури Т.В.,

з участю:

секретаря - Концевич Я.О.,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

представників відповідача - ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_5, поданою в її інтересах представником ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 липня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2014 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом про поділ спільного майна подружжя, у якому просив визнати за ним та за відповідачкою право власності за кожним на 1/2 частину будинковолодіння, розташованого по АДРЕСА_1, поділивши його відповідно до першого варіанту поділу, наведеного у висновку судової будівельно-технічної експертизи № 7035-7036 від 30.01.2015 року, виділивши йому в натурі у житловому будинку приміщення, розташовані на другому поверсі, а також веранду(б), а відповідачці виділити в натурі у житловому будинку приміщення, розташовані на першому поверсі, а також приміщення бані (Б-1). Просив стягнути з відповідачки на його користь компенсацію за 1/2 вартості автомобіля «Мерседес-Бенц», моделі 814, 1994 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, у розмірі 75960 грн., а також вирішити питання щодо стягнення понесених ним судових витрат.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 липня 2015 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину індивідуального житлового будинку з господарськими спорудами по АДРЕСА_1 відповідно до першого варіанту поділу, наведеного у висновку судової будівельно-технічної експертизи № 7035-7036 від 30.01.2015 року, та виділено йому в натурі: гараж (1-1) площею 34,7 кв.м, веранду (1-2) площею 5,9 кв.м, коридор (1-3) площею 6,7 кв.м, кладову (1-4) площею 1,1 кв.м, вітальню (1-5) площею 34,0 кв.м, котельню (1-7) площею 5,5 кв.м, вбиральню (1-8) площею 3,1 кв.м, всього - 113,2 кв.м, а також веранду (б).

Визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину індивідуального житлового будинку з господарськими спорудами по АДРЕСА_1 відповідно до першого варіанту поділу, наведеного у висновку судової будівельно-технічної експертизи № 7035-7036 від 30.01.2015 року, та виділено їй в натурі: кімнату (2-9) площею 32,5 кв.м, кімнату (2-10) площею 17,1 кв.м, кімнату (2-11) площею 20,4 кв.м, кімнату (2-12) площею 13,7 кв.м, санвузол (2-13) площею 6,7 кв.м, сходову (2-14) площею 20,4 кв.м, кладову (2-15) площею 0,8 кв.м, а всього - 101,3 кв.м, а також приміщення бані (Б-1).

Зобов'язано позивача ОСОБА_1 з метою проведення поділу вказаного житлового будинку та ізолювання виділених співвласникам приміщень за власні кошти провести влаштування окремого входу на другий поверх вищевказаного будинку, влаштування автономної системи електропостачання, газопостачання та опалення переобладнати для кожного співвласника.

В порядку поділу майна подружжя стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 компенсацію 1/2 вартості автомобіля «Мерседес-Бенц», модель 814, 1994 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, кузов НОМЕР_2 у розмірі 75960 грн.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати у розмірі 5326,80 грн.

Рішенням апеляційного суду Волинської області від 30 жовтня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково, рішення суду першої інстанції скасовано в частині поділу будинковолодіння та стягнення судових витрат і ухвалено нове рішення. Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_5 право власності на ? частину спірного будинковолодіння за кожним. Стягнуто з ОСОБА_5 в користь ОСОБА_1 2073 грн. судових витрат. В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін. Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_5 913,50 грн. витрат по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 березня 2016 року зазначене рішення суду апеляційної інстанції скасовано, а справу передано на новий розгляд до апеляційного суду Волинської області.

В поданій апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_6, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати це рішення та ухвалити нове - про відмову в позові.

Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення суду першої інстанції в частині поділу будинковолодіння та стягнення судових витрат підлягає до скасування з ухваленням нового рішення - про відмову в задоволені позову в цій частині з наступних підстав.

Задовольняючи позов повністю, суд першої інстанції виходив з того, що сторонам у рівних частках належить право власності на автомобіль «Мерседес-Бенц», та на будинковолодіння, розташоване на АДРЕСА_1. Суд прийшов до висновку, що будинковолодіння підлягає поділу відповідно до першого варіанту, наведеного у висновку судової будівельно-технічної експертизи № 7035-7036 від 30.01.2015 року, та зі стягненням з відповідача на користь позивача компенсації 1/2 вартості автомобіля «Мерседес-Бенц» у розмірі 75960 грн., який визначено висновком експерта, а також про стягнення з відповідача понесених позивачем судових витрат у розмірі 5326,80 грн.

Проте, висновки суду першої інстанції щодо поділу будинковолодіння не в повній мірі відповідають обставинам справи та нормам матеріального права.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі з 08.07.1989 року по 21.01.2010 року і за цей час ними набуто у власність спірний автомобіль та будинковолодіння, які були зареєстровані на відповідача ОСОБА_5, що підтверджено документально (а.с.7-12).

Як стверджують сторони, після розірвання шлюбу між ними була досягнута домовленість щодо користування спірним майном, за якою вони погодили, що позивач користується автомобілем, а відповідач - будинком, але у березні 2014 року відповідач порушила дану домовленість, відчуживши спірний автомобіль без згоди позивача.

Згідно з ч.1 ст.69 та ч.1 ст.70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу такого майна частки дружини та чоловіка є рівними.

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ст. 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбуватися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплене у ст. 69 СК України. Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.ч. 1, 2 ст.71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч.2 ст. 364 ЦК України).

У п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. ст. 69 - 72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

У п.30 цієї ж постанови вказано, що у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив відчуження майна чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Згідно зі статтею 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

У суді апеляційної інстанції при повторному розгляді даної справи представники відповідача ОСОБА_6 та ОСОБА_4 повністю погодилися із тим, що вартість спірного автомобіля дійсно становить суму, зазначену у висновку експерта, а також погодилися, що в частині стягнення грошової компенсації за половину вартості відчуженого відповідачкою ОСОБА_5 автомобіля в розмірі 75960 грн. в користь ОСОБА_1 суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, і тому в цій частині з рішенням суду фактично погоджуються.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги про стягнення грошової компенсації за спірний автомобіль у розмірі половини його вартості підлягають до задоволення і підставно стягнув цю компенсацію у розмірі, визначеному експертним висновком.

Відповідно до ст.370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

А згідно зі ст.364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим, співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що це можливо, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце за наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири.

Згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи від 30 січня 2015 року № 7035-7036, експертом визначено можливі варіанти поділу будинковолодіння на окремі ізольовані приміщення, однак зазначено, що реальну вартість спірного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами визначити неможливо у зв'язку з відсутністю відомостей про інвентаризаційну вартість даного будинку.

Вказаним висновком експертизи передбачені переобладнання, перепланування житлового будинку, у зв'язку з чим даний висновок повинен бути узгоджений сторонами з виконкомом та іншими органами і службами, які правомочні приймати рішення щодо дозволу на переобладнання, перепланування будинку.

Крім цього, необхідною умовою для здійснення відповідної добудови до житлового будинку є розроблення та отримання проектної документації, погодження її з місцевими органами виконавчої влади та відповідними службами, а також отримання дозволу в інспекції ДАБК на проведення даних робіт.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач та його представник заявили, що не вважають за можливе і необхідне отримання згоди органу влади на переобладнання та перепланування в будинку до вирішення справи по суті, пославшись на ст. 152 ЖК України в новій редакції та ст.29 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності".

Проте, у відповідності до вимог ст.100 ЖК України та з урахуванням Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року №76, до перепланування відносяться ремонтно-будівельні роботи, що провадяться за відповідними проектами із зміною фізичних параметрів цих приміщень, знесенням або перенесенням внутрішніх легких некапітальних перегородок, улаштуванням нових елементів і деталей, прорізів без втручання у зовнішні стіни, міжповерхові перекриття та інші несучі конструкції жилого будинку з метою підвищення благоустрою та поліпшення умов проживання без обмеження інтересів інших громадян, які проживають у цьому будинку або приміщенні. Перепланування жилих будинків та жилих приміщень здійснюється без зміни їх геометричних розмірів та функціонального призначення, але змінює конфігурацію приміщень, що вимагає внесення змін до технічного паспорту будинку або приміщення. До переобладнання відносяться улаштування в індивідуальних жилих будинках, окремих квартирах багатоквартирних будинків індивідуального опалення та іншого інженерного обладнання; перенесення нагрівальних, сантехнічних і газових приладів; влаштування і переустаткування туалетів, ванних кімнат, вентиляційних каналів.

Статтею 9 Закону України "Про архітектурну діяльність" передбачено, що будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об'єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності".

Згідно з ч. 2 ст. 383 ЦК України власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Відповідно до ст. 152 ЖК України, виконання власниками переобладнання і перепланування жилого будинку (квартири), що належить громадянинові на праві приватної власності, провадяться з дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів. Нормами цієї ж статті в редакції Закону від 12.02.2015 року, яка діяла на час ухвалення оскаржуваного рішення суду, встановлено, що виконання власниками робіт з переобладнання та перепланування жилого будинку і жилого приміщення приватного житлового фонду, які не передбачають втручання в несучі конструкції та /або інженерні системи загального користування не потребує отримання документів, що дають право на їх виконання.

Отже, згода органу державної влади на заплановані переобладнання та перепланування згідно з висновком експертизи повинні бути отримані до ухвалення рішення суду, а не після його ухвалення, оскільки така згода є однією з умов для вирішення та задоволення позову про поділ будинку в натурі.

Крім того, до ухвалення рішення в матеріалах справи повинні бути надані відповідні висновки: технічний висновок про відповідність перепланування будівельним нормам і правилам, висновок про відповідність перепланування санітарно-епідеміологічним вимогам, пропонованим до будинків і приміщень, і правилам пожежної безпеки. Залежно від обставин справи підлягають поданню висновки й інших служб, зокрема погодження для встановлення відокремленого газо-, водо- та енергопостачання.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року в справі за №6-1109цс15, яка має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, та в якій зазначено, що згода органу державної влади на заплановані переобладнання та перепланування згідно з висновком експертизи повинні бути отримані до ухвалення рішення суду, а не після його ухвалення, оскільки така згода є однією з умов для вирішення та задоволення позову.

В матеріалах справи наявний лист-відповідь від 02 червня 2015 року №1.1-8/3029 про переобладнання та перепланування житлового будинку відповідно до якого виконавчий комітет Луцької міської ради дав роз'яснення рекомендаційного характеру із зазначенням про необхідність звернення в Центр надання адміністративних послуг для отримання містобудівних умов та обмежень на реконструкцію будинку під двоквартирний житловий будинок, посилаючись на вимоги ст.29 Закону України «Про врегулювання містобудівної діяльності».

Як визначено ст.29 України «Про врегулювання містобудівної діяльності», основними складовими вихідних даних є: містобудівні умови та обмеження; технічні умови; завдання на проектування. Містобудівні умови та обмеження надаються відповідними спеціально уповноваженими органами містобудування та архітектури на безоплатній основі. До містобудівних умов та обмежень можуть включатися вимоги щодо архітектурних та інженерних рішень. Завдання на проектування визначає обґрунтовані вимоги замовника до планувальних, архітектурних, інженерних і технологічних рішень об»акта будівництва, його основних параметрів, вартості та організації його будівництва і складається з урахуванням технічних умов, містобудівних умов та обмежень.

Стаття 30 цього ж Закону визначає, що технічні умови - це комплекс умов та вимог до інженерного забезпечення об'єкта будівництва, які повинні відповідати його розрахунковим параметрам, зокрема щодо водо-, тепло-. енерго- і газопостачання, каналізації, радіофікації, зовнішнього освітлення, відведення зливових вод, телефонізації, телекомунікації, диспетчеризації, пожежної і техногенної безпеки.

Разом з тим, задовольняючи позов, суд першої інстанції в порушення вимог ст.ст. 212-214 ЦПК України на вказані вимоги закону уваги не звернув, провівши поділ житлового будинку в натурі, не вказав, чи відповідатимуть такі переобладнання державним будівельним нормам, та чи є відповідний дозвіл на їх виконання, не врахував, що при поділі житлового будинку в натурі у разі необхідності його переобладнання та перепланування, необхідний відповідний дозвіл виконкому місцевої ради, який має бути отриманий до винесення судом рішення, що є обов'язковою умовою згідно з вимогами ст. 152 ЖК України.

Згідно зі ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Під час розгляду справи апеляційним судом сторонам було неодноразово роз'яснено та запропоновано подати або за їх клопотанням витребувати, зокрема, висновки органів державного архітектурно-будівельного контролю, пожежної і санітарної інспекцій та інших відповідних органів про допустимість пов'язаних із цим поділом переобладнань і перепланувань, дані про дозвіл виконавчого комітету місцевої ради на переобладнання і перепланування жилого будинку відповідно до запропонованих висновком судової будівельно-технічної експертизи варіантів поділу, дані про характер робіт, які необхідно здійснити для відокремлення виділеної частки будинку або поділу будинку.

Сторонами у справі, кожним зокрема, заявлялись клопотання про призначення у даній справі повторної судової будівельно-технічної експертизи з підстав недосконалості наявного в матеріалах справи висновку експерта щодо вартості будинковолодіння та його окремих частин, які судом задовольнялись, однак не були проведені з вини сторін у справі.

Однак, крім зазначених клопотань та долученого позивачем до матеріалів справи висновку експертного дослідження №170126/1 від 30.01.2017 року про дійсну вартість жилого будинку з господарськими будівлями і спорудами, інших клопотань, які б сприяли вирішенню спірного питання, сторонами заявлено не було і відповідних доказів про дотримання вимог ст.152 ЖК України сторонами не надано.

Відповідно до вимог ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

З огляду на викладене, та враховуючи, що висновки суду першої інстанції в частині вирішення позову про поділ будинковолодіння в натурі суперечать встановленим обставинам справи і зроблені з порушенням норм матеріального права, то згідно зі статтею 309 ЦПК України це є підставою для скасування рішення суду й ухвалення в цій частині нового рішення - про відмову в задоволенні даних вимог.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Таким чином, оскільки позов задоволено лише в частині розподілу автомобіля, а в решті вимог відмовлено, тому з урахуванням вимог пропорційності розподілу судових витрат, до стягнення з відповідача ОСОБА_5 в користь ОСОБА_1 підлягає 1005,60 грн. (із розрахунку: 759,60 грн. (судовий збір за подання позову) + 246 грн. (за проведення експертизи щодо вартості автомобіля). Разом з тим, за подання апеляційної скарги відповідачем ОСОБА_5 сплачено 1827 грн., тому пропорційно до задоволених вимог з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_5 слід стягнути 1447,20 грн. Отже, на користь відповідача підлягає стягненню з позивача різниця у вказаних вище сумах судових витрат у розмірі 441,60 грн. (1447,20 грн. - 1005,60 грн.).

Керуючись ст.ст.307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_5, поданою в її інтересах представником ОСОБА_3, задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 липня 2015 року в даній справі в частині поділу будинковолодіння та стягнення судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя в частині поділу будинковолодіння відмовити.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_5 441 (чотириста сорок один) грн. 60 коп. судових витрат.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді