У Х В А Л А ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 22 березня 2017року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючогоКоротуна В.М., суддів: за участю: представника позивача представників відповідачаЗавгородньої І.М., Мазур Л.М., Романова О.О., Олексіна С.С., Висоцького Р.В., Писаної Т.О., Попович О.В., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_9 до публічного акціонерного товариства «Укртелеком» про стягнення заборгованості по заробітній платі, премії, компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку, моральної шкоди, за касаційними скаргами представника ОСОБА_9 - ОСОБА_4 та публічного акціонерного товариства «Укртелеком» на рішення апеляційного суду м. Києва від 02 листопада 2016 року, в с т а н о в и л а: У червні 2015 року позивач звернувся до суду з даним позовом, зазначивши в його обгрунтування, що з 01 квітня 2014 року він працював на посаді директора Кримської філії публічного акціонерного товариства «Укртелеком» (далі - ПАТ «Укртелеком»). 09 лютого 2015 року між ним та ПАТ «Укртелеком» укладено угоду про припинення контракту, за умовами якої відповідач зобов'язався виплатити йому заробітну плату за січень-лютий 2015 року, премію за результатами роботи за 2014 рік, компенсацію за невикористану відпустку та одноразову вихідну допомогу. Посилаючись на те, що в порушення умов угоди відповідач у день припинення контракту не виплатив йому зазначених сум, просив суд стягнути з ПАТ «Укртелеком» на свою користь: заборгованість з виплати заробітної плати за січень 2015 року у розмірі 42 111 гривень 76 копійок, за лютий 2015 року у розмірі 20 358 гривень 67 копійок; премію за результатами роботи за 2014 рік у розмірі 249 317 гривень 05 копійок; компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 46 252 гривні 04 копійки; одноразову вихідну допомогу у розмірі 126 335 гривень 29 копійок; середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 377 526 гривень 60 копійок та моральну шкоду у розмірі 3 000 гривень. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27 листопада 2015 року (з урахуванням ухвали цього ж суду від 9 грудня 2015 року про виправлення описки) позов ОСОБА_9 задоволено. Стягнуто з ПАТ «Укртелеком» на користь ОСОБА_9 заборгованість зі сплати заробітної плати: за січень 2015 року у розмірі 42 111 грн 76 коп., за лютий 2015 року у розмірі 20 358 грн 67 коп., премію за результатами роботи за 2014 рік у розмірі 249 317 грн 05 коп., компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 46 252 грн 04 коп., одноразову вихідну допомогу у розмірі 126 335 грн 29 коп., середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 377 526 грн 60 коп., на відшкодування моральної шкоди - 3 тис. грн, а всього 864 901 грн 41 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Рішенням апеляційного суду м. Києва від 22 березня 2016 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 листопада 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення. Стягнуто з ПАТ «Укртелеком» на користь ОСОБА_9 заборгованість зі сплати заробітної плати за січень 2015 року у розмірі 37 680 грн, за лютий 2015 року 15 072 грн, а всього 52 752 грн, що є сумою без відрахування податків та обов'язкових платежів. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 липня 2016 року рішення апеляційного суду скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Рішенням апеляційного суду м. Києва від 02 листопада 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове про часткове задоволення позову. Стягнуто з ПАТ «Укртелеком» на користь ОСОБА_9 заборгованість по заробітній платі за січень-лютий 2015 року в сумі 48 815 грн. 76 коп., компенсацію за невикористану відпустку у сумі 36 611 грн. 82 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 8 542 грн. 76 коп., на відшкодування моральної шкоди стягнуто 1 000 грн. Вирішено питання про стягнення судового збору. У касаційній скарзі представник ОСОБА_9 - ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. У касаційній скарзі ПАТ «Укртелеком» просить скасувати рішення апеляційного суду в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом. У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року. Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, представників відповідача, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не виконані зобов'язання щодо проведення з позивачем розрахунку згідно з укладеною між сторонами угодою про припинення контракту, а саме виплата заробітної плати за січень, лютий 2015 року, премії за результатами роботи за 2014 рік, компенсації за невикористану відпустку (32 календарні дні) та одноразової вихідної допомоги, а тому дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове, апеляційний суд виходив з того, що відповідачем не здійснено розрахунку з позивачем на час звільнення за фактично відпрацьований час та компенсації за невикористану відпустку (21 день) та врахувавши, що умови контракту не містять обов'язку відповідача здійснювати виплату одноразової вихідної допомоги, суд дійшов висновку про задоволення позову в частині вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку з урахуванням принципу співмірності, а також моральної шкоди. Проте з такими висновком апеляційного суду в повній мірі погодитись не можна. Статтями 213, 214, 316 ЦПК Українипередбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Вимоги до рішення суду апеляційної інстанції викладені у ст. 316 ЦПК України. У мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК). Вказаним вимогам рішення апеляційного суду не відповідає. Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. За змістом ч. 3 ст. 21 КЗпП України контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов'язки та відповідальність сторін, умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі і дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про управління об'єктами державної власності» уповноважені органи управління відповідно до покладених на них завдань призначають на посаду та звільняють з посади керівників державних підприємств, установ, організацій та господарських структур, укладають і розривають з ними контракти, здійснюють контроль за дотриманням їх вимог. Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 65 ГК України для керівництва господарською діяльністю підприємства власник (власники) або уповноважений ним орган призначає (обирає) керівника підприємства. У разі найму керівника підприємства з ним укладається договір (контракт), в якому визначаються строк найму, права, обов'язки і відповідальність керівника, умови його матеріального забезпечення, умови звільнення його з посади, інші умови найму за погодженням сторін. Судом встановлено, що 26 березня 2014 року між ПАТ «Укртелеком» в особі голови ПАТ «Укртелеком» Баринова О.О. та ОСОБА_9 укладено контракт, відповідно до якого позивачаприйнято на роботу на посаду директора Кримської філії ПАТ «Укртелеком» на умовах, визначених Положенням про філію Товариства, контрактом та чинними законодавством України, строкомдо 30 вересня 2014 року. Наказом від 26 березня 2014 року № 46/621-к позивача призначено на посаду директора Кримської філії ПАТ «Укртелеком» з 01 квітня 2014 року по 30 вересня 2014 року включно на умовах контракту від 26 березня 2014 року. Додатковою угодою до контракту від 22 вересня 2014 року № 2 (на підставі якої видано наказ № 126/621к від 22 вересня 2014 року) продовжено дію контракту до 30 вересня 2015 року. Наказом ПАТ «Укртелеком» від 06 листопада 2014 року № 599 врегульовано діяльність Кримської філії ПАТ «Укртелеком» у зв'язку із набранням чинності Закону України «Про створення вільної економічної зони «Крим» та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України». Вказаним наказом впроваджено застосування мультивалютного режиму у діяльності Кримської філії ПАТ «Укртелеком». Наказано забезпечити з 01 жовтня 2014 року облік розрахунків за телекомунікаційні послуги, що надаються філією на території ВЕЗ «Крим» наступним чином: облік платежів, які здійснені в рублях, проводити в гривнях, для чого суму платежів в російських рублях ділити на коефіцієнт 3,4. На виконання наказу № 599 від 06 листопада 2014 року директором Кримської філії ПАТ «Укртелеком» видано наказ від 19 листопада 2014 року № 255 «Про виплату заробітної плати», яким зобов'язано головного бухгалтера розраховувати та виплачувати заробітну плату в рублях відповідно до діючого штатного розпису із застосуванням коефіцієнту 3,4. Наказом ПАТ «Укртелеком» від 09 лютого 2015 року №195-к про зміну в керуючому складі позивача звільнено за його заявою з посади директора Кримської філії ПАТ «Укртелеком» 12 лютого 2015 року за згодою сторін (п.1 ст.36 КЗпП) з виплатою всіх належних сум відповідно до угоди про припинення контракту. За змістом ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ст. 2 Закону структуру заробітної плати складає: основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Як роз'яснено у п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» о при вирішенні спорів про виплату премій, винагороди за підсумками роботи за рік чи за вислугу років, надбавок і доплат необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими визначено умови та розмір цих виплат. Відповідно до ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у п. 6 ст. 36 цього Кодексу (за угодою сторін), працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку. У відповідності до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ч. 1 ст.117 КЗпП України). У разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Отже, право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв'язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу. Відповідно до угоди від 09 лютого 2015 року про припинення контракту від 26 березня 2014 року, укладеного між ПАТ «Укртелеком» та позивачем, його дія припиняється за згодою сторін з 12 лютого 2015 року з обов'язком відповідача здійснити не пізніше дати припинення контракту повний розрахунок, а саме виплатити: заробітну плату за січень за фактично відпрацьований час в розмірі 143 180 рублів (з урахуванням суми заробітної плати, виплаченої за першу половину січня), що складає 42 111 гривень 76 копійок, заробітну плату за лютий за фактично відпрацьований час в розмірі 69 219,47 рублів, що складає 20 358 гривень 67 копійок, премію за результатами роботи за 2014 рік за фактично відпрацьований час в розмірі 847 678 рублів, що складає 249 317 гривень 05 копійок; компенсацію за невикористану відпустку (32 календарних дні) в розмірі 157 256,96 рублів, що складає 46 252 гривні 04 копійки, одноразову вихідну допомогу в розмірі 429 540 рублів, що складає 126 335 гривень 29 копійок згідно розрахункового курсу ПАТ «Укртелеком» по виплаті коштів працівникам, а всього заборгованість при звільненні становила 1 646 874,66 рублів або 484 374 гривні 90 копійок. Стягуючи з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі за січень-лютий 2015 року та компенсацію за невикористану відпустку, апеляційний суд, при цьому залишив поза увагою, що за положенням ст. 117 КЗпП України обов'язковою умовою для покладання на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства. Так, ст. 2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації та встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону тимчасово окупованою територією визначається, зокрема, сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій, а згідно ч. 2 ст. 1 Закону датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року. Статтею 5 Закону визначаються механізми захисту прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території. Відповідно до ч. 1 цієї статті, Україна вживає всіх необхідних заходів щодо гарантування прав і свобод людини і громадянина, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, усім громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території. Частиною 3 цієї ж статті визначено, що відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладається на Російську Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права. Згідно преамбули Закону України «Про створення вільної економічної зони «Крим», даний закон є спеціальним законом, що визначає особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України та відповідно до ст. 13 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» створює вільну економічну зону «Крим» і врегульовує інші аспекти правових відносин між фізичними і юридичними особами, які знаходяться на тимчасово окупованій території або за її межами. Згідно ст. 1 Закону економічну зону Крим, вільна економічна зона «Крим» запроваджується у межах двох адміністративно-територіальних одиниць України: Автономної Республіки Крим та міста Севастополя. Відповідно до пп. в п. 12.10. Перехідних положень Закону про економічну зону Крим, на тимчасово окупованій території України особа не несе юридичної відповідальності за невиплату або за затримку виплати заробітної плати працівникам, передбаченої законодавством України, якщо така невиплата (затримка) виникла внаслідок тимчасової окупації (обставин непереборної сили). Так, форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна загроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо, які підтверджуються Сертифікатом про форс-мажорні обставини, виданого відповідно до ст. 141 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні». Скасовуючи рішення апеляційного суду з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 13 липня 2016 року вказувала на необхідність визначення наявності вини відповідача у невиплаті належних працівнику сум з урахуванням положень Закону України «Про створення вільної економічної зони «Крим» та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України» та Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України». Разом з тим, під час нового розгляду, не приймаючи до уваги доводи щодо застосування до спірних правовідносин цих Законів, апеляційний суд без з'ясування обставин, визначених вказаними Законами, дійшов передчасного висновку про наявність вини відповідача за невиплату належних позивачу сум, передбачених ст. 117 КЗпП України. За таких обставин рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Керуючись ст.ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати в цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у х в а л и л а: Касаційні скарги представника ОСОБА_9 - ОСОБА_4 та публічного акціонерного товариства «Укртелеком» задовольнити частково. Рішення апеляційного суду м. Києва від 02 листопада 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий В.М. Коротун Судді: І.М. Завгородня Л.М. Мазур Т.О. Писана О.В. Попович О.І. Євтушенко І.М. Завгородня В.І. Мартинюк