Провадження № 2/537/252/2017
Справа № 537/6210/16-ц
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16.01.2017 року суддя Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області ОСОБА_1, розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Приват Банк» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсним, -

ВСТАНОВИВ :

Позивач, ОСОБА_2, звернулась до суду з позовом, згідно якого просила суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним з моменту підписання кредитний договір від 18 квітня 2008 року №PLR7GA, підписаний між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «Приват Банк», та договір іпотеки б/н від 18 квітня 2008 року, укладений між ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приват Банк», посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за номером 7291.

Відповідно до вимог частини 4 статті 119 Цивільно-процесуального кодексу України, позовна заява повинна відповідати вимогам, встановленим законом.

Згідно із пунктами 3, 5 частини 2 статті 119 Цивільно-процесуального кодексу України позовна заява повинна містити зміст вимог та виклад обставин, якими ці вимоги обґрунтовані.

Пунктом 6 частини 2 статті 119 Цивільно-процесуального кодексу України передбачено, що позовна заява повинна містити зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину, наявність підстав для звільнення від доказування.

Однак, в порушення вказаних вимог чинного законодавства, позивачкою заявлено вимогу про визнання недійсним кредитного договору від 18 квітня 2008 року №PLR7GA, підписаний між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «Приват Банк», при цьому не зазначено та не надано відповідних доказів про наявність в неї права заявляти зазначену вимогу, оскільки даний договір був укладений між ПАТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_3

Окрім того, згідно преамбули Закону України «Про захист прав споживачів», цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт, послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

При цьому, як вбачається зі змісту позовної заяви, правовідносини, які виникли між сторонами, випливають з кредитного договору та не є предметом регулювання Закону України « Про захист прав споживачів», а врегульовані параграфом 1 «Позика», параграфом 2 «Кредит» глави 71 Цивільного кодексу України та Законом України « Про банки та банківську діяльність».

Зокрема, статтею 1046 Цивільного кодексу України, на яку позивач посилається як на підставу позовних вимог, визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Також статтею 1054 Цивільного Кодексу України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти; до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Тобто наданий кредит не є ні роботою (діяльністю виконавця, результатом якої є виготовлення товару або зміна його властивостей за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб), ні продажем товару (продукції) у розумінні положень, визначених Законом України «Про захист прав споживачів».

Також, кредитний договір не містить понять «вартість робіт (послуг)» та/або «загальна вартість замовлення» у сенсі положень статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Таким чином, аналіз наведених норм свідчить, що відносини, які виникають з кредитного договору, не підпадають під предмет регулювання Закону України «Про захист прав споживачів» і положення цього Закону не застосовуються до відносин з приводу кредитного договору.

Окрім того, згідно вимог позовної заяви, позивач просить визнати недійсними кредитний договір та договір іпотеки, і дані вимоги не можуть бути врегульовані Законом України «Про захист прав споживачів», а регулюються Цивільним кодексом України та Законом України « Про банки та банківську діяльність».

Згідно із частиною 4 статті 119 Цивільно-процесуального кодексу України, позовна заява повинна відповідати вимогам, встановленим законом.

Частиною 5 статті 119 Цивільно-процесуального кодексу України передбачено, що до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору.

Оскільки відносини кредитного договору не підпадають під предмет регулювання Закону України «Про захист прав споживачів», суддя приходить до висновку, що позовна заява не відповідає вимогам частини 5 статті 119 Цивільно-процесуального кодексу України.

Вимогами Закону України «Про судовий збір» встановлено ставки судового збору на 2016 рік, згідно яких судовий збір за подання до суду позову немайнового характеру, який подано фізичною особою, становить 0,4 розміру мінімальної заробітної плати, тобто 551 грн. 20 коп.

Окрім того, відповідно до абзацу 2 частини 3 статті 6 Закону України «Про судовий збір», у разі коли в позовній заяві обєднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

В порушення вказаних вище вимог чинного законодавства в матеріалах справи відсутнє підтвердження сплати судового збору за дві вимоги немайнового характеру, а саме за вимогу про визнання недійсним кредитного договору та про визнання недійсним договору іпотеки.

У звязку з викладеним, 23 грудня 2016 року судом винесено ухвалу, якою зазначену позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення встановлених суддею недоліків.

Однак, позивачкою вказані в ухвалі недоліки не усунуто та не надано до суду підтвердження сплати судового збору на належний розрахунковий рахунок у встановленому законом розмірію

Окрім того, не надано доказів, що надають позивачці правових підстав заявляти вимогу про визнання недійсним кредитного договору від 18 квітня 2008 року №PLR7GA, укладеного між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «Приват Банк».

Відповідно до вимог частини 2 статті 121 Цивільно-процесуального кодексу України, якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк не виконає вимоги, встановлені статтями 119, 120 Цивільно-процесуального кодексу України, позовна заява вважається неподаною і повертається заявникові.

Оскільки встановлені суддею недоліки позивачем не були усунені, позовну заяву слід вважати неподаною та повернути позивачу.

Керуючись статтями 119, 121 Цивільно-процесуального кодексу України, суддя,-

УХВАЛИВ:

Позовну ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Приват Банк» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсним - повернути позивачеві.

Апеляційна скарга на ухвалу може бути подана протягом пяти днів з дня її отримання.

Суддя: Д.О. Зоріна