РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 534/2209/16-ц

Провадження 2/534/71/17

01.02.2017 року м. Горішні Плавні

Комсомольський міський суд Полтавської області в складі :

головуючого судді Солохи О.В.

при секретарі Жуковій Н.А.,

за участю: позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2 (за договором), представників відповідача ОСОБА_3 (за довіреністю), ОСОБА_4 (за довіреністю) розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «Полтавський гірничо-збагачувальний комбінат» про визнання незаконним та скасування наказу поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог просив: визнати незаконним та скасувати наказ приватного акціонерного товариства «Полтавський гірничо-збагачувальний комбінат» від 13.10.2016 №766к про звільнення ОСОБА_1 за прогул (п.4 ст.40 КЗпП України) з 16.09.2016; поновити ОСОБА_1 на посаді майстра з ремонту технологічного устаткування ЦВО ПрАТ «Полтавський гірничо-збагачувальний комбінат»; стягнути з ПрАТ «Полтавський гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 46 983 грн. 08 коп.

Зазначені вимоги, підтримані позивачем та його представником у судовому засіданні, обґрунтовуються посиланням на порушення відповідачем норм, всупереч яким останній звільнив його з роботи за відсутності правових підстав, як вони передбачені п.4 ст.40 КЗпП України.

Представники відповідача позов не визнали. Обґрунтовуючи заперечення проти позову, суду показали, що звільнення позивача було проведене з дотриманням вимог п.4 ст. 40 КЗпП України за згодою профспілкового комітету відповідача за прогул без поважних причин. З огляду на те, що відповідачем документально зафіксовано прогул позивача без поважних причин та проведено всі необхідні процедури для його звільнення, просять в задоволенні позову відмовити повністю.

Суд, заслухавши пояснення сторін та покази свідків, дослідивши докази наявні у матеріалах справи, приходить до наступного.

Судом встановлено, що 16.01.2008, згідно наказу № 22к від 16.01.2008 позивача було прийнято на роботу електрослюсарем по ремонту обладнання (а.с.35) та у подальшому 01.01.2016 позивача переведено на посаду майстра з ремонту технологічного устаткування цеху виробництва окатишів (зворотній бік а.с.6).

13.09.2016 позивачем подано до приймальні голови правління ПрАТ«Полтавський гірничо-збагачувальний комбінат» заяву про звільнення з роботи за власним бажанням з 14.09.2016 на підставі ст.38 КЗпП України у звязку зі зміною місця проживання (а.с.8).

Судом встановлено, що згідно резолюції на заяві позивача про звільнення, міститься відмітка «з відпрацюванням чотирнадцяти днів» (а.с.34).

У судовому засіданні позивач надав суду пояснення, що написав заяву про звільнення з роботи за власним бажанням з 14.09.2016 у звязку зі зміною місця проживання. 15.09.2016 він вийшов на роботу для того, щоб передати товарно-матеріальні цінності у відповідності до розпорядження від 14.09.2016.

На підтвердження даної обставини позивачем надано суду копію свого паспорта громадянина України, де міститься відмітка про його зняття з реєстрації місця проживання від 13.09.2016 (зворотній бік а.с.10), копію закордонного паспорта, з якого вбачається, що 11.09.2016 була відкрита польська віза (зворотній бік а.с.11), копії квитків, придбані 14.09.2016, на підтвердження того, що останній мав намір про виїзд з України до ОСОБА_5 (а.с.63, 64, 66).

Представник позивача наголошувала, що зазначені фактичні обставини давали підстави та зобов'язували відповідача провести звільнення позивача на його вимогу, як це передбачено ст. 38 КЗпП України.

Допитану у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_6 показала суду, що вона як працівник відділу організації праці та заробітної плати особисто мала розмову з позивачем та розяснювала останньому порядок звільнення за ст.38 КЗпП України без відпрацювання двох тижнів. Одночасно відповідачами не надано суду відповідних доказів. Зокрема акту розяснення позивачу певного порядку звільнення з підписом останнього або акту відмови позивачу від підпису.

Суд вказує, що згідно ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

При допиті свідка ОСОБА_6 судом також встановлено, що відповідач не вжив усіх необхідних заходів, щодо встановлення причин поважності звільнення позивача саме з 14.09.2016 у контексті абсолютного обовязку роботодавця встановлювати поважність причин у кожному окремому випадку, оскільки перелік таких причин та доказів яким вони підтверджуються не є вичерпними у розрізі ч.1 ст.38 КЗпП України.

На підтвердження даного факту, судом встановлено, що ОСОБА_6 оглядала паспорт позивача для виїзду за кордон, де містилася відмітка про отримання позивачем 11.09.2016 візи до ОСОБА_5, однак у силу не зрозумілих для суду причин, не взяла дану обставину до уваги та не виконала певні дії, які могла і повинна була виконати для встановлення поважності причин на які у своїй заяві про звільнення з роботи за власним бажанням з 14.09.20416 наголошував позивач.

Суд наголошує, що ті докази, які подані позивачем до суду щодо обґрунтування поважності причин свого звільнення за власним бажанням з 14.09.2016 датуються за період з 13 14 вересня 2016 року, і якби відповідач не ухилився від свого обовязку передбаченого положеннями ст.38 КЗпП України позивача було би звільнено саме 14.09.2016 і саме з причин за власним бажанням останнього.

Допитані у суді свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 показали суду, що позивач мав намір виїхати та працевлаштуватися у ОСОБА_5, проте у нього виникли певні труднощі при звільненні за власним бажанням з ПрАТ «Полтавський гірничо-збагачувальний комбінат», як відмовою роботодавця приймати заяву на звільнення та звільняти у подальшому позивача з тієї дати про яку просив останні.

При допиті свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 судом встановлено, що 15.09.2016 позивач до безпосереднього виконання своїх обовязків не приступав, а з моменту зявлення на підприємстві та до 15 години 00 хвилин 15.09.2016 займався передачею ТМЦ, що у свою чергу також підтверджується розпорядженням від 14.09.2016 №3888 (а.с.88) та узгоджується з поясненнями позивача, який вказував, що до роботи того дня не приступав, оскільки вважав датою свого звільнення 14.09.2016 та не хотів давати підстави відповідачу вважати, що позивач не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору.

Суд вказує, що адміністрація підприємства (власник або уповноважений ним орган) за законом не наділяється правом щодо висунення будь-яких вимог до працівника при звільненні його за власним бажанням. Неподання обхідних листків, незавершення дорученої роботи, інші обставини не можуть звільнити адміністрацію підприємства від обов'язку в день звільнення провести з працівником повний розрахунок та видати йому оформлену трудову книжку, передбаченого ст.47 КЗпП. Якщо працівник вимагає розірвання трудового договору, адміністрація не має права утримувати його, затримуючи розрахунок та видачу трудової книжки.

Суд зазначає, що в матеріалах справи наявні розпорядження № 3888 від 14.09.2016 про передачу товарно-матеріальних цінностей та інвентаризаційний опис №13 (а.с.89, 90-102).

Суд вказує, що в матеріалах справи наявна доповідна записка від 16.09.2016 начальника дільниці в якій зазначено, що 15.09.2016 майстер з ремонту технологічного устаткування ЦВО дільниці підготовки і контролю електричних ремонтів ЦВО ремонтно-сервісного цеху ОСОБА_1 у зміну з 08 год. 00 хв. до 17 год. 00 хв., в 15 год. 00 хв. покинув робоче місце. 16.09.2016 і до теперішнього часу останній не вийшов на роботу, документи, що підтверджують наявність поважних причин відсутності на робочому місці та невиходу на роботу не надав (а.с.42).

Згідно виписки із протоколу №68 від 12.10.2016 засідання профспілкового комітету, останній постановив про надання згоди на звільнення майстра з ремонту технологічного устаткування ЦВО дільниці підготовки і контролю електричних ремонтів ЦВО ремонтно-сервісного цеху ОСОБА_1 за прогул без поважних причин (а.с.47). Факт відсутності на робочому місці ОСОБА_1 підтверджується також наявними в матеріалах справи відповідними актами від 19.09.2016, 30.09.2016, 03.10.2016, 13.10.2016 (а.с.53-56).

Під час дослідження наступних доказів, судом встановлено, що наказом голови правління ПрАТ «Полтавський ГЗК» № 776к ОСОБА_1 16.09.2016 звільнено з посади майстра з ремонту технологічного устаткування ЦВО за прогул без поважних причин за п. 4 ст. 40 КЗпП України (а.с.37).

Згідно листа № 4631/11646 від 13.10.2016 ОСОБА_1 було направлено на його адресу копію наказу № 776к від 13.10.2016 про звільнення у звязку з прогулом без поважної причини з одночасним проханням прибути до відділу кадрів для отримання трудової книжки (а.с.41, 38-39).

Одночасно суд наголошує, що згідно відмітки у паспорті позивача для виїзду за кордон містяться відмітки про перетин українсько-польського кордону та навпаки 18.09.2016 та 03.12.2016 відповідно.

Згідно чч.1, 2 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи.

У судовому засіданні достовірно встановлено, що позивачем отримано трудову книжну у понеділок 05.12.2016 (а.с.49) та з останнім проведено розрахунок до моменту звільнення 16.09.2016, у сумі 2 050 грн. 03 коп. шляхом перерахування вказаної суми на розрахунковий картковий рахунок позивача, що не заперечувалось останнім.

За змістом положень ст.235 КЗпП України якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті. У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Одночасно судом встановлено, що відповідачем вживалися усі необхідно можливі заходи для отримання ОСОБА_1 копії наказу про звільнення останнього з роботи та вручення позивачу трудової книжки. Разом з тим, саме позивач отримав трудову книжку після приїзду в Україну (05.12.2016), доказів звернення до відповідача щодо отримання трудової книжки раніше ніж 05.12.2016 та у свою чергу ухилення останнім видачі трудової книжки позивачу, ОСОБА_1 суду не надано. Крім того, судом встановлено, що позивач з грудня 2016 року працює на посаді електромонтеру 4 розряду в КП «Міськсвітло» (а.с.113-114) і у цьому контексті не мав жодних перешкод свого подальшого працевлаштування.

Судом наголошується, що згідно зі ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до змісту ст. ст. 11, 15 ЦК України цивільні права і обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 ЦК України.

Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Як вбачається із матеріалів справи, саме позивач пов'язував своє звільнення за власною ініціативою за ст.38 КЗпП України. Посилання в наказі на звільнення позивача за п.4 ч.1 ст.38 КЗпП України, може свідчити про неправильну юридичну кваліфікацію та є підставою для вирішення питання щодо наявності правових підстав для зміни формулювання причин звільнення.

При цьому, зміна правової підстави розірвання трудового договору з п.4 ч.1 ст.38 КЗпП України на ч.1 ст.38 КЗпП України в жодному випадку не може бути підставою для вирішення питання про поновлення працівника на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, адже у будь-якому випадку звільнення ОСОБА_1Л відбулося саме за його ініціативою.

Відповідно до ч.3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Відповідно до роз'яснень, що містяться у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами трудових спорів», суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов'язували звільнення. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю.

Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

У силу вимог ст.ст. 58, 59 ЦПК України інших належних і допустимих доказів сторони суду не надали.

Враховуючи вищевикладене, суд вбачає підстави для часткового задоволення позову.

Долю процесуальних витрат суд вирішує на підставі ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 208, 212-218 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ приватного акціонерного товариства «Полтавський гірничо-збагачувальний комбінат» від 13.10.2016 №766к про звільнення ОСОБА_1.

Змінити формулювання причин звільнення ОСОБА_1 з роботи з приватного акціонерного товариства «Полтавський гірничо-збагачувальний комбінат» із звільнення з посади за прогул без поважних причин, з підстав п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України на звільнення за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України, із зазначенням дати звільнення 14.09.2016.

Стягнути з приватного акціонерного товариства «Полтавський гірничо-збагачувальний комбінат» (код ЄДРПУ 00191282) на користь держави судовий збір у сумі 551 грн. 20 коп.

У інші частині позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Полтавської області через суд, що ухвалив рішення шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлено 06.02.2017.

Суддя підпис ОСОБА_11

Згідно з оригіналом.

Суддя О.В. Солоха