АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 березня 2017 року Апеляційний суд м. Києва

у складі:

головуючого Вербової І.М.

суддів Шахової О.В.,

ПоливачЛ.Д.,

при секретарі Горак Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» про визнання договору фінансового лізингу недійсним, стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою БрановицькогоОлександра Олександровича в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» на заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 14 липня 2016 року,

у с т а н о в и л а:

У січні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» про визнання договору фінансового лізингу №000903 від 14 вересня 2015 року - недійсним, стягнення з відповідача на його користь 85 500 грн. 00 коп., завданої моральної шкоди в розмірі 20 000 грн. 00 коп. та понесених судових витрат.

Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 14 липня 2016 року, позовні вимоги ОСОБА_2 - задоволено частково, визнано спірний договір - недійсним, стягнуто з відповідача на користь позивача грошові кошти в розмірі 85 000 грн. 00 коп. та суму судового збору в загальному розмірі 1 606 грн. 21 коп. В іншій частині позовних вимог - відмовлено (а.с.87-92).

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 18 листопада 2016 року, заяву ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» про перегляд заочного рішення - залишено без задоволення (а.с.145-146).

11 січня 2017 року Брановицький О.О. в інтересах ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 14 липня 2016 року та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, стягнути з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» сплачений судовий збір.

_______________________________________________

Справа № 757/2341/16-ц

№ апеляційного провадження 22-ц/796/2981/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Москаленко К.О.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Вербова І.М.

Апеляційну скаргу мотивував, зокрема, тим, що судом першої інстанції при розгляді справи порушено чинне законодавство України, не в повній мірі досліджено правовідносини, що склались між сторонами, невірно надано правову оцінку наданим сторонами доказам та встановлено правову природу правочину. З оскаржуваного судового рішення вбачається, що судом належним чином не мотивовано та не обґрунтовано необхідність обов'язкового нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу, не досліджено та не враховано, що при укладенні оскаржуваного договору був відсутній правовий механізм для отримання відповідачем ліцензії.

Крім того, позивачем не надано жодного доказу введення його в оману відповідачем під час укладення спірного договору.

В суді апеляційної інстанції, представник ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» - Брановицький О.О., підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_6, просив апеляційну скаргу відхилити.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, з'ясувавши фактичні обставини даної справи та перевіривши матеріали справи і письмові докази у їх сукупності та співставленні, колегія суддів дійшла до висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Виходячи зі змісту ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

В ході розгляду справи встановлено, що 14 вересня 2015 між відповідачем ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» та позивачем було укладено договір фінансового лізингу №000903, відповідно до умов якого відповідач взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу - автомобіль марки «Lifan 520» та передати предмет лізингу у користування ОСОБА_2 на строк та на умовах, передбачених цим договором, а позивач зобов'язується прийняти предмет Лізингу та сплачувати Лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами договору (а.с.22-33).

На виконання умов вказаного договору, позивач оплатив адміністративний платіж по вказаному договору лізингу у розмірі 85 000 грн. 00 коп., що підтверджується квитанцією (а.с. 34).

Відповідно до п. 8.2. вказаного договору, вартість предмета лізингу на момент укладання договору становить 10 719,15 доларів США з урахуванням ПДВ, що в гривневому еквіваленті становить 251 900 грн. 00 коп.

Ухвалюючи рішення суду про задоволення позовних вимог в частині визнання недійсним договору фінансового лізингу, суд першої інстанції виходив з того, що спірний договір нотаріально посвідчено не було, станом на дату укладання між сторонами даного договору відповідач не мав статусу фінансової установи та не мав ліцензії на здійснення діяльності з надання фінансових послуг, а тому останній не мав права на здійснення діяльності з надання будь-яких фінансових послуг. Крім того, оскільки судом встановлено недійсність правочину, суд вирішив застосувати наслідки його недійсності та стягнути сплачену позивачем суму в розмірі 85 000 грн.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Таким чином, як встановлено судом першої інстанції, оскільки вибір продавця лізингу за договором здійснює відповідач, так як в спірному договорі відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатись споживач у випадку порушення якості, комплектості та інших умов з продажу товару, то п.1.4. Договору щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та іншого суперечить положенням ст.808 ЦК України.

Окрім того, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

В ході розгляду справи ні судом першої інстанції, ні судом апеляційної інстанції, не встановлено наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг, що суперечить вимогам законодавства.

У зв'язку з цим, суд дійшов до правильного висновку, що відсутність у відповідача статусу фінансової установи та ліцензії на здійснення діяльності з надання послуг фінансового лізингу робило неможливим виконання умов договору фінансового лізингу з боку ТОВ «Лізінгова компанія «Ваш Авто», а отже, в даному випадку має місце умисне замовчування представником ТОВ «Лізінгова компанія «Ваш Авто» відсутності у товариства статусу фінансової установи та відсутності ліцензії на здійснення діяльності з надання послуг фінансового лізингу, що ввело позивача в оману щодо прав ТОВ «Лізінгова компанія «Ваш Авто» на укладання договору фінансового лізингу.

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі №6-2766цс15 та від 08 червня 2016 року у справі №6-330цс16, які відповідно до ст.360-7 ЦПК України, є обов'язковими для всіх судів України.

В ході розгляду справи встановлено, що спірний договір фінансового лізингу нотаріально посвідчено не було.

Враховуючи встановлені судом обставини справи, виходячи з наявних в матеріалах справи доказів, аналізуючи вимоги чинного законодавства, суд правильно вирішив визнати недійсним спірний договір фінансового лізингу.

Крім того, відповідно ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Оскільки в ході розгляду справи встановлено недійсність вказаного правочину, суд першої інстанції вважав за необхідне застосувати наслідки недійсності правочину шляхом стягнення сплаченої позивачем суми у розмірі 85 000 грн. 00 коп., з чим також погоджується суд апеляційної інстанції.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні вимоги про стягнення коштів в розмірі 500 грн. 00 коп., а також про відшкодування моральної шкоди в розмірі 20 000 грн. 00 коп., у зв'язку з її необґрунтованістю та недоведеністю.

Отже, при вирішенні даної справи судом першої інстанції правильно визначений характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Доводи апеляційної скарги, якими відповідач обґрунтовує свої заперечення, зокрема щодо нез'ясування судом необхідності обов'язкового нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу, а також відсутності доказів введення позивача в оману відповідачем під час укладення спірного договору, є необґрунтованими та такими, що жодним чином не впливають та не спростовують висновків суду щодо вирішення даного спору, а тому не приймаються до уваги апеляційним судом.

Згідно ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставі своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, враховуючи, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим та таким, що ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, відсутні підстави для його скасування.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Брановицького ОлександраОлександровича в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» - відхилити.

Заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 14 липня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: І.М. Вербова

Судді: Л.Д. Поливач

О.В.Шахова