АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/313/17 Головуючий 1 - інстанції - Божко В.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2017 року м. Харків

Апеляційний суд Харківської області в складі:

головуючого Кружиліної О.А.

суддів Кіся П.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря Сементовської О.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу

за апеляційною скаргою Харківської міської ради

на рішення Київського районного суду м. Харкова від 21 вересня 2016 року

за позовом Харківської міської ради до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи - Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Трощій Ірина Вячеславівна, Восьма Харківська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання договорів купівлі-продажу та дарування недійсними, та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до Харківської міської ради, ОСОБА_6, треті особи - ОСОБА_4, ОСОБА_3, Восьма Харківська державна нотаріальна контора, про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання спадкоємцем четвертої черги, -

в с т а н о в и в:

07 жовтня 2015 року Харківська міська рада (далі - ХМР) звернулася до суду з позовом, в якому після уточнення просила визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане Восьмою Харківською державною нотаріальною конторою ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 від 04.11.2014 року, № 575.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 23.12.2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Трощій І.В. (реєстровий № 3275), за змістом якого ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_3 прийняв у власність, квартиру АДРЕСА_1.

Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 23.12.2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Трощій І.В. (реєстровий № 3279), за змістом якого ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_4 прийняла у власність, квартиру АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ХМР витрати, понесені на сплату судового збору, у розмірі 3 654 гривень.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався те, що рішенням Харківського районного суду Харківської області від 31 липня 2014 року було встановлено факт сумісного проживання відповідача ОСОБА_2 і ОСОБА_7 однією сім'єю з осені 2006 року по ІНФОРМАЦІЯ_1, день смерті ОСОБА_7.

ОСОБА_7 належала на праві власності квартира АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер. Після його смерті відкрилась спадщина, спадкове майно складається з квартири АДРЕСА_1.

31 жовтня 2014 року до Восьмої Харківської державної нотаріальної контори звернувся начебто племінник померлого - ОСОБА_6 з заявою про прийняття спадщини, а в подальшому відмовився від спадкування та не заперечував проти прийняття спадщини ОСОБА_2.

На підставі рішення Харківського районного суду Харківської області від 31 липня 2014 року Восьма Харківська державна нотаріальна контора видала свідоцтво про право на спадщину за законом 04 листопада 2014 року, № 575, на квартиру АДРЕСА_1, спадкоємцю ОСОБА_7 - ОСОБА_2

На підставі вказаного свідоцтва про право на спадщину від 04 листопада 2014 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано у Деравному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису 7558645) за ОСОБА_2

23 грудня 2014 року ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу продав вказану квартиру ОСОБА_3, а ОСОБА_3 того ж дня подарував квартиру ОСОБА_4

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 31 березня 2015 року за апеляційною скаргою ХМР рішення Харківського районного суду Харківської області від 31 липня 2014 року скасовано, заяву ОСОБА_2 залишено без розгляду.

ХМР вважає, що спадщина, яка відкрилася після смерті ОСОБА_7, є відумерлою, а тому повинна належати територіальній громаді м. Харкова.

20 січня 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічною позовною заявою, в якій після уточнення просив встановити факт проживання однією сім'єю з осені 2006 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Визнати ОСОБА_2 спадкоємцем четвертої черги після смерті ОСОБА_7

В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що незважаючи на те, що він був зареєстрований не за адресою спадкодавця, але ж він фактично постійно мешкав з ОСОБА_7 однією сім'єю в квартирі АДРЕСА_1 з 2006 року і по день смерті ОСОБА_7 Він сплачував від імені власника комунальні послуги, квитанції підписував власноруч. Вони були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, опікувалися один одним. Після смерті ОСОБА_7 він поховав останнього за свій рахунок. У ОСОБА_7 близьких родичів не було, був лише двоюрідний племінник ОСОБА_6, який є спадкоємцем п'ятої черги, який і звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, а в подальшому відмовився від неї.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 21 вересня 2016 року у задоволенні позовних вимог Харківської міської ради відмовлено.

Позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені частково.

Встановлено факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_7 однією сім'єю з осені 2006 року по ІНФОРМАЦІЯ_1.

У задоволенні вимоги про визнання спадкоємцем 4 черги відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням, ХМР подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ХМР в повному обсязі та відмовити у задоволені зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 щодо встановлення проживання однією сім'єю разом з ОСОБА_7 та стягнути солідарно з відповідачів на користь ХМР витрати, понесені на сплату судового збору в суді першої та апеляційної інстанції у розмірі 8 279,72 гривень.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ХМР посилалася на неповне з'ясування обставин, що мають значення по справі та порушенням судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Інші сторони рішення суду в апеляційному порядку не оскаржили.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, відповідно до статті 303 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до статті 303 ЦК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції.

Перевіряючи доводи сторін, суд першої інстанції забезпечив сторонам рівні можливості щодо надання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості, сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи і вирішив справу на засадах змагальності.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні дані та відповідні їм правовідносини, розглянув справу в межах заявлених позовних вимог і ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ХМР, суд першої інстанції виходив з того, що свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане ОСОБА_2 Восьмою Харківською державною нотаріальною конторою 4 листопада 2014 року на спадкове майно, що складається з квартири АДРЕСА_1 є дійсним, оскільки, відповідач ОСОБА_2 мав право на спадкування на підставі рішення Харківського районного суду Харківської області від 31 липня 2014 року, яке на час його видачі набуло чинності. А також те, що позивачем не надано доказів та не доведено при розгляді справи, що внаслідок укладання оспорюваних правочинів було порушено права чи інтереси ХМР. Суд вважав, що оскільки застосування наслідків недійсності правочину не складає інтерес ХМР, право позивача оспорюваними договором дарування та договором купівлі-продажу не порушено, тому відсутні підстави для задоволення вимог позивача про визнання цих договорів недійсними.

Задовольняючи частково зустрічні вимоги ОСОБА_2, суд обґрунтовано виходив з положень статей 1220, 1221, 1264, 1268 - 1270, 1297 ЦК України, статті 3 СК України з врахуванням роз'яснень, які містяться у Постанові Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» та тих обставин, що ОСОБА_2 достатньо надано суду доказів на підтвердження заявлених вимог щодо встановлення факту проживання однією сім'єю позивача з ОСОБА_7 з осені 2006 року по ІНФОРМАЦІЯ_1.

З такими висновками суду першої інстанції, апеляційний суд погоджується, вважає їх правильними, обґрунтованими, та такими, що ґрунтуються на достатньо повно встановлених обставинах справи, доказах, які містяться в матеріалах справи, та відповідають вимогам статті 213 ЦПК України.

Судовим розглядом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 19 січня 1998 року, виданого ХМЦПДЖФ реєстровий НОМЕР_1, квартира АДРЕСА_1, загальною площею 45,2 кв.м, житловою площею 30,0 кв.м, належала на праві власності ОСОБА_7 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер, що підтверджено свідоцтвом про смерть.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 31 липня 2014 року був встановлений факт проживання однією сім'єю ОСОБА_7 із відповідачем ОСОБА_2 з осені 2006 року по ІНФОРМАЦІЯ_1.

4 листопада 2014 року ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом, яке було видано Восьмою Харківською державною нотаріальною конторою, реєстровий номер .№ 575.

За договором купівлі-продажу від 23 грудня 2014 року, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Трощій І.В., реєстровий номер № 3275, ОСОБА_2 продав квартиру АДРЕСА_1, ОСОБА_3.

В той же самий день, за договором дарування від 23 грудня 2014 року, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Трошій І.В., реєстровий номер № 3279, ОСОБА_3 подарував вищезазначену квартиру своїй матері - ОСОБА_4.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 31 березня 2015 року, апеляційна скарга ХМР задоволена, рішення Харківського районного суду Харківської області від 31 липня 2014 року скасоване, заява ОСОБА_2 залишена без розгляду. Відповідачу було роз'яснено право подання позову на загальних підставах.

Відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до положень частини 3 статті 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 57-60 ЦПК України.

Відповідно до вимог статті 58 ЦПК України, згідно з якою належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не спростовують предмета доказування.

Згідно з пунктом 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14 при ухваленні рішення суд відповідно до статті 212 ЦПК України оцінює докази з урахуванням вимог статей 58 та 59 ЦПК про їх належність та допустимість. Обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За наслідками перегляду справи, апеляційний суд дійшов висновку, про відсутність підстав для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Восьмою Харківською державною нотаріальною конторою ОСОБА_2, оскільки рішення суду про встановлення факту проживання однією сім'єю на час його видачі скасоване не було.

Що стосується рішення суду про часткове задоволення зустрічних вимог ОСОБА_2, апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно з частиною 1 статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, а у відповідності до частини 1статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

У відповідності до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно з частиною 1 статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини, а у відповідності до статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до частин 2, 4 статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

У пункті 21 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом.

До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім'ї, тощо.

З урахуванням наявних у матеріалах справи доказів (копій матеріалів нотаріальної справи, копій квитанцій про сплату комунальних послуг, квитанцій про сплату витрат на поховання ОСОБА_7, фотокарток), які були досліджені судом під час розгляду справи, пояснень свідків, апеляційний суд дійшов висновку, що ОСОБА_2 доведено факт проживання однією сім'єю з ОСОБА_7 не менш ніж п'ять років, що відповідно до статті 1264 ЦК України передбачає право на спадкування у четверту чергу, і не потребує окремого визнання особи спадкоємцем 4 черги.

З огляду на викладене, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно з частиною 1 статті 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 308, 313, п.1 ч.1 ст. 314, 315, 317, 319, ЦПК України,-

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Харківської міської ради - відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 21 вересня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу апеляційного суду може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий О.А. Кружиліна

Судді П.В. Кісь

О.М. Хорошевський