Провадження № 2/761/366/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2017 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Рибака М.А.,

при секретарі Сівоха І.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Шевченківського районного суду міста Києва в залі судових засідань цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Комарницька Ольга Володимирівна про визнання договору іпотеки недійсним -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Хрещатик» (далі по тексту - позивач, Банк) звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 (далі по тексту - відповідач-1) та ОСОБА_2 (далі по тексту - відповідач-2), третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Комарницька Ольга Володимирівна про визнання договору іпотеки недійсним.

Позовні вимоги мотивовані тим, що між банком та ОСОБА_4 27.09.2007 року було укладено кредитний договір № 101/ФВ/07, відповідно до умов якого позивач надав ОСОБА_4 кредит в сумі 95000,00 доларів США на термін до 25.09.2010 року під 14 % річних.

В якості забезпечення зобов'язань за кредитним договором між Банком та ОСОБА_5 було укладено договір іпотеки за умовами якого в іпотеку банку було передано двокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

У зв'язку із невиконанням ОСОБА_4 умов кредитного договору банк звернувся до суду про вирішення спору про звернення стягнення на предмет іпотеки. Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 01.03.2011 року позов Банку було задоволено та звернуто стягнення на вказаний предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 перед Банком.

Разом із тим, 20.08.2010 року господарським судом Харківської області було прийнято постанову про визнання ФОП ОСОБА_5 банкрутом, яку в подальшому постановою Вищого господарського суду України від 29.03.2010 року було скасовано, а провадження у справі про банкрутство як безпідставно порушене було припинено.

Але, в процесі ліквідаційної процедури на підставі рішення Київського районного суду міста Харкова від 02.11.2010 року з єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна було вилучено записи про обтяження майна, яке перебувало в іпотеці в банку, в зв'язку із чим став можливий продаж предмету іпотеки третім особам без згоди Банку.

За заявами банку, вказане рішення суду від 02.11.2010 року було скасовано, а також ухвалою Київського районного суду міста Харкова від 29.03.2012 року було прийнято рішення про поворот виконання вказаного рішення суду.

Як зазначав позивач, внаслідок незаконного вилучення записів про іпотеку за заборону, квартира, яка знаходилась в іпотеці Банку, була двічі, з проміжком часу в 10 днів продана.

Оскільки, як зазначав позивач, ОСОБА_2 став власником квартири і набув в силу ст. 23 Закону України «Про іпотеку» прав та обов'язків іпотекодавця, Банк звернувся до нього із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, який рішенням Апеляційного суду міста Києва від 09.10.2012 року був задоволений.

Разом із тим, в 2014 році Банку стало відомо, що ОСОБА_2 передав вказаний предмет іпотеки ОСОБА_1 без згоди Банку в порушення вимог ст. 9 та 12 Закону України «Про іпотеку».

Посилаючись на викладене, а також на вимоги ч. 1 ст. 203 та ст. 215 ЦК України, позивач просив суд визнати договір іпотеки квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 29.04.2011 року та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Комарницькою О.В. за реєстровим № 2225 недійсним.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив суд про його задоволення.

В судове засідання відповідач-1 ОСОБА_1 не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся в порядку, визначеному законом.

В судовому засіданні представник відповідача-2 позов не визнав та просив відмовити у його задоволенні з підстав, зазначених в міркуваннях по справі. При цьому зазначав, що вимоги позивача є необґрунтованими, оскільки ОСОБА_2 під час укладення спірного договору іпотеки, а також під час набуття квартири, не знав і не міг знати, що вона перебуває в іпотеці у позивача. Крім того, просив суд відмовити у задоволенні позову з огляду на правову позицію Верховного Суду України у справі № 6-2684цс15, згідно з якою особа, до якої перейшло право власності на майно, що було предметом іпотеки, але реалізоване в межах ліквідаційної процедури з припиненням обтяження, не набуває статусу іпотекодавця і на таке майно не може бути звернено стягнення з підстав, передбачених статтями 38, 39 Закону України від 5 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку».

Третя особа в судове засідання не з'явилась, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся в порядку, визначеному законом.

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача-2, оцінивши в сукупності надані докази, приходить до висновку про задоволення позову з огляду на наступне.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ст. ст. 215 - 235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним.

Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

Так, відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Із матеріалів справи вбачається, що 27.09.2007 року між Банком та ОСОБА_5 (за договором - Іпотекодавець) було укладено договір іпотеки, за умовами якого Іпотекодавець, як майновий поручитель, з метою забезпечення виконання зобов'язань, що випливають з кредитного договору № 101/ФВ/07 від 27.09.2007 року, за умовами якого ОСОБА_4 зобов'язаний повернути кошти в сумі 95000,00 доларів США, відсотки за користування кредитними коштами із розрахунку 14 % річних, а також комісії, можливі штрафні санкції відповідно до умов Кредитного договору, надав в іпотеку Іпотекодержателю предмет іпотеки, а саме: квартиру під АДРЕСА_1 (а.с. 15-20).

Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 01.03.2011 року у справі № 2-6320/11 за позовом публічного акціонерного товариства «КБ «Хрещатик» до ОСОБА_5, третя особа: ОСОБА_4 про звернення стягнення на заставлене майно було задоволено та звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 27.09.2007 року.

Постановою господарського суду Харківської області від 20.08.2010 року у справі № Б-39/46-10, залишеною без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 17.11.2010 року, було визнано ФОП ОСОБА_5 банкрутом та скасовано арешти, що накладені на майно боржника і інші обмеження щодо розпорядження майном боржника.

Постановою Вищого господарського суду України від 29.03.2011 року постанову Харківського апеляційного господарського суду від 17.11.2010 року та постанову господарського суду Харківської області від 20.08.2010 року у справі № Б-39/46-10 було скасовано, а проведення у справі про банкрутство припинено.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 2 листопада 2010 року у справі № 2-7859/10/04 було зобов'язано приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Мартиросян Ілону Едуардівну виключити з Єдиного Реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна заборону щодо відчуження нерухомого майна, зареєстровану 27.09.2007 р. о 17:59 год. за № 5741221, відносно квартири АДРЕСА_1, за договором іпотеки від 27.09.2007 року, посвідченим приватним нотаріусом КМНО Саприкіною О.С. за реєстровим №1373 . Зобов'язано приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Мартиросян Ілону Едуардівну виключити з Єдиного Реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна заборону щодо відчуження нерухомого майна, зареєстровану 08.01.2009 р. о 14:12 год. за №8354125, відносно квартири АДРЕСА_2, за договором іпотеки від 21.01.2008 року, посвідченим приватним нотаріусом КМНО Охендовською К.В. за реєстровим №127. Зобов'язано приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Мартиросян Ілону Едуардівну виключити з Державного реєстру іпотек обтяження , зареєстроване 27.09.2007 р. о 18:14 год. за №5741364 відносно квартири АДРЕСА_1, за договором іпотеки від 27.09.2007 року, посвідченим приватним нотаріусом КМНО Саприкіною О.С. за реєстровим № 1373 . Зобов'язано приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Мартиросян Ілону Едуардівну виключити з Державного реєстру іпотек обтяження , зареєстроване 21.01.2008 р. о 14:53 год. за №6429105 , відносно квартири АДРЕСА_2, за договором іпотеки від 21.01.2008 року, посвідченим приватним нотаріусом КМНО Охендовською К.В. за реєстровим № 127 та за договором від 18.12.2008 р. про внесення змін до договору іпотеки від 21.01.2008 р., посвідченим приватним нотаріусом КМНО Охендовською К.В. за реєстровим № 4199, та за договором від 19.11.2009 про внесення змін до договору іпотеки від 21.01.2008 р., посвідченим приватним нотаріусом КМНО Охендовською К.В. за реєстровим № 1907, та за договором від 15.03.2010 про відступлення прав за договором іпотеки, посвідченим приватним нотаріусом КМНО Морозовою С.В. за реєстровим № 2041.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 04.04.2011 року зазначене рішення Київського районного суду міста Харкова від 02.11.2010 року було скасовано, як винесене з порушенням правил підсудності, а також всупереч вимогам Закону України «Про іпотеку».

Ухвалою Київського районного суду міста Харкова від 29.03.2012 року у справі № 2018/4444/2012, в порядку виконання скасованого судового рішення поновити реєстрацію обтяження квартири АДРЕСА_1 в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна (зареєстровано 27.09.2007 р. о 17:59 год. за № 5741221) та Державному реєстрі іпотек (зареєстровано 27.09.2007 р. о 18:14 за № 5741364) за договором іпотеки, нотаріально посвідченим 27.09.2007 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Саприкіною О.С. за реєстровим № 1373 було зобов'язано приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Мартиросян Ілону Едуардівну поновити в реєстрах інформацію про заборону щодо відчуження та обтяження відносно квартири АДРЕСА_1 за договором іпотеки, нотаріально посвідченим 27.09.2007 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Саприкіною О.С. за реєстровим № 1373.

Окрім того, рішенням Апеляційного суду міста Києва від 04.07.2013 року, на виконання кредитного боргу у сумі 1.349.003 (один мільйон триста сорок дев'ять тис. і три) грн., який рахується за ОСОБА_4 перед Публічним акціонерним товариством » Комерційний Банк «Хрещатик» звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_2, шляхом надання права Публічному акціонерному товариству» Комерційний Банк» Хрещатик» (рахунок № у ПАТ»КБ»Хрещатик», МФО300670, код. ) на продаж від свого імені будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу предмета іпотеки в порядку ст.38 Закону України «Про іпотеку» за початковою ціною предмета іпотеки встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеною суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, отримання дублікату правовстановлюючого документа, витягів з реєстру прав власності для відчуження та всіх необхідних документів для оформлення продажу.

При цьому, апеляційним судом було встановлено, що 20.12.2010 року первісний іпотекодавець ОСОБА_5 продала заставлену квартиру ОСОБА_10, а та в свою чергу, продала предмет іпотеки відповідачу ОСОБА_2, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Комарницькою О.В., за реєстровим № 5761 від 30.12.2010 року. Колегія суддів дійшла висновку про те, що указана обставина не впливає на обсяг прав та обов'язків іпотекодавця ОСОБА_2, щодо звернення стягнення на належну йому квартиру АДРЕСА_1, як на предмет іпотеки, оскільки згідно ст. 23 Закону «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Відповідно до ч. 1 ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Згідно із ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

29.04.2011 року між ОСОБА_1 (за договором - Іпотекодержатель) та ОСОБА_2 (за договором - Іпотекодавець) було укладено договір іпотеки, за умовами якого Іпотекодавець в забезпечення виконання умов та зобов'язань за договором позики, передав в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 181-182).

Згідно із абз. 1 ч. 3 ст. 9 Закону України «Про іпотеку» Іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя: зводити, знищувати або проводити капітальний ремонт будівлі (споруди), розташованої на земельній ділянці, що є предметом іпотеки, чи здійснювати істотні поліпшення цієї земельної ділянки; передавати предмет іпотеки у наступну іпотеку; відчужувати предмет іпотеки; передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 Закону України «Про іпотеку» правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним.

Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Таким чином, судом встановлено, що укладенням спірного договору іпотеки від 29.04.2011 року відбулась передача майна в іпотеку без згоди іпотекодержателя, яким є позивач, оскільки ОСОБА_2 набув статусу іпотекодавця, що також встановлено рішенням Апеляційного суду міста Києва від 04.07.2013 року.

Згідно із п. 34 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року N 5, відповідно до прямої вказівки закону (стаття 12 Закону України "Про іпотеку") окремі правочини щодо іпотечного нерухомого майна, вчинені без згоди іпотекодержателя, можуть бути визнані недійсними за позовом іпотекодержателя. Так, правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним.

А отже, спірний договір іпотеки, кладений між відповідачами 1 та 2 підлягає визнанню судом недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 10 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Заперечення представника відповідача-2, висловлені в судовому засіданні, а також викладені в письмових міркуваннях по справі судом відхиляються як такі, що не відповідають дійсним обставинам справи та спростовуються наявними в ній матеріалами.

Слід зазначити, що правова позиція Верховного Суду України у справі № 6-2684цс15 підлягає врахуванню під час розгляду спору у справі про звернення стягнення на предмет іпотеки за позовом банку до іпотекодавця.

За таких обставин суд приходить до висновку про задоволення позову в повному обсязі та необхідності визнання недійсним договору іпотеки квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 29.04.2011 року та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Комарницькою О.В. за реєстровим № 2225.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 61, 88, 169, 208, 212, 213, 215, 218 ЦПК України та на підставі ст.ст. 202, 203, 215 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Комарницька Ольга Володимирівна про визнання договору іпотеки недійсним- задовольнити.

Визнати недійсним договір іпотеки квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 29.04.2011 року та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Комарницькою О.В. за реєстровим № 2225.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» судовий збір в сумі 1218,00 грн. по 609,00 грн. з кожного.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СУДДЯ М.А. РИБАК