Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2017 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Шаховніної М. О. ,

при секретарі - Якимович К. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди.

Свої вимоги мотивує тим, що 30 листопада 2013 року між ним та відповідачами в простій письмовій формі (без нотаріального посвідчення) було укладено попередній договір купівлі-продажу, за умовами якого сторони мають намір укласти в майбутньому договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до п. 2 договору, за домовленістю між сторонами, ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_3 та ОСОБА_2 отримали від нього до підписання попереднього договору в якості авансу грошові кошти у розмірі 19 829 дол. США. за купівлю квартири.

Зазначив, що рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 05 січня 2016 року, яке було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 18 травня 2016 року позов ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договору нікчемним був задоволений, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання договору дійсним відмовлено.

Позивач зауважив, що він за згодою відповідачів обрав собі однокімнатну квартиру, яка розташовувалася на четвертому поверсі будинку, з технічним номером 29, на даний час 31 та останні надали усний дозвіл користуватися даною квартирою, а саме робити ремонт та проживати. Вказав, що в даній квартирі він провів капітальний ремонт та оздоблювальні роботи, придбав меблі та необхідну техніку.

Крім того, позивач зазначає, що неправомірні умисні дії відповідачів завдали йому моральної шкоди, яка полягає у тому, що останній став більш дратівливим, переживає душевні страждання, він вимушений був шукати собі інше житло.

Посилаючись на ст. ст. 524, 533 ЦК України, ОСОБА_1 просив стягнути солідарно з відповідачів на свою користь 19 829 дол. США, які були ним сплачені в якості авансу за придбання квартири, 19 587 дол. США за проведення ремонтних робіт, моральну шкоду, яку він оцінює у 200 000 грн. та судові витрати.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з тих же підстав, просив їх задовольнити.

Представник відповідачів у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість (а.с. 44-45).

Суд, заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідачів, вивчивши матеріали справи вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Як встановлено в судовому засіданні, 30 листопада 2013 року між ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в простій письмовій формі укладено попередній договір, за умовами якого сторони мають намір укласти в майбутньому договір купівлі - продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 15).

Попередній договір відповідно до вимог закону нотаріально не посвідчений.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 05 січня 2016 року, яке було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 18 травня 2016 року позов ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договору нікчемним був задоволений, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання договору дійсним відмовлено (а.с. 7-14).

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Позивач, звертаючись до суду з даним позовом, посилається на ст.ст. 524, 533 ЦК України та попередній договір, який судовим рішенням визнаний нікчемним, а саме на те, що відбулося майже повне виконання договору від 30.11.2013 року, оскільки він відповідно до п. 2 договору, за домовленістю між сторонами, передав, а ОСОБА_3 та ОСОБА_2 отримали від нього до підписання попереднього договору в якості авансу грошові кошти у розмірі 19 829 дол. США. за купівлю квартири.

Як вбачається з матеріалів справи, у п. 2 попереднього договору зазначено, що ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_3, ОСОБА_2 прийняли грошові кошти у розмірі у сумі 162 994 грн., що є еквівалентом 19 829 дол.США. Всі розрахунки за цим договором здійснюються в гривні.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Суд враховує, що ухвалою апеляційного суду Київської області від 18 травня 2016 року, якою рішення Ірпінського міського суду Київської області від 05 січня 2016 року залишено без змін, встановлено, що «відповідно до ст. 60 ЦПК України відповідач ОСОБА_1 жодного доказу, щоб підтверджував би його доводи, наведені в зустрічній позовній заяві (проживання у квартирі, сплату грошей за договором, доказів щодо пропозицій укладання нотаріального договору купівлі-продажу), ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції не надав» (а.с. 14).

З огляду на викладене, апеляційним судом Київської області встановлено, що ОСОБА_1 жодних коштів відповідачам на виконання договору від 30.11.2013 року не сплачувалось та зазначена обставина, в силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України є встановленою та доведенню не підлягає.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Крім того, представник позивача у судовому засіданні не надав належних доказів (покази свідків, письмові докази) у розумінні ст. ст. 57-60 ЦПК України щодо підтвердження факту того, що ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_2 та ОСОБА_3 отримали грошові кошти у розмірі 19 829 дол. США. як аванс за купівлю квартири, що було передано грошові кошти саме у доларах США, а тому вимога позивача про стягнення з відповідачів суми авансу у розмірі 19 829 дол. США. не знайшла свого підтвердження у судовому засіданні, а тому задоволенню не підлягає.

Також не підлягають задоволенню вимоги щодо стягнення з відповідачів 19 587 дол. США за проведення ремонтних робіт, з огляду на наступне.

У судовому засіданні представник позивача пояснював, що приблизно в січні 2013 року відповідачі надали позивачу усний дозвіл на користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1, а саме робити в ній ремонт та проживати. На початку березня 2013 року ОСОБА_1 переїхав в квартиру та протягом часу з 2013 року ним, у даній квартирі проводилися ремонтні роботи, було придбано меблі та техніку.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. ст. 57, 58 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Позивач та його представник на підтвердження факту здійснення ремонту у квартирі посилаються на фототаблиці (а.с. 17-22) та заяву про кримінальне правопорушення (а.с. 50-52).

Однак, суд не бере до уваги заяву про кримінальне правопорушення, як належний доказ здійснення ремонту у квартирі, оскільки дана заява не має преюдиційного характеру по даній справі без встановлення обставин вироком суду.

Крім того, фототаблиця також не підтверджує факт того, що ремонт у даній квартирі було здійснено саме позивачем та за його рахунок, не підтверджує дійсну вартість ремонту, часу виконання ремонтних робіт.

Належних доказів, які б підтверджували факт проживання позивача у квартирі (акти), купівлю ОСОБА_1 стройматеріалів для ремонту, меблів та техніки (договори купівлі-продажу, накладні, чеки, тощо), використання даних меблів та техніки в квартирі, представником позивача у судовому засіданні також надано не було, а тому суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вимог про стягнення 19 587 дол. США за проведення ремонтних робіт.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв'язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Враховуючи викладене, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди, оскільки позивачем не надано доказів та не доведені дані вимоги.

Посилання позивача на ст. 230 ЦК України не заслуговують на увагу, оскільки представником позивача суду не надано будь-якого рішення суду, яке набрало законної сили про визнання правочину недійсним з підстав його вчинення під впливом обману, яке б надавало право на відшкодування моральної шкоди за ст. 230 ЦК України.

Крім того, за положеннями ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Статтею 12 ЦК України передбачено, що особа вільно на власний розсуд обирає способи захисту цивільного права.

Зі змісту ст. ст. 27, 31 ЦПК України вбачається, що позивач самостійно визначає предмет й підстави позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета та підстав позову.

У ч. 1 ст. 11 ЦПК України зазначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За таких обставин, суд, розглядаючи у межах заявлених вимог, приходить до висновку, що позовні вимоги на підставі ст. ст. 524, 533, 230 ЦК України задоволенню не підлягають.

Оцінивши докази, які наявні у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 23, 230 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 15, 57, 58, 60, 61, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду міста Києва шляхом подання через Подільський районний суд міста Києва апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя М. О. Шаховніна