У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 січня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі :

головуючого судді Григоренка М.П.,

суддів : Бондаренко Н.В., Шимківа С.С.,

секретар судового засідання Коробчук А.М., за участю представника позивача - ОСОБА_1, представника відповідача - Захожого Т.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 09 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк" про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання недійсним Кредитного договору № 1701/0808/71-119 від 06 серпня 2008 року,

В С Т А Н О В И Л А :

20 квітня 2015 року ОСОБА_3 звернулася в Рівненський міський суд з позовом до ПАТ "Альфа-Банк", в якому просила визнати порушеним її право, як споживача фінансових послуг банку, визнати недійсним Кредитний договір № 1701/0808/71-119 від 06.08.2008 року, судові витрати покласти на відповідача.

В обґрунтування позову вказувала, що 06 серпня 2008 року між нею та ВАТ "Сведбанк" (найменування якого, було змінено на ПАТ "Сведбанк") було укладено кредитний договір № 1701/0808/71-119, відповідно до умов п. 1.1., відповідач в порядку та на умовах визначених цим договором, взяв на себе зобов'язання надати позичальнику кредитні кошти на строк з 06 серпня 2008 року по 05 серпня 2023 року включно, у вигляді кредиту, в розмірі 66 000,00 доларів США зі сплатою 12,5% річних за користування кредитом.

Під час укладання вказаного договору відповідачем порушено істотні умови договору, а саме не надано повної, об'єктивної та достовірної інформації про умови кредиту перед укладенням та під час укладення договору про надання споживчого кредиту, забезпеченого іпотекою; приховано та невірно відображено фактичні дані і

_____________________________________________________________________

Провадження № 22-ц/787/61/2017 Головуючий у 1 інстанції : Музичук Н.Ю. Доповідач : Григоренко М.П.

відомості відносно зазначення реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту, які суттєво відрізняються від тієї реальної процентної ставки за кредитом, що обумовлена між сторонами кредитного правочину в його умовах; у змісті кредитного договору не встановлено та не визначено умови щодо збереження реальної вартості предмета іпотеки.

25 травня 2012 року між ПАТ "Сведбанк" та ПАТ "Дельта-Банк", було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами, в свою чергу, 15 червня 2012 року між ПАТ "Дельта Банк" та ПАТ "Альфа-Банк" був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами. Вищевказане і стало підставою для звернення до суду з даним позовом до ПАТ "Альфа-Банк".

Із цих підстав просила позов задовольнити.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 09 березня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ПАТ "Альфа-Банк" про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання недійсним Кредитного договору № 1701/0808/71-119 від 06 серпня 2008 року - відмовлено.

Не погодившись із оскаржуваним рішенням та вважаючи його незаконним, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій вказує, що суд першої інстанції безпідставно не прийняв до уваги тієї обставини, що перед підписанням кредитного договору Банк не надав їй в письмовій формі інформацію про умови кредитування в повному обсязі, а саме щодо реальної процентної ставки за користування кредиту та суми переплати по кредиту.

Невідповідність процентної ставки, зазначеної у договорі, відносно реальної процентної ставки за кредитним договором, з урахуванням всіх супутніх платежів, стверджується висновками судово-економічної експертизи № 201/15 від 13.11.2015 року, які суд першої інстанції безпідставно прийняв до уваги лише частково.

В результаті проведення вищевказаної експертизи також було встановлено, що в графіку погашення кредиту взагалі відсутні відомості щодо сплати позичальником комісії за перевірку документів, в сумі 660 доларів США, комісії за касове обслуговування, в розмірі 495 доларів США, а також страхових платежів при іпотечному кредитуванні, хоча вказані платежі також складають сукупну вартість кредиту і мають враховуватись при визначенні реальної процентної ставки по кредитному договору.

Висновок судового експерта відповідачем ПАТ „Альфа-Банк" в судовому засіданні не оспорено.

Вважає, що у ПАТ „Сведбанк" так і у ПАТ „Дельта Банк" було відсутнім законне право на відступлення права відступної вимоги за договорами факторингу до фізичної особи боржника - ОСОБА_3, яка не є суб'єктом господарювання, так само було відсутнім законне право у ПАТ „Дельта Банк" та у ПАТ „Альфа-Банк" на придбання такого права відступної вимоги за договорами факторингу до фізичної особи - боржника ОСОБА_3, не суб'єкта підприємницької діяльності, що прямо суперечить та не відповідає змісту п.п."а" пункту 2 статті 1 Конвенції УНІДРУА „Про міжнародний факторинг" та Положенню про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг (яке було чинним на дату укладення таких договорів факторингу.

Місцевий суд дійшов помилково висновку про пропуск нею строку позовної давності, оскільки про порушення свого права вона дізналась лише після ознайомлення із складеним в березні 2015 року Висновком/Розрахунком економічного дослідження, який було долучено до позовної заяви.

Іншою підставою для відмови в задоволенні позову суд зазначив, що споживач має право протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Проте, відповідно до ч.7 ст. 11 ЗУ „Про захист прав споживачів" право на відкликання згоди від одержання кредиту частково або в повному обсязі, не застосовується щодо : споживчих кредитів, забезпечених іпотекою та споживчих кредитів на придбання житла.

Вважає, що суд першої інстанції ухвалив несправедливе рішення.

Із цих підстав просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі, а судові витрати відшкодувати за рахунок відповідача.

В ході апеляційного розгляду справи представник позивача - ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Представник відповідача - Захожий Т.В. просив відхилити апеляційну скаргу, а рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги та вивчивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що відсутні підстави вважати, що кредитний договір, укладений між сторонами, містить несправедливі, дискримінаційні, жорстокі умови стосовно споживача (позивача), оскільки при підписанні договору ОСОБА_3 мала реальну можливість ознайомитися з умовами договору, в зв'язку з чим погодилася на його укладення шляхом підписання договору і питання про право відмови від одержання кредиту не порушувала.

Крім того, суд першої інстанції зробив висновок про те, що положення кредитного договору не створюють істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Колегія суддів погоджується із висновками оскаржуваного рішення і вважає, що доводи апеляційної скарги також не спростовують правильності цих висновків, оскільки вони зводяться до посилання на ті ж самі обставини та наведення обґрунтувань заявлених вимог, які вказані у позовній заяві позивача, яким суд першої інстанції надав належну оцінку в оскаржуваному рішенні.

Висновки судово-економічної експертизи від 13 листопада 2015 року за № 201/15, на які посилається сторона позивача на підтвердження заявлених вимог, на розсуд колегії суддів, вірно не були взяті судом першої інстанції до уваги, оскільки ці висновки не містять належного обґрунтування з приводу того, за рахунок яких саме платежів має місце збільшення реальної процентної ставки по кредиту з 12.50 до 14,44%.

Суд першої інстанції вірно зазначив в оскаржуваному рішенні про те, що розрахунок експерта щодо переведення валюти кредиту позивачки з доларів США у національну валюту України є некоректними, оскільки, виходячи з банківських відсоткових ставок за кредитами, які були чинними на час укладення нею спірного кредитного договору, а також виходячи із особистих міркувань, позивач самостійно вибрала як контрагента, так і валюту свого банківського кредитування, а тому зобов'язана була усвідомлювати всі можливі у зв'язку з цим фінансові ризики.

Комісії за перевірку документів та за касове обслуговування, а також страхові платежі, на розсуд колегії суддів, не підлягали включенню до Графіку платежів, який є додатком до кредитного договору№ 1701/0808/71-119 від 06 серпня 2008 року, оскільки вищевказані комісії були сплачені позичальником одноразово при укладенні вищевказаного договору, а сплата останнім страхових платежів обумовлена іпотечним договором, який був укладений на забезпечення виконання основного зобов'язання, а не кредитним договором.

З цих же підстав вказані платежі не мають будь-якого відношення і для визначення реальної ставки по кредиту, а можуть прийматись до уваги лише при визначенні сукупної вартості кредиту.

Поза увагою позивача було залишено те, що на день укладення кредитного договору № 1701/0808/71-119 від 06 серпня 2008 року, законодавство України не містило будь-яких обмежень щодо сплати Позичальником комісії за перевірку документів та за касове обслуговування.

Навпаки, відповідно до ч. 14 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банк на той час мав право самостійно встановлювати процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги.

В наступному, постановою Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 були затверджені «Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», пункт 3.1 яких передбачав, що Банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, в тому числі:

-значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку;

-перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо.

Пункт 3.6 цих же Правил передбачав конкретний перелік платежів, які Банк не вправі був включати до умов кредитного договору і комісії за перевірку документів та за касове обслуговування до цього переліку не входили.

Під час укладення кредитного договору позичальник був ознайомлений з усіма його умовами, які передбачали, зокрема, сплату банкові комісії за перевірку документів, за касове обслуговування і останній погодився з ними.

Таким чином, на момент укладення кредитного договору сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору і позичальнику були належним чином доведені всі умови кредитування.

Правова норма про те, що кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою, почала діяти лише із 16 жовтня 2011 року, після внесення відповідних змін та доповнень до Закону України „Про захист прав споживачів", але до спірних правовідносин у даній справі вказані положення ніякого відношення не мають, оскільки кредитний договір № 1701/0808/71-119 від 06 серпня 2008 року не містить будь-яких умов щодо сплати щомісячних комісій протягом дії цього кредитного договору.

Не є підставою для задоволення позовних вимог про визнання недійсним кредитного договору № 1701/0808/71-119 від 06 серпня 2008 року і те, що ПАТ „Сведбанк" і у ПАТ „Дельта Банк" здійснило відступлення права вимоги за цим кредитним договором, оскільки ці договори відступлення права вимоги були укладені набагато пізніше після укладення кредитного договору і до цього часу є чинними, оскільки їх ніхто у встановленому порядку не оспорив, а тому суд першої інстанції не вправі був давати їм будь-яку оцінку при розгляді даної цивільної справи.

З приводу пропуску строку позовної давності, то суд першої інстанції не відмовляв у задоволенні позову саме із цих підстав, а вказав лише на те, що він погоджується із доводами відповідача з даного приводу, що не є одне і те ж саме.

Частиною 1 ст. 638 ЦК визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду.

Кредитний Договір, оформлений згідно вимог цивільного законодавства, скріплений підписами працівника Банку та печатками з однієї сторони і підписами Відповідача з іншої, що є безперечним підтвердженням досягнення згоди з усіх істотних умов договору та його укладення.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Пленум Верховного Суду України в п. 7 постанови від 06.11.2008 N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснив, що правочин може бути визнаним недійсним лише з підстав, визначених законом.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв'язку із чим рішення Рівненської області від 09 березня 2016 року підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 09 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають право оскаржити ухвалу апеляційного суду та рішення суду першої інстанції до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвали апеляційної інстанції.

Головуючий М.П. Григоренко

Судді : Н.В. Бондаренко

С.С. Шимків