АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Вербової І.М., Головачова Я.В.

при секретарі: Горак Ю.М.

за участю осіб:

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова Компанія «ВАШ АВТО» про захист прав споживача та визнання договору недійсним,-

за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова Компанія «ВАШ АВТО», поданою представником ОСОБА_2

на заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 17 червня 2016 року

в с т а н о в и л а :

Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 17 червня 2016 року позов ОСОБА_3 до ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» про захист прав споживача та визнання договору недійсним задоволено. Визнано недійсним Договір фінансового лізингу від 29.09.2015 року, укладений між ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» та ОСОБА_3 Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» на користь ОСОБА_3 кошти в розмірі 51 000 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 17 червня 2016 року заяву ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» про перегляд заочного рішення Печерського районного суду м. Києва від 17 червня 2016 року у даній справі залишено без задоволення.

Справа № 757/15695/16-ц
№ апеляційного провадження № 22-ц/796/1486/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Т.В. Остапчук
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Л.Д. Поливач
Не погоджуючись із заочним рішенням суду ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» через свого представника подало апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, невірну оцінку доказів, просить заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування зазначено, що судом не досліджено правовідносини, які виникли між сторонами та не враховано тієї обставини, що відповідач не надає фінансові послуги, що потребують обов'язкового ліцензування, оскільки товариство займається виключно видом господарської діяльності по наданню окремої фінансової послуги з фінансового лізингу без набуття спеціального статусу фінансової установи, що не потребує отримання ліцензії.

Також відповідач вважає, що для договорів фінансового лізингу обов'язковість укладення правочину у нотаріальному порядку не встановлено. Вказує, що правовідносини, що виникли між сторонами, мають відповідати, в першу чергу, спеціальним законам, які регулюють такий вид економічної діяльності як фінансовий лізинг, але в рішенні взагалі відсутні будь-які докази та конкретні посилання щодо недійсності договору фінансового лізингу, а також відсутні будь-які докази порушення охоронюваних прав споживача. Послуга, яка надається за Договором, обрана лізингоодержувачем самостійно і свідомо. Позивач ознайомився із всіма істотними та іншими умовами Договору, підписав кожну сторінку Договору та приступив до виконання Договору, усвідомлюючи всі ризики та особливості, що є притаманні договорам лізингу як змішаним договорам в розумінні ст. 628 ЦК України.

Зазначив, що Договір містить детальний опис умов отримання предмета лізингу та порядок сплати за предмет лізингу. Додаток № 1 містить інформацію щодо сплати авансового платежу в розмірі 50 %, адміністративного платежу в розмірі 10 %, комісії за передачу в розмірі 3%, а також графік сплати п'ятдесяти відсотків авансового платежу протягом одного року. До того ж, у п. 10.2 ст. 10 Договору міститься детальний опис розрахунку лізингових платежів.

Крім того, ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» вважає умови оспорюваного правочину такими, що відповідають вимогам основних законодавчих актів, які регулюють правовідносини лізингу та не порушують законодавство про захист прав споживачів.

Представник відповідача ОСОБА_2 у судовому засіданні апеляційної інстанції підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити з викладених підстав.

Представник позивача ОСОБА_1 у судовому засідання апеляційної інстанції просив відхилити апеляційну скаргу, заочне рішення суду залишити без змін як законне та обґрунтоване.

Так, згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, заслухавши пояснення осіб, які з'явилися у судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість заочного рішення суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості та доведеності, зокрема встановивши, що відповідач не має ліцензії на надання фінансових послуг, договір фінансового лізингу не посвідчено нотаріально, а положення договору є несправедливими до відношенню до споживача.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони ґрунтуються на вимогах закону, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи 29.09.2015 року між відповідачем ТОВ «Лізингова Компанія «ВАШ АВТО» та позивачем ОСОБА_3 було укладено договір фінансового лізингу, відповідно до умов якого відповідач взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу - трактор МТЗ Беларус та передати предмет лізингу у користування ОСОБА_3 на строк та на умовах, передбачених цим договором, а позивач ОСОБА_3 зобов'язався прийняти предмет Лізингу та сплачувати Лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами договору.

На виконання умов вказаного договору позивач ОСОБА_3 оплатив платіж по вказаному договору лізингу у розмірі 51 000 грн. 00 коп., що підтверджується квитанцією №0.0.441493916.1 від 29.09.2015 року.

Відповідно до п. 8.2. вказаного договору вартість предмета лізингу на момент укладання договору становить 22173,91 доларів США з урахуванням ПДВ, що в гривневому еквіваленті становить 510 000 грн. 00 коп.

Відповідно до ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу), розмір лізингових платежів, інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

Зокрема, положеннями договору передбачено, що у разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладення даного договору та з метою виплатити лізингоодержувачем не мене 50% від вартості предмета лізингу на момент купівлі предмета лізингу та його передачі, лізингоодержувач зобов'язаний єдиноразово доплатити різницю такої вартості до вже сплачених авансових платежів до моменту підписання додатку № 3 до даного договору та до моменту купівлі предмета лізингу та передачі його лізингоодержувачу (пункти 9.4. - 9.8.).

При цьому, умови договору не містять права лізингоодержувача на розірвання договору та повернення сплачених платежів у разі збільшення вартості предмета лізингу.

У випадку виникнення податкових та прирівняних до них платежів лізингодавець має право вимагати зміни розміру лізингових платежів, а лізингоодержувач зобов'язаний прийняти такі зміни (пункт 10.5)

Пунктом 10.13. передбачено, що в період строку дії даного договору розмір лізингової плати може індексуватися залежно від зміни законодавства, яке впливає на лізингову діяльність; збільшення або зменшення податків, зборів та інших обов'язкових платежів, пов'язаних з конвертацією гривні у іноземну валюту та змінами ситуації на грошовому ринку та інше.

Крім того, лізингодавець залишив за собою право на односторонню зміну лізингових платежів, а у разі відмови лізингоотримувача від підписання додаткової угоди про коригування розміру платежів та вартості предмета лізингу лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати договір, вимагати повернення предмета лізингу, і при цьому не зазначається, що сплачені споживачем платежі повертаються (пункт 10.15 договору).

Також пунктом 12.3. договору визначено, що максимальний термін повернення грошових коштів лізингоодержувачу становить 30 банківських днів. При цьому, пункти договору не містять умов відповідальності лізингодавця у разі недотримання цієї умови договору, хоча пунктом 12.4 встановлена відповідальність лізингоодержувача у разі несвоєчасної сплати лізингових платежів.

За змістом частини п'ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору фінансового лізингу, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за дострокове його погашення.

Такий правовий висновок зроблено Верховним Судом України у справі 6-3020цс15.

Аналіз вищезазначених норм спірного договору фінансового лізингу, укладеного сторонами, свідчить, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки та значно розширені права лізингодавця, зокрема виконання зобов'язань забезпечено лише відповідальністю лізингоодержувача; статтею 12 договору передбачена сплата лізингоодержувачем штрафів, пені, при цьому адекватного захисту його прав від неналежного виконання договірних зобов'язань лізингодавцем умови договору не передбачають; договором установлено право лізингодавця змінювати та розривати договір в односторонньому порядку, однак таке право не передбачається для лізингоодержувача, якому встановлено жорсткі зобов'язання та непропорційно великий розмір штрафу.

Відповідно до ст. 808 ЦК України якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що вибір продавця лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то п.1.4. договору щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та іншого суперечить положенням ст. 808 ЦК України.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про наявність підстав для визнання договору фінансового лізингу, укладеного сторонами, недійсним у зв'язку із недотриманням вимог Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до частини 1 статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Аналогічне визначення договору лізингу міститься і у статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг».

Відносини, що виникають у зв'язку з договором лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку та Законом України «Про фінансовий лізинг» (частина 2 статті 806 ЦК України та частина 1 статті 2 Закону України «Про фінансовий лізинг»). За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність.

Згідно ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом та інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Відповідно до вказаного Закону, фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою.

Фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. (п.5 ч.1 ст. 1 Закону ). Фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - підприємцями. (ч.1 ст. 5 Закону ).

Тобто, чинним законодавством чітко передбачено, що послуги з фінансового лізингу можуть надаватися тільки юридичною особою, що має статус фінансової установи.

Частиною 1, 2 ст. 7 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов'язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ.

У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій.

Згідно п. 3 ч.1 ст. 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» відповідно до спеціальних законів господарська діяльність із надання фінансових послуг підлягає ліцензуванню.

Господарською діяльністю в розумінні вказаного Закону є будь-яка діяльність, у тому числі підприємницька, юридичних осіб, а також фізичних осіб - підприємців, пов'язана з виробництвом (виготовленням) продукції, торгівлею, наданням послуг, виконанням робіт.

Зазначаючи про відсутність у відповідача ліцензії для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що суперечить вимогам законодавства та є підставою для визнання спірного договору недійсним, суд першої інстанції керувався Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», згідно пункту 4 частини першої статті 34 якого діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у справі 6-2766цс15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів України.

Враховуючи положення зазначених вимог чинного законодавства України суд дійшов вірного висновку, що послуги з фінансового лізингу ТОВ «Лізінгова компанія «ВАШ АВТО» мало право здійснювати лише за умови набуття статусу фінансової установи, та отримання відповідних ліцензій, а як було встановлено судом станом на дату укладання між сторонами договору фінансового лізингу, відповідач не мав статусу фінансової установи, не мав ліцензії на здійснення діяльності з надання фінансових послуг, тому суд дійшов вірного висновку, що відповідач не мав права на здійснення діяльності з надання будь-яких фінансових послуг.

У зв'язку з цим, суд дійшов висновку, що відсутність у відповідача статусу фінансової установи та ліцензії на здійснення діяльності з надання послуг фінансового лізингу унеможливлювало виконання умов договору фінансового лізингу з боку ТОВ «Лізингова Компанія «ВАШ АВТО».

Правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. (ч. 1 ст. 227 ЦК України).

Відповідно до п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 №9, відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Пунктом 20 цієї ж постанови передбачено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

В даному випадку мало місце умисне замовчування представником ТОВ «Лізингова Компанія «ВАШ АВТО» відсутності у Товариства статусу фінансової установи та відсутності ліцензії на здійснення діяльності з надання послуг фінансового лізингу, у зв'язку з чим відповідач ввів позивача в оману щодо прав ТОВ «Лізингова Компанія «ВАШ АВТО» на укладання договору фінансового лізингу.

Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою договір фінансового лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Посилання представника відповідача у апеляційній скарзі на неправомірність врахуванням судом при вирішенні даного спору правової позиції Верховного Суду України у справі 6-2766цс15 стосовно необхідності нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу, як договору найму транспортного засобу, укладеного між фізичною та юридичною особою, оскільки спірний договір фінансового лізингу, укладений між сторонами 29.09.2015 року, не є змішаним договором, колегія суддів вважає необґрунтованими, а тому відхиляє їх.

З аналізу тексту спірного договору вбачається, що на підставі договору лізингодавець передає предмет лізингу, транспортний засіб, у користування лізингоодержувача, і до моменту переоформлення права власності на предмет лізингу за лізингоодержувачем, предмет лізингу є власністю лізингодавця (пункт 1.6., 1.7. Договору).

Згідно пункту 5.1. Договору з дати підписання акту приймання-передачі, лізингоодержувач має право користуватися предметом лізингу згідно його звичайного призначення.

Отже, за своїм змістом договір фінансового лізингу є і договором найму (оренди) транспортного засобу.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно врахував правову позицію Верховного Суду України викладену в ухвалі від 16.12.2015 року справа №6-2766 цс15.

Крім цього, висновки суду підтверджуються правовою позицією Верховного суду України, викладеною в постанові від 11 травня 2016 року у справі № 6-3020 цс15.

За встановлених обставин справи, виходячи з наявних в матеріалах справи доказів, суд першої інстанції дійшов обгрунтовного висновку про наявність підстав для визнання недійсним договору фінансового лізингу, укладеного між ОСОБА_3 та ТОВ «Лізингова Компанія «ВАШ АВТО» та оскільки судом встановлено недійсність вказаного правочину, вірно застосував наслідки недійсності правочину шляхом стягнення сплаченої позивачем суми у розмірі 51 000 грн. 00 коп.

Отже, твердження заявника про незаконність ухваленого судом рішення, порушення норм процесуального та матеріального права, невідповідність висновку суду дійсним обставинам справи, неповне з'ясування обставин справи, що призвело до неправильного вирішення справи, на думку суду є необґрунтованими, а обставини, на які посилається Товариство - недоведеними та не підтверджені належними та допустимими доказами по справі, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Справу було розглянуто судом на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних письмових доказів.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова Компанія ВАШ АВТО», подану представником ОСОБА_2, відхилити.

Заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 17 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: