АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/254/17Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 19 Калашник С. І.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоНовікова О. М.
суддівБондаренка С. І., Храпка В. Д.
при секретаріЛюбченко Т. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 10 листопада 2016 року по справі за позовом ОСОБА_6 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» (далі - ТОВ «ЛК «Еталон») про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів, -

в с т а н о в и л а :

17 жовтня 2016 року позивачка звернулась до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 08 вересня 2016 року між сторонами укладено договір фінансового лізингу №004685, за умовами якого лізингодавець зобов'язався придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно (автомобіль Nissan Juke 1.6), а лізингоодержувач зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові та інші платежі згідно умов договору.

09 вересня 2016 року ОСОБА_6 сплатила ТОВ «ЛК «Еталон» 23 500 грн.

Вказаний договір вона вважала таким, що не відповідає закону, оскільки до ціни договору включено адміністративні витрати всупереч Законам України «Про захист прав споживачів», «Про фінансовий лізинг»; передбачено право лізингодавця збільшувати та зменшувати вартість предмета договору без компенсації лізингоодержувачу різниці комісії за організацію договору. Пункти розділу 12 оспорюваного договору встановлюють жорстку односторонню відповідальність лізингоодержувача не лише за порушення зобов'язання, а й за розірвання договору за ініціативою лізингоодержувача, при якому комісія за організацію договору не повертається.

Вважаючи вказаний договір несправедливим, таким, що укладений з порушенням законодавства про захист прав споживачів, суперечить принципам свободи договору, справедливості, розумності, добросовісності, просила суд визнати недійсним оспорюваний договір та стягнути з ТОВ «ЛК «Еталон» на користь ОСОБА_6 суму сплаченого нею платежу у розмірі 23 500 грн.

Рішенням Чорнобаївського районного суду від 10 листопада 2016 року позов задоволено. Визнано недійсним зазначений договір фінансового лізингу та стягнуто з ТОВ «ЛК «Еталон» на користь ОСОБА_6 23 500 грн 00 коп., а також 551 грн 20 коп. судового збору.

В апеляційній скарзі ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» просить рішення суду скасувати як незаконне, необґрунтоване та ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

В судовому засіданні встановлено, що 08 вересня 2016 року між сторонами укладено договір фінансового лізингу № 004685 з додатками, за умовами якого товариство зобов'язалось придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно, а ОСОБА_6 зобов'язалась прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові та інші платежі згідно умов договору.

Предметом лізингу є автомобіль Nissan Juke 1.6 відповідно до специфікацій встановлених у додатку № 3 (а.с. 15), вартість якого згідно додатку № 1 (а.с. 13) становить 235 000 грн, авансовий платіж 117 500 грн, щомісячний платіж 9 791 грн 67 коп., комісія за організацію становить 10 % (23 500 грн), комісія за передачу - 3 % (7 050 грн).

09 вересня 2016 року ОСОБА_6 перерахувала платіж по вказаному договору на рахунок ТОВ «ЛК «Еталон» 23 500 грн, що підтверджується квитанцією № 0.0.613239499.2.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, про найм (оренду), про купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

При цьому за своєю правовою природою договір фінансового лізингу містить елементи договору оренди(найму) та договору купівлі продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статі 628 ЦК України.

Згідно зі ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі, договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року № 6-2766цс16).

Доводи апеляційної скарги в цій частині непереконливі і підлягають відхиленню.

Приймаючи до уваги, що наслідки визнання спірного договору недійсним співпадають з наслідками встановлення його нікчемності, колегія суддів, погоджується з рішенням районного суду і вважає можливим залишити його без змін.

Що стосується підстав для визнання недійсним договору фінансового лізингу від 08 вересня 2016 року № 004685, то колегія суддів виходить з наступного.

Стаття 18 Закону України від 12.05.1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір.

У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону України № 1023-XII).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Проаналізувавши норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», слід дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони одночасно, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору.

Положення спірного договору, зокрема пункти 4.3.5, 4.3.6, 5.4 свідчать про несправедливість умов, указаних у Законі України «Про захист прав споживачів», а виконання зобов'язань забезпечено лише відповідальністю лізингоодержувача, а саме в пунктах 12.1, 12.2, 12.3, 12.4, 12.8, 12.10, 12.11, 12.12, 12.13, 12.14, 12.17.

Пунктом 4.3.5 оспорюваного договору передбачено можливість лізингодавця розірвати договір в односторонньому порядку за умови невиконання лізингоодержувачем умов договору без попереднього повідомлення останнього про розірвання даного договору.

Положення пунктів 4.3.6, 5.4 передбачають відповідальність лізингоодержувача у випадку порушення своїх зобов'язань продавцем автомобіля та у випадку зміни ціни предмета лізингу. Зокрема, за п. 4.3.6 лізингодавець може в односторонньому порядку розірвати спірний договір у випадку неможливості продавця здійснити продаж та/або поставку предмета лізингу по причинам, незалежним від лізингодавця. У такому випадку лізингодавець повертає лізингоодержувачу сплачені останнім кошти за вирахуванням 20% від сплаченої суми авансових платежів. Комісія за організацію договору не повертається.

У разі збільшення вартості предмета лізингу до моменту повної сплати авансового платежу лізингоодержувачем останній повинен одноразово сплатити різницю такої вартості до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем з метою відповідності відсоткового розміру авансового платежу, визначеного в додатку 1 до цього договору, фактичній вартості предмета лізингу на момент його купівлі в продавця, а також одноразово сплатити різницю комісії за організацію та оформлення договору до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем. У разі зменшення вартості предмета лізингу на момент його передачі лізингоодержувачу різниця комісії за організацію та оформлення договору поверненню не підлягає (пункт 5.4 договору).

Проаналізувавши зміст договору, суд установив, що за невиконання своїх зобов'язань за договором фінансового лізингу лізингодавець не несе відповідальності, а, навпаки, отримує вигоду - штраф у розмірі 20 % від розміру авансового платежу та всю суму сплаченого комісії (пункти 3.2.7, 12.1 договору).

Згідно п. 1.4 договору лізингоодержувач має право самостійно обирати ТЗ та продавця ТЗ і несе пов'язані з цим ризики. Продавцем ТЗ є особа, що, як правило, зазначається в специфікації. В такому випадку лізингоодержувач подає лізингодавцю письмову заяву із зазначенням назви продавця. Водночас п. 3.5 договору закріплює солідарну відповідальність перед лізингоодержувачем за зобов'язання щодо продажу предмета лізингу виключно у випадку вибору продавця лізингодавцем.

Відповідно до ч. 2 ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Таким чином, оскільки вибір продавця предмета лізингу за даним договором здійснює відповідач а в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про визначення продавця товару лізингоодержувачем, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт п.п. 4.3.6, 5.4 договору щодо усунення лізингодавця від відповідальності суперечить положенням статті 808 ЦК України.

Зазначені висновки суду відповідають правовим позиціям, викладеним у постановах Верховного Суду України від 11 травня 2016 року № 6-65цс16, від 8 червня 2016 року № 6-330цс16, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для судів загальної юрисдикції. Аналогічна позиція дотримана також і в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України від 21 грудня 2016 року по справі № 608/35/16-ц.

Таким чином, дослідивши умови договору фінансового лізингу, районний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що оспорюваний договір містить несправедливі умови, визначені частиною третьою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та відповідно до п. 6 вказаної статті наявні достатні підстави для визнання цього правочину недійсним у цілому.

Висновок суду про наявність правових підстав для визнання договору фінансового лізингу недійсним на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України та Закону України № 1023-XII відповідає вищевказаним нормам матеріального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не впливають на законність ухваленого судового рішення.

За таких обставин колегія суддів не вбачає достатніх підстав для скасування або зміни рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, судова колегія, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» - відхилити.

Рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 10 листопада 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :