Справа № 361/3440/16-ц Головуючий у І інстанції Василишин В. О.
Провадження № 22-ц/780/814/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 46 25.01.2017
УХВАЛА

Іменем України

25 січня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Ігнатченко Н.В.,

суддів: Кулішенка Ю.М., Сушко Л.П.,

за участю секретаря: Волинець Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» на заочне рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 листопада 2016 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» до ОСОБА_2 ОСОБА_1, треті особи - ОСОБА_3 Юсіф огли, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про звернення стягнення на предметом іпотеки шляхом визнання права власності,

у с т а н о в и л а:

У червні 2016 року ПАТ «Брокбізнесбанк» звернулося до суду з вказаним позовом, мотивуючи його тим, що 31 березня 2008 року між банком та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 494Т-99, відповідно до умов якого позичальнику на споживчі цілі було надано грошові кошти у розмірі 1 300 000,00 дол. США на строк до 31 березня 2013 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13 % річних. 30 квітня 2008 року, 31 липня 2008 року, 14 листопада 2008 року та 15 січня 2009 року було укладено додаткові угоди до кредитного договору № 494Т-99 від 31 березня 2008 року, в яких сторони домовились внести зміни в істотні умови договору. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором 8 квітня 2008 року між позивачем та відповідачем укладено договір іпотеки, згідно якого останній передав в іпотеку банку належну йому на праві власності земельну ділянку площею 4,4496 га для будівництва складського митного ліцензійного комплексу, яка розташована на території Калинівської селищної ради Броварського району Київської області. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 6 грудня 2011 року з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь ПАТ «Брокбізнесбанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 17 435 377,25 грн. В порядку примусового виконання даного рішення постановою державного виконавця ВПВР Державної виконавчої служби України від 22 квітня 2013 року накладено арешт на земельну ділянку, яка обтяжена іпотекою. Оскільки рішення суду до цього часу не виконане, позивач з урахуванням уточнених позовних вимог просив в рахунок часткового погашення заборгованості за кредитним договором в розмірі 10 761 878,20 грн. звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ПАТ «Брокбізнесбанк» права власності на нього, за ціною, що визначена субєктом оціночної діяльності ТОВ «Ако Експерт» станом на 22 квітня 2016 року.

Заочним рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 листопада 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити рішення про задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, що зявилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права рішення суду без змін. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позову ПАТ «Брокбізнесбанк», суд першої інстанції виходив з того, що за змістом умов іпотечного договору задоволення вимог шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобовязань у порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку», є способом позасудового врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки, а суд не наділений повноваженнями вирішувати таке питання за правилами ст. 39 Закону України «Про іпотеку».

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 31 березня 2008 року між ПАТ «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 494Т-99, відповідно до умов якого позичальнику на споживчі цілі було надано грошові кошти у розмірі 1 300 000,00 дол. США на строк до 31 березня 2013 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13 % річних.

30 квітня 2008 року, 31 липня 2008 року, 14 листопада 2008 року та 15 січня 2009 року було укладено додаткові угоди до кредитного договору № 494Т-99 від 31 березня 2008 року, в яких сторони домовились внести зміни в істотні умови договору.

В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором 8 квітня 2008 року між позивачем та відповідачем укладено договір іпотеки, згідно якого останній передав в іпотеку банку належну йому на праві власності земельну ділянку площею 4,4496 га для будівництва складського митного ліцензійного комплексу, яка розташована на території Калинівської селищної ради Броварського району Київської області.

Згідно із звітом експертної грошової оцінки земельної ділянки ТОВ «Ако Експерт» № 19/04-16/РД1, станом на 22 квітня 2016 року загальна ринкова вартість вказаної земельної ділянки становить 10 761 878,20 грн.

Також встановлено, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 6 грудня 2011 року з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь ПАТ «Брокбізнесбанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 17 435 377,25 грн.

Відповідно до п. 5.4. договору іпотеки звернення стягнення здійснюється на підставі: рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, шляхом продажу іпотекодержателем предмета іпотеки або відповідно до договору про задоволення вимог іпотекодержателя (п. 5.5.1 цього договору).

Частиною 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано ст. 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Отже, аналіз статей 36, 37, 38, 39 Закону України «Про іпотеку» та статей 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження, зокрема п. 5.5.1.1. в договорі іпотеки, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку»).

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного ОСОБА_5 України № 6-1851цс15 від 30 березня 2016 року, № 6-1219цс16 від 14 вересня 2016 року, № 6-1685цс16 від 21 вересня 2016 року, № 6-1243цс16 від 28 вересня 2016 року, № 6-504цс16 від 12 жовтня 2016 року, № 6-1625цс16 від 26 жовтня 2016 року, № 6-2457цс16 від 2 листопада 2016 року, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обовязковими для усіх судів України.

Відмовляючи ПАТ «Брокбізнесбанк» у зверненні стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем, суд першої інстанції правильно застосував положення ст. ст. 36, 37, 38, 39 Закону України «Про іпотеку», ст. ст. 328, 335, 376, 392 ЦК України та дійшов обґрунтованого висновку про те, що задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є позасудовим способом звернення стягнення на предмет іпотеки, що полягає у реєстрації іпотеко держателем права власності на нерухоме майно на підставі відповідного застереження в іпотечному договорі.

Разом з тим, обставини звернення банку до державного реєстратора для реєстрації права власності на іпотечне майно та відмова у її проведенні не становлять підставу заявленого банком позову.

Отже, докази та обставини, на які банк посилається в апеляційній скарзі були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

За таких обставин суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 11, 60, 212 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307-308, 313 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» відхилити.

Заочне рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: Ю.М. Кулішенко

ОСОБА_5