Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження №22ц/778/1390/17 Головуючий у 1 інстанції: Антоненко М.В.
Суддя-доповідач: Воробйова І.А.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Воробйової І.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Полякова О.З.

при секретарі: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 31 січня 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_8 та ОСОБА_9 треті особи районна адміністрація Запорізької міської ради по Олександрівському району (як орган опіки та піклування), Олександрівський відділ Державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції в Запорізькій області про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, зустрічним позовом ОСОБА_7, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_8 та ОСОБА_9 до Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» , треті особи районна адміністрація Запорізької міської ради по Олександрівському району, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Морозова В.М., за участю прокурора про визнання договору іпотеки недійсним , -

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2015 року ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_8 та ОСОБА_9 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

В обґрунтування позовних вимог зазначено , що юридичною особою Закритим акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний банк», правонаступником всіх прав та зобов'язань якого є Публічне акціонерне товариство «ПУМБ» та фізичною особою ОСОБА_5, було укладено кредитний договір № 5445807, згідно з умовами якого ОСОБА_5 було видано кредит у сумі 75 000 дол. США зі сплатою 12,90 % річних, строком до 09.02.2017 року на купівлю 3-кімнатної квартири АДРЕСА_1, загальною площею 65,3 кв.м., житловою - 33,2 кв.м.

У забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором Відповідачем було передано в іпотеку Позивачу квартиру, яку було придбано за кредитні кошти, про що між банком та ОСОБА_5 укладений договір іпотеки № 5445811 від 11.06.2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Морозовою В.М., 11.06.2007 року та зареєстрованим в реєстрі нотаріальних дій за № 1332.

З 11.11.2008 року ОСОБА_5 припинив виконувати зобов'язання за договором. У зв'язку з невиконанням умом Кредитного договору Позивачем до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя було подано позов до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості. Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 26.03.2012 року (справа № 2/808/469/2012) з ОСОБА_5 стягнуто заборгованість за Кредитним договором у сумі 99 415, 19 дол. США та 202 554,86 грн., з яких: 73602,65 дол. США - заборгованість за кредитом, 25812,54 дол. США - заборгованість за процентами за користування кредитом за період з 11.12.2008 року по 19.12.2011 року, 108146,33 грн. - пеня, штрафи - 5992,43 грн. та 88416,10 грн.), а також судовий збір у сумі 2 823,00 грн. На виконання рішення 23.05.2012 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя було видано виконавчий лист, який Позивач пред'явив на примусове виконання до Жовтневого відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції (заява про відкриття виконавчого провадження від 28.05.2012 № ZAP-61/150), до цього часу рішення суду не виконано. Відповідно до умов укладеного між банком та ОСОБА_5 договору іпотеки №544811 від 11.06.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Морозовою В.М. та зареєстровано в реєстрі за №141, ОСОБА_5 в забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором було передано в іпотеку банку квартиру за адресою: АДРЕСА_1, загальна площа: 65,3 кв.м., житлова площа: 33,2 кв.м.

Посилаючись на ці обставини, просили звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру АДРЕСА_1, шляхом її продажу, а також виселити без надання іншого житла відповідачів та зняти їх з реєстраційного обліку, стягнути з відповідачів судові витрати.

Не погоджуючись з позовом, ОСОБА_11 звернулася до суду з зустрічним позовом до ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» про визнання договору іпотеки недійсним .

В позові зазначено, що вона з 2005 року проживала разом з ОСОБА_5 однією сім'єю в подружніх стосунках, шлюб було між ними зареєстровано Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану ЗМУЮ 12 грудня 2009 року, про що зроблено відповідний запис за № 329, від першого шлюбу ОСОБА_7 має малолітню дитину ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, спільна дитина від шлюбу ОСОБА_9, народилася ІНФОРМАЦІЯ_6.

З 06.06.2007 року і на даний момент ОСОБА_11 із малолітніми дітьми проживає у квартирі загальної площі 65,3 кв.м, житловою - 33,2 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та яка належить на праві власності ОСОБА_5 на підставі договору купівлі - продажу від 08.06.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Морозовою В.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 1330 від 11.06.2007 року. 11.06.2007 року між ЗАТ «Перший Український Міжнародний банк», правонаступником всіх прав та зобов'язань якого є ПАТ «ПУМБ», та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір № 5445807, згідно з умовами якого ОСОБА_5 було видано видано кредит у сумі 75 000, 00 доларів США зі сплатою 11,50 %, строком до 11.06.2027 року. У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором ОСОБА_5 було передано в іпотеку Банку квартиру АДРЕСА_1, про що між Банком та ОСОБА_5 укладено договір іпотеки № 5445811 від 11.06.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Морозовою В.М. 11.06.2007 року та зареєстрованим в реєстрі нотаріальний дій за № 1332.

11.06.2007 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Морозовою В.М. - реєстратором Реєстру іпотек було знесено до Реєстратору іпотек запис за № 12940126 про обтяження предмета іпотеки - квартири АДРЕСА_1. В червні 2015 року від ОСОБА_5 ОСОБА_7 дізналася про те, що банком подано до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя позовну заяву про зняття з реєстрації та вселення моїх дітей з квартири, що є предметом іпотеки.

Посилаючись на ці обставини, просила визнати договір іпотеки №5445811 від 11.06.2007 року, укладений між ОСОБА_5 та ЗАТ «Перший Український Міжнародний банк», правонаступником всіх прав та зобов'язань якого є ПАТ «ПУМБ». Посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського округу Запорізької області Морозовою В.М., 11.06.2007 року зареєстрованним в реєстрі нотаріальних дій за №1332 - недійсним з моменту укладання; виключити з державного реєстру заборон відчуження об'єкта нерухомого майна реєстраційний запис за №12940126 - тип заборона на нерухоме майно, підстава обтяження: договір іпотеки №5445811,132, від 11.06.2007 року, об'єкт обтяження квартира АДРЕСА_1, номер за РПВН: 9205860, реєстратор: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Морозова В.М. від 11.06.2007 року, стягнути з відповідачів судові витрати.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 31 січня 2017 року позов ПАТ «ПУМБ» задоволено, у задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Звернуто стягнення на користь Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» (, місцезнаходження: 04070, м. Київ, вул. Андріївська, буд. 4) на предмет іпотеки за Договором іпотеки № 5445811 від 11.06.2007, посвідченого Морозовою В.М., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області 11.06.2007 року та зареєстрованим в реєстрі нотаріальних дій за № 1332, а саме: квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 65,3 кв. м., житловою площею 33,2 кв. м., яка належить ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП:НОМЕР_1, АДРЕСА_1), для задоволення вимог за кредитним договором № 6460733 від 11.06.2008 року у сумі 99 415, 19 дол. США (дев'яносто дев'ять тисяч чотириста п'ятнадцять доларів США 19 центів) та 202 554,86 грн. (двісті дві тисячі п'ятсот п'ятдесят чотири гривні 86 копійок), в тому числі: 73 602,65 дол. США (сімдесят три тисячі шістсот два долари США 65 центів) - заборгованість за сумою кредиту; 25 812, 54 дол. США (двадцять п'ять тисяч вісімсот дванадцять доларів США 54 цента) - заборгованість за непогашеними процентами за користування кредитом; 108 146, 33 грн. (сто вісім тисяч сто сорок шість гривень 33 копійки) - пеня за порушення строків виконання зобов'язань за Кредитним договором; 5 992,43 грн. (п'ять тисяч дев'ятсот дев'яносто дві гривні 43 копійки) - штраф за порушення обов'язків передбачених п. 4.3.2-4.3.6 Кредитного договору; 88 416,10 грн. (вісімдесят вісім тисяч чотириста шістнадцять гривень 10 копійок) - штраф за невиконання умов страхування.

Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» №1304-УІІ.

Встановлено спосіб реалізації квартири АДРЕСА_1 шляхом продажу предмета іпотеки Публічним акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк» (04070, м. Київ, вул. Андріївська буд. 4, ) від свого імені на підставі договору купівлі-продажу, укладеного з іншою особою-покупцем, з правом отримання витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі - продажу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів право встановлюваних документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах, організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки.

Встановлено початкову ціну реалізації квартири АДРЕСА_1 - на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності на момент продажу зазначеної квартири.

Виселено з квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП:НОМЕР_1, АДРЕСА_1), ОСОБА_6 (ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП:НОМЕР_2, АДРЕСА_1), ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_4, АДРЕСА_1), ОСОБА_7, (ІНФОРМАЦІЯ_5, РНОКПП:НОМЕР_3, АДРЕСА_1), ОСОБА_8 (ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП:не присвоєний, АДРЕСА_1), ОСОБА_9 (ІНФОРМАЦІЯ_6, РНОКПП:не присвоєний, АДРЕСА_1) без надання іншого житла та зняттям з реєстраційного обліку.

Стягнуто з ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП:НОМЕР_1, АДРЕСА_1), ОСОБА_6 (ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП:НОМЕР_2, АДРЕСА_1), ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_4, АДРЕСА_1), ОСОБА_7, (ІНФОРМАЦІЯ_5, РНОКПП:НОМЕР_3, АДРЕСА_1), на користь Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» (04070, м. Київ, вул. Андріївська, буд. 4, ) витрати по сплаті судового збору у сумі 243,60 грн., з кожного по 60, 9 грн.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 10 лютого 2017 року виправлено описку в тексті рішення а саме в другому абзаці резолютивної частини рішення вказано вірний номер кредитного договору « 5445807 від 11.06.2007 року».

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Згідно зі ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

За положеннями ст.ст. 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обовязків.

Сторони є вільними в укладанні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти

Як вбачається з матеріалів справи 11.06.2007 року між юридичною особою Закритим акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний банк», правонаступником всіх прав та зобов'язань якого є Публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний банк» (ПАТ «ПУМБ») та фізичною особою ОСОБА_5, було укладено кредитний договір № 5445807, згідно з умовами якого ОСОБА_5 було видано кредит у сумі 75 000 дол. США зі сплатою 12,90 % річних, строком до 09.02.2017 року на купівлю 3-кімнатної квартири АДРЕСА_1, загальною площею 65,3 кв.м., житловою - 33,2 кв.м.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 26.03.2012 року (справа № 2/808/469/2012) з ОСОБА_5 стягнуто на користь ПАТ «ПУМБ» заборгованість за Кредитним договором у сумі 99 415, 19 дол. США та 202 554,86 грн., з яких: 73602,65 дол. США - заборгованість за кредитом, 25812,54 дол. США - заборгованість за процентами за користування кредитом за період з 11.12.2008 року по 19.12.2011 року, 108146,33 грн. - пеня, штрафи - 5992,43 грн. та 88416,10 грн.), а також судовий збір у сумі 2 823 грн.

23.05.2012 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя було видано виконавчий лист, який ПАТ «ПУМБ» пред'явив на примусове виконання до Жовтневого відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції (заява про відкриття виконавчого провадження від 28.05.2012 № ZAP-61/150), до цього часу рішення суду не виконано.

Відповідно до умов укладеного між ПАТ «ПУМБ» та ОСОБА_5 Договору іпотеки №544811 від 11.06.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Морозовою В.М. та зареєстровано в реєстрі за №141, ОСОБА_5 в забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором було передано в іпотеку банку квартиру за адресою: АДРЕСА_1, загальна площа: 65,3 кв.м., житлова площа: 33,2 кв.м.

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №6194229 від 12.01.2005 року виданого Оредним підприємством ЗМБТІ, 1/2 частки квартири АДРЕСА_1, на підставі приватної власності належала ОСОБА_13, номер запису 36080, книга №227.

Згідно довідки виданою в.о. начальника ЖЄУ Чучман Д.В., - ОСОБА_13 проживала за адресою: АДРЕСА_1, разом з ОСОБА_15, ІНФОРМАЦІЯ_8.

Згідно договору купівлі-продажу від 08.06.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Морозовою В.М., зареєстровано за №1330, ОСОБА_5, придбав у власність у ОСОБА_13 квартиру житловою площею 33,2 кв.м., загальною площею 65,3 кв. м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно п. 6.1 Договору, договір вважається укладеним з моменту реєстрації його у Державному реєстрі правочинів, згідно штампу «Зареєстрований в електронному Рєєстрі прав власності на нерухоме майно 13.06.2007 року».

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №14891807 від 13.06.2007 року виданого Орендним підприємством ЗМБТІ, квартира АДРЕСА_1, належить ОСОБА_5, на підставі приватної власності, номер запису: 36080, книга №227, дата прийняття рішення про реєстрацію права власності: 13.06.2007 року.

У забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором ОСОБА_5 було передано в іпотеку банку квартиру, яку було придбано за кредитні кошти, про що між ПАТ «ПУМБ» та ОСОБА_5 укладений договір іпотеки № 5445811 від 11.06.2007 року, посвідченим Морозовою В.М., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області 11.06.2007 року та зареєстрованим в реєстрі нотаріальних дій за № 1332.

Відповідно до умов п. 1.1., 3.3. Іпотечного договору за рахунок Предмету іпотеки Позивач ає право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням (щодо повернення кредиту, сплати роцентів за користування кредитом, пені, штрафи та всі інші суми, передбачені кредитним оговором), а також відшкодувати в повному обсязі всі свої витрати, пов'язані із реалізацією прав, випливають з Іпотечного договору (зокрема, але не виключно, пов'язані із зверненням стягнення іа предмет іпотеки та його реалізацією, включаючи витрати на оплату винагороди залученим експертам, організацію торгів, витрати на страхування, утримання та збереження Предмету іпотеки тощо).

За умовами іпотечного договору іпотекодавець має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його призначення з урахуванням обмежень, що встановлені чинним законодавством України та цим Договором (пункт 3.1.1).

Іпотекодержатель має право у разі порушення обов'язків встановлених цим договором, або порушення боржником обов'язків за кредитним договором, Іпотекодержатель має право вимагати достроково виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. У разі порушення іпотекодавцем обов'язків щодо збереження та/або страхування предмета іпотеки іпотеко держатель може скористатися правами, зазначеними в попередньому реченні, або вжити уіх необхідних заходів для належного збереження та/або страхування предмета іпотеки у власних інтересах та за власний кошт (пункт 3.3.7).

Іпотекодержатель вправі звернути стягнення на предмет іпотеки та одержати задоволення своїх вимог з вартості предмету іпотеки переважно перед іншими кредиторами Іпотекодавця в таких випадках, зокрема, у разі невиконання чи неналежного виконання основного зобов'язання (пункт 4.1., 4.1.1).

У разі виникнення у іпотекодержателя права звернути стягнення на предмет іпотеки, іпотеко держатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власноті на предмет іпотеки в порядку, передбаченому чинним законодавством України.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції, визначившись належним чином з характером спірних правовідносин, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановивши фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, обґрунтованого виходив із того, що внаслідок невиконання ОСОБА_18 умов кредитного договору від 11.06.2007 року, в рахунок погашення заборгованості за вищевказаним кредитним договором слід звернути стягнення на предмет іпотеки.

Проте, положеннями частини першої статті 39 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Суть іпотеки як засобу забезпечення виконання цивільно-правових зобов'язань полягає у тому, що кредитор (іпотекодержатель) набуває право в разі невиконання боржником зобов'язання, забезпеченого іпотекою, одержати задоволення з вартості іпотечного майна переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця. Це право відповідно до Закону України "Про іпотеку" підлягає підтвердженню з боку суду.

За змістом частини першої статті 39 цього Закону в разі звернення стягнення на предмет іпотеки початкова ціна іпотечного майна, з якої починаються торги, встановлюється рішенням суду.

Виходячи зі змісту поняття ціни як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, беручи до уваги аналіз норм статей 38, 39 Закону України "Про іпотеку", судова палата у цивільних справах Верховного Суду України дійшла правового висновку, що в розумінні норми статті 39 Закону України "Про іпотеку" встановлення початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону.

Оскільки рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки дає право на примусовий продаж іпотечного майна, то, викладаючи резолютивну частину рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд повинен обов'язково врахувати вимоги зазначеної норми, тобто встановити у грошовому вираженні початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначену за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 Закону України "Про іпотеку".

Аналогічний правовий висновок Верховний Суд України вже сформулював у постанові від 08 червня 2016 року (справа № 6-1239цс16), наданій заявницею для порівняння, та в постановах від 13 травня 2015 року (№ 6-53цс15, 6-63цс15), 16 вересня 2015 року (№ 6-495цс15 та 6-1193цс15), 27 травня 2015 року (№ 6-332цс15), 10 червня 2015 року (№ 6-449цс15), 07 жовтня 2015 року (№ 6-1935цс15), 21 жовтня 2015 року (№ 6-1561цс15), 04 листопада 2015 року (№ 6-340цс15), 03 лютого 2016 року (№ 6-2026цс15), від 01 березня 2017 року (№ 6-2284цс16).

Однак у справі, яка переглядається, суд першої інстанції не врахував вимог частини шостої статті 38, статті 39 Закону України "Про іпотеку"; посилаючись на загальний розмір заборгованості, суд не вказав початкової ціни предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначеної відповідно до частини шостої статті 38 цього Закону .

У у п.1.3 договору іпотеки сторони встановили ціну предмета іпотеки -505411,00 грн.

Згідно звіту про незалежну оцінку виконану ТОВ «Укрспецекспертиза» на замовлення ОСОБА_5, станом на 01.04.2008 року вартість іпотечної квартири за адресою: АДРЕСА_1складає 713661,00 грн.

Зважаючи на те, що за ст.39 Закону України "Про іпотеку" резолютивна частина судового рішення повинна обов'язково містити початкову ціну продажу предмету іпотеки, яка на час вирішення спору не визначена, колегія суддів вважає за можливе зазначити ціну згідно звіту про незалежну оцінку .

07 червня 2014 року набув чинності Закон № 1304-VII "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м. для квартири та 250 кв. м. для житлового будинку.

Поняття "мораторій" у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання. Установлений Законом № 1304-VII мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє його примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Крім того, згідно з пунктом 4 Закону № 1304-VII протягом дії цього інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду України № 6-46цс15 від 15 квітня 2015 року та № 6-57цс 15 від 27 травня 2015 року.

Таким чином висновок суду про те, що рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону № 1304-VII не підлягає виконанню є обґрунтованим, оскільки встановлено, що кредит є споживчим, оскільки він видавався на споживчі цілі, про що зазначено у кредитному договорі, наданий у іноземній валюті - доларах США, відповідач є майновим поручителем, кредит забезпечено нерухомим майном, належним поручителю.

За змістом статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 40 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя цієї статті регулює порядок виселення громадян.

Прикінцевими положеннями Закону України "Про іпотеку", який набрав чинності з 1 січня 2004 року, внесено зміни до ЖК УРСР, зокрема текст статті 109 викладено в новій редакції.

За змістом частини другої статті 40 цього Закону та частини третьої статті 109 ЖК УРСР у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду.

Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем частини другої статті 40 Закону України "Про іпотеку".

З урахуванням частини другої статті 39 цього Закону відповідне рішення може бути прийняте судом (за заявою іпотекодержателя) одночасно з прийняттям рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Разом з тим відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців у разі звернення стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України "Про іпотеку", так і норма статті 109 ЖК УРСР.

За змістом цих норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Згідно п.1.2 Кредитного договору цільове призначення кредиту: для придбання нерухомості : квартира на 1 поверху 5 поверхового будинку. реєстр.№9205860; заг.площа 65,30 кв.м, житлова площа 33,20 кв.м, кількість кімнта 3; придбається у ОСОБА_13 (інн:НОМЕР_4, паспорт НОМЕР_5, виданий орджонікідз РВ УМВС України в запоріз. Області 21.12.1999 р), якої належить на праві власності згідно свідоцтва про право власності на частину в спільному майні подружжя від 29.12.2004 р, посвідч.приватним нотаріусом Запорізького нот округу Буцикіною Л.О., за реєстр. В реєстрі за №3838 та договором дарування від 29.12.2004 р. за реєстр. В реєстрі за №3836, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1.

Згідно п. 6.1 Договору купівлі продажу іпотечної квартири, договір вважається укладеним з моменту реєстрації його у Державному реєстрі правочинів, згідно штампу «Зареєстрований в електронному Рєєстрі прав власності на нерухоме майно 13.06.2007 року».

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №14891807 від 13.06.2007 року виданого Орендним підприємством ЗМБТІ, квартира АДРЕСА_1, належить ОСОБА_5, на підставі приватної власності, номер запису: 36080, книга №227, дата прийняття рішення про реєстрацію права власності: 13.06.2007 року.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду про наявність підстав для задоволення позову банку про вислення відповідачів.

Відмовляючи у зустрічному позові, суд першої інстанції виходив із безпідставності заявлених позовних вимог, оскільки позивачем не доведено порушення прав малолітніх дітей на спірну квартиру.

Оскільки право власності на спірну квартиру у ОСОБА_7 відсутнє, вона лише набула права користування житлом як член сім'ї власника відповідно до ст. 405 ЦК України, ст. 18 Закону України "Про охорону дитинства", вона зберігає це право протягом часу перебування квартири в іпотеці, отже укладання оскаржуваного договору не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права ОСОБА_7 та її дітей на користування цим житлом.

Із матеріалів справи вбачається, що квартира за адресою: АДРЕСА_1, яка є предметом іпотечного договору, належить на праві власності іпотекодавцю ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Морозовою В.М., 11.06.2007 року, зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій за №1330.

На момент укладення Договору іпотеки - 11.06.2007 року у квартирі згідно з довідкою ЖЕУ № 930 від 06.07.2007 року діти зареєстровані не були, дана довідка взята до уваги приватним нотаріусом при укладенні 11 червня 2007 року іпотечного договору.

Відповідно до п. 1.7.4. Договору іпотеки ОСОБА_5 не мав права реєструвати без письмового погодження з Банком третіх осіб на житловій площі, що входить до складу Предмета іпотеки, проте, у супереч цього зобов'язання ОСОБА_5 зареєстрував у спірній квартирі ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, мати - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4, малолітню дочку - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, та малолітнього сина - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_6, що стверджується довідкою Центру обслуговування абонентів №2 Єдиної абонентської служби (вих. № 1222 від 08.04.2014 року).

Відповідно до пп. 8, 9 п.1.4. Договору іпотеки ОСОБА_5 стверджував, що Предмет іпотеки не є для нього та членів його сім'ї тощо єдиним можливим місцем проживання та/або сукупний дохід членів сім'ї достатній для придбання або найму іншого житла у разі звернення стягнення на предмет іпотеки; а також відсутні малолітні та/чи неповнолітні діти, що мають право користуватися квартирою, що є Предметом іпотеки.

Окрім цього, ОСОБА_5 надав 06 червня 2007 року анкету-заяву на отримання кредиту для придбання нерухомості, якою стверджував, що у шлюбі не перебуває, дітей не має, своїм підписом ОСОБА_5 підтвердив, що інформація, надана у цій заяві є достовірною.

Крім того, згідно свідоцтва серія НОМЕР_6 виданого Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 був укладений лише 12 грудня 2009 року, актовий запис №329.

Згідно свідоцтва серія НОМЕР_7 виданого Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, ОСОБА_9 народився ІНФОРМАЦІЯ_6, актовий запис №89.

Згідно довідки №29237 від 06.07.2015 року виданою Центром обслуговування абонентів №2 Єдиної абонентської служби Запорізької міської ради, в квартирі за адресою: АДРЕСА_1, зареєстровані ОСОБА_5 (з 26.06.2007 року), ОСОБА_3 (з 29.08.2007 року), ОСОБА_6 (з 02.07.2013 року), ОСОБА_8 (з 18.03.2010 року), ОСОБА_9 (з 18.03.2010 року).

Згідно довідки №443 від 30.06.2015 року виданою Центром обслуговування абонентів №2 Єдиної абонентської служби Запорізької міської ради, згідно акту від 30.06.2015 року в квартирі за адресою: АДРЕСА_1, проживають без реєстрації ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_8, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_9 з 06.06.2007 року, ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_10, за вище вказаною адресою зареєстрований, але не проживає.

Як вбачається в акті від 30.06.2015 року виданого Центром обслуговування абонентів №2 Єдиної абонентської служби Запорізької міської ради, встановлено, що року в квартирі за адресою: АДРЕСА_1, проживають ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_8 та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_9, ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_10, за вище вказаною адресою не проживає. Зі змісту акту вбачається, що проведено обстеження саме факту проживання/не проживання в квартирі на момент 30.06.2015 року, тобто будь-які відомості або записи, що ОСОБА_7 або ОСОБА_8 проживали в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 з 06.06.2007 року відсутні, що ставить під сумнів достовірність довідки №443 від 30.06.2015 року, крім того, як вбачається з довідки №29237 від 06.07.2015 року ОСОБА_8 була прописана в квартирі 18.03.2010 року, тобто вже після укладення шлюбу між ОСОБА_5 та ОСОБА_7

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи ст. ст. 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей" (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень.

Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей.

Згідно зі ст. 177 СК України та ст. 17 Закону України "Про охорону дитинства" батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

За змістом ч. 6 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками неповнолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену ст. 177 СК Українизаборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Згідно зі ст. 9 Закону України "Про іпотеку" іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України "Про іпотеку", не містять норм, які б зменшували або обмежували права членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

При вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки, підставами яких позивач визначає порушення ст. 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей" необхідно в кожному конкретному випадку:

1) перевіряти в дитини наявність права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання;

2) враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору;

3) з'ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки.

Відповідно до ч. ч. 2-4 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, не може бути підставою для визнання договору купівлі-продажу та договору іпотеки недійсними за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбачені законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.

Передбачене ст. 177 СК України, ст. 17 Закону України "Про охорону дитинства" та ст. 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей" положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом її батьків, є порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору.

Також, Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 09 жовтня 1979 року в справі Ейрі проти Ірландії (п. 24), рішення від 13 травня 1980 року в справі Артіко проти Італії (п. 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі Наталія Михайленко проти України (п. 32)) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Таку ж правову позицію викладено у постановах Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2940цс15 та від 11 травня 2016 року у справі № 6-806цс16, яка відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Виходячи з викладеного, судова колегія дійшла висновку про часткову обґрунтованість доводів апеляційної скарги та про наявність передбачених законом підстав для зміни резулятивної частини судового рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.303, 307,309,313, 317 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 31 січня 2017 року по цій справі змінити.

Викласти абзац 6 резолютивної частини рішення суду першої інстанції в наступній редакції : «Встановити початкову ціну реалізації квартири АДРЕСА_1 у розмірі 713661 грн, але на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб»єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій».

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: