Справа № 589/375/17
Провадження № 2/589/469/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2017 року Шосткинський міськрайонний суд Сумської області у складі: головуючої судді - Стародубцевої Л.О., з участю секретаря судового засідання Артеменко М.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Шостка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто лайф» про захист прав споживачів, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

01.02.2017 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на ст.ст.203,207,215,227,369-627,651,799-806 ЦК України, ст.ст. 1.2.6.10,11 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст.ст.4,15,18,19,21,22 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст.4,12,34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Положення про надання послуг з фінансового лізингу від 22.01.2004 року №21, п. 3.12 глави 5 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року, Постанову КМУ від 7 вересня 1998 року №1388, ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України", п.26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2", просить суд:

1. Визнати Договір фінансового лізингу № 2225 від 14.12.2016 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» та ОСОБА_1, недійсним.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія» «АВТО ЛАЙФ» (, вул. Лінійна, 17, офіс 107, м. Київ, індекс 037 на користь ОСОБА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, грошові кошти в сумі 47700,0 гривень (сорок сім тисяч сімсот гривень 00 коп.).

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія» «АВТО ЛАЙФ» (, вул. Лінійна. 17, офіс 107, м. Київ, індекс 037 на користь ОСОБА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, витрати, понесені ним на правову допомогу в сумі 300,0 грн.

Позов мотивується тим, що позивач в грудні 2016 року в Інтернеті на сайті RST ua знайшов оголошення про продаж трактору за ціною 2500 доларів США та в телефонному режимі йому надали інформацію про технічні характеристики товару- трактору, підтвердили його вартість 2500 доларів США, можливість придбання товару у гривнях відповідно до курсу валюти на день купівлі та пояснили, що представництво«АВТО ЛАЙФ» знаходиться в м. Кременчук Полтавської області, а саме укладання договорів відбувається з 9-00 до 12-00 год.

14 грудня позивач прибув за вказаною адресою та повністю довірившись представнику компанії, який постійно прискорював з оформленням документів, швидко надали документи для підпису, надали кватанцію для сплати коштів в сумі 47700,0 гривень, позивач сплатив вказану суму, вважаючи цю суму авансовим платежем, підписав запропонований йому договір та вважав, що отримає трактор б/у за 66 500 грн., як було оговорено в телефонному режімі.

Але, як зясувалось пізніше, 14 грудня 2016 року між позивачем та відповідачем ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» в особі представника ОСОБА_2, яка діяла на підставі довіреності № 28 від 06.08.2016 року, було укладено Договір № 2225 фінансового лізингу.

Згідно вказаного Договору предметом лізингу є транспортний засіб (трактор) марки МТЗ моделі 82.1.26, обємом двигуна 4,75 диз, тип КПП - мех., привід 44, вартістю 477 000,0 гривень. За вказаним Договором відповідач ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ», як лізингодавець, брав на себе зобовязання придбати предмет лізингу у власність та передати його у користування лізингоодержувачу, тобто позивачу, на термін та на умовах, передбачених договором.

14 грудня 2016 року на підставі Додатку № 1 та п. 8.5 Договору на рахунок відповідача ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» позивачем було сплачено кошти, а саме, як вважав позивач, авансовий платіж, у розмірі 47700 грн., що підтверджено квитанцією ПАТ КБ «Приватбанк» від 14.12.2016 року.

Представники відповідача повідомили, що отримати трактор позивач зможе в м. Кіровограді, де знаходиться база. На половині шляху позивачу зателефонував чоловік, який представився менеджером ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ», та повідомив, що він відповідальний за передачу трактору, але в даний час трактор не надасть, так як знаходиться у відрядженні в м. Вінниця, та трактор відправлять 18.12.2016 року за адресою проживання позивача.

По приїзду додому позивач прочитав Договір та виявив, що призначення платежу це комісія за організацію по договору фінансового лізингу № 2225 від 14.12.2016 року, тобто, комісія за організаційні заходи, будь-які витрати, понесені Лізингодавцем, що повязані з укладенням та обслуговуванням договору.

За умовами розділу 1 Договору лізингу, предметом лізингу є транспортний засіб, зазначений у ст. 1.1 та у Специфікації (Додаток № 2 Договору), в якому визначаються детальні особливості предмету Лізингу.

Як вбачається з додатку № 2 до Договору лізингу, в ньому повно не зазначено особливості предмету лізингу, а саме не зазначені рік випуску, колір, індивідуальні технічні характеристики, індивідуальна комплектація тощо.

Відповідно до умов п. 8.2 Договору фінансового лізингу, вартість предмету лізингу на момент укладення договору становить 17 666,67 доларів США з урахуванням ПДВ, згідно з обмінним курсом долара США до української гривні, гривневий еквівалент вартості предмета лізингу становить 477 000 грн.

У пункті 8.3 Договору зазначено, що гривневий еквівалент вартості предмета лізингу який визначений на дату даного договору, може змінюватись у випадку зміни обмінного курсу долара США до української гривні або в разі зміни відпускної ціни транспортного засобу у продавця.

Пунктом 8.5 вказаного Договору передбачено, що всі платежі, які визначаються у додатку № 1 та Додатку № 3 до даного договору сплачуються лізингоодержувачем на умовах, передбачених договором. Планові платежі зараховуються лізингодавцем згідно обмінного курсу долара США до української гривні на фактичну дату зарахування платежу на рахунок лізингодавця.

У Додатку № 1 від 14.12.2016 року до цього Договору визначено вартість предмета лізингу, яка становить 17 666,67 доларів США; авансовий платіж - 50 %; суму виплати авансового платежу - 8833,33 доларів США; щомісячний авансовий платіж - 736,11 доларів США; комісію за організацію договору (10%) 1766,67 доларів США, комісію за передачу предмету лізингу (3%) 530,0 доларів США.

Таким чином, позивач вважає, що відповідач ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» при укладенні Договору умисно ввело в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Внаслідок цього, замість укладення бажаного договору купівлі-продажу трактора марки МТ моделі 82.1.26, за ціною 2500 доларів США грн., позивач уклав Договір фінансового лізингу на придбання трактору за 17666,67 доларів США, що еквівалентно 477 000,00 гривень, а не 250 доларів США, що еквівалентно 66500,0 гривень, вартість комісії за організацію Угоди складає 1766,67 доларів США, а не безкоштовно. Якби консультант належним чином роз'яснила при підписанні Договору всі умови, то позивач би нізащо на них не погодився.

Сторони не погодили графік сплати лізингових платежів, який в Договорі неодноразово згадується Додаток № 3, але до Договору не додається.

Із змісту договору випливає, що лізингоодержувач в жодному разі не може вплинути на вибір продавця та підбір товару за вигідною для нього ціною. Таке обмеження лізингоодержувача ставить його в повну залежність від лізингодавця, інтерес якого полягає в отриманні більшого прибутку від якомога дорожчого предмета лізингу.

У Договорі, укладеному між сторонами, відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, до того ж Договір не містить положень щодо дострокової сплати лізингових платежів, що є обмеженням принципів справедливості, розумності та добросовісності.

Договір фінансового лізингу № 2225 від 14.12.2016 р. не встановлює жодної відповідальності (компенсації) у випадку невиконання лізингодавцем його обов'язків (непоставка, несвоєчасна поставка предмета лізингу).

Фактично в Договорі встановлена одностороння відповідальність споживача не лише за будь-яке порушення зобов'язання, а й за розірвання договору за його ініціативою, що є обмеженням визначених пунктами 3, 6 ч. 1 ст. З, ч. 3 ст. 509 ЦК України принципів свободи договору, справедливості, розумності та добросовісності, а також передбачених ч. 1 ст. 7, п. 3 ч.1 ст.11 Закону України «Про фінансовий лізинг» прав даного споживача на розірвання договору.

Договір укладено в м. Кременчук Полтавської області, хоча в договорі місцем укладення зазначено м. Київ. Документально не підтверджено наявність представництва ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» в м. Кременчуці.

Також, у відповідача відсутня ліцензія на здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що суперечить вимогам законодавства.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», діяльність з надання будь-яких послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватися лише фінансовими установами після отримання ліцензії.

Окрім того, при укладанні Договору не дотримано вимоги ст. 799 ЦК України щодо нотаріального посвідчення договору.

Пунктом 3.4.3 передбачено, що лізингоодержувач зобов'язаний відмовитись або розірвати договір у передбачених даним договором або чинним законодавством випадках.

Зі змісту п. 12.1 слідує, що лізингоодержувач, який не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо наміру розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа та зазначенням реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення повернення коштів.

19.12.2016 року позивач звернувся до відповідача з письмовою вимогою про повернення сплачених коштів у сумі 47700 грн, так як вважав договір фінансового лізингу № 2225 від 14.12.2016 року недійсним, порушують положення ЗУ від 12.05.1991 р., «Про захист прав споживачів», оскільки є несправедливим в цілому, суперечать принципу добросовісності, про що свідчить квитанція від 20.12.2016р. СД УДППЗ «Укрпошта» № 141 про відправлення відповідачу заяви та рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, з якого вбачається, що дану заяву представником ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» було отримана 22.12.2016 року.

Проте, відповідач ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» ніяким чином не відреагував на звернення.

В телефонному режімі 19.12.2016 р., звязавшись з менеджером позивач відмовився від поставки трактору.

Позивач та його представник ОСОБА_3, в судовому засіданні позов підтримали, мотивуючи тими ж самими обставинами. Пояснили, що ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» веде не чесну підприємницьку діяльність, надали суду копію відповіді на заяву позивача та зазначили, що тільки вже під час розгляду справи в суді директор «АВТО ЛАЙФ» ОСОБА_4, надіслав на адресу позивача відповідь за вих № 686 (без дати), в якій зазначив, що договір є дійсним, і його розірвання можливе за наявності чіткого обгрунтування відповідно до ст. 12. п.12.1 умов Договору, а також надали суду договір про надання правової допомоги № 1/17 від 24.01.2017р. та розрахунок до нього на суму 300 грн.

Представник ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ», в судове засідання не зявився, просив розглянути справу без участі представника відповідача, надав до суду заперечення проти позову та просить відмовити в позові в повному обсязі, посилаючись на п. 20 Пленуму ВС України від 06.11.2009 р. № 9 « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», ЗУ «Про фінансовий лізинг», ЗУ «Про фінансові послуги», Позиції ВС України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09.03.16 (справа № 6-27393ск15), а також Ухвали ВССУ від 25.11.2015 р., (справа № 6-30520ск15), та від 23.09.15 (справа № 6-21538св 15), та інші ухвали ВССУ з цього питання, ЗУ «Про захист прав споживачів», ч. 1 ст. 6, 218, 219, 220, 639, 799 ЦК України, пояснив наступне.

Всі істотні умови Договору порівняно із вимогами закону є дотриманими. Домовленості сторін щодо істотних умов та/або виконання спірного Договору підтверджуються їх підписами всіх сторінок Договору та його додатків та таким чином зясували, на яких умовах він укладається, з власної ініціативи взяли на себе певні зобовязання за даним договором, почали їх виконувати.

Позивач невірно тлумачить умови Договору, так як неуважно з ним ознайомився.

Предмет лізингу, а саме трактор марки МТЗ моделі 82.1.26, обємом двигуна 4,75 диз, тип КПП - мех., привід 44, вартістю 477 000,0 гривень, який обрав особисто, про що свідчить його підпис на кожній сторінці Договору. Крім того зазначає, що твердження позивача про завуальованість призначення платежу в розмірі 47700 гривень є безпідставними. Згідно квитанції в призначенні платежу чітко зазначено «Комісія за організацію по договору фінансового лізингу № 2225 від 14.12.16, тобто помилки у Лізингодавця в зарахуванні коштів саме як Комісії за організацію Договору не було.

Вважає, що позивачу була надана доступна та достовірна інформація щодо умов Договору, а тому посилання на його несправедливість є необґрунтованими. Позивач не довів факту умислу відповідача у введенні позивача в оману.

Посилання позивача на відсутність у відповідача ліцензії та статусу фінансової установи є безпідставними, тому, що відповідач займається виключним видом господарської діяльності з надання послуг фінансового лізингу, на що має відповідний дозвіл - Довідку, який встановлений законодавством та діяльність якого повністю контролюється Нацкомфінпослуг. Між Сторонами був укладений договір фінансового лізингу, а не договір про надання інших Фінансових послуг, а тому Відповідач до моменту отримання ліцензії згідно із Постановою КМУ №913, має право здійснювати свою діяльність на підставі отриманої від Нацкомфінпослуг Довідки.

Відповідач не надає послуг з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах; Позивач не є учасником якоїсь «групи» Відповідача, сплачені Позивачем кошти не обєднуються Відповідачем з коштами інших Лізингоодержувачів, а умови Договору розповсюджуються та виконуються виключно Позивачем та Відповідачем.

Щодо нотаріального посвідчення договору, відповідач зазначив, що укладений Сторонами Договір є договором непрямого лізингу в розумінні ч. 1 ст.806 ЦК України, тобто, на момент укладення правочину у Лізингодавця відсутній Предмет лізингу, а він лише зобовязується його придбати в майбутньому при умові виконання Лізингоодержувачем своїх обов'язків згідно Договору (п.1.7.).

Згідно підпункту 3.12, пункту 3 глави 5 розділу /Наказу/ Порядку Мінюсту, від 22.02.2012, №296/5 "Про зотверлження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України", договори лізингу транспортних засобів за участю фізичної особи посвідчуються нотаріусами з дотриманням загальних правил посвідчення договорів найму (оренди) та з урахуванням особливостей, установлених ЦК України та Законом України „Про фінансовий лізинг.

Але, позивачем не було досліджено що згідно підпункту 3.7. пункту 3 глави 5 розділу того ж Порядку вчинення нотаріальних дій при посвідченні договору найму (оренди) або позички транспортного засобу нотаріус вимагає для огляду документ про реєстрацію транспортного засобу за фізичною чи юридичною особою (свідоцтво про реєстрацію, технічний паспорт тощо).

Тому, в зв'язку із цим є вимога пункта 7 глави 7 Порядку вчинення нотаріальних дій, де зазначається, що у справах нотаріуса залишаються копії (фотокопії) поданих для вчинення нотаріальних дій свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів, технічних паспортів на транспортні засоби.

Оскільки на момент укладення Договору у Лізингодавця відсутній документ про реєстрацію транспортного засобу, власне, як і сам транспортний засіб, то нотаріальне посвідчення Договору без придбання Лізингодавцем Предмету лізингу унеможливлюється.

Тобто, Позивач не дослідив, що даний Договір є договором непрямого фінансового лізингу, та при наявності вимог вищезазначеного Порядку вчинення нотаріальних дій - нотаріальне посвідчення на момент укладення Договору є неможливим.

Крім цього відповідач, посилаючись на ЗУ «Про судовий збір», зазначає про сплату позивачем судового збору, оскільки позивач не є звільненим від нього, а також на необгрунтованість позовних вимог про стягнення судових витрат на правову допомогу в розмірі 300 грн.

Суд вважає можливим слухати справу у відсутності представника відповідача. Позивач та його представник не заперечують.

Вислухавши позивача, його представника та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позову виходячи з наступного.

Відповідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору та свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом.

Відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (ст. 627 ЦК України)

Судом встановлено, що 14 грудня 2016 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» та ОСОБА_1 укладено договір фінансового лізингу № 2225, за умовами якого відповідач зобовязався придбати та передати позивачу на умовах фінансового лізингу у користування майно, а саме: трактор МТЗ-82.1.26, а позивач зобовязався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами договору.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі ст. 806 Цивільного кодексу України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобовязується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Статтею 807 ЦК України передбачено, що предметом договору лізингу може бути не споживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

Закон України «Про фінансовий лізинг» визначає загальні правові та економічні засади фінансового лізингу.

Відповідно до ст. 1 вказаного Закону, фінансовий лізинг це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу.

За договором фінансового лізингу (далі договір лізингу) лізингодавець зобовязується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). За приписами ст. 6 Закону договір лізингу має бути укладений у письмовій формі.

Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону.

Положеннями статті 16 Закону встановлено, що сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу.

Як підтверджено матеріалами справи та встановлено судом під час розгляду справи, між сторонами виникли цивільно-правові відносини на підставі укладеного договору фінансового лізингу.

Представник відповідача зазначив, що ТОВ « Лізингова компанія «Авто лайф» у своїй діяльності керується Положенням про надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами субєктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовою установою, затвердженим розпорядженням Держкомінпослуг № 21 від 22.01.2004 року, яке не передбачає отримання ліцензії на здійснення своїх послуг.

Згідно Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності», такий вид господарської діяльності, як фінансовий лізинг підлягає ліцензуванню.

Згідно п.11-1 ч.1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансовою вважається послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.

Відповідно до цього Закону, зокрема до п. 4 ч. 1 ст. 34, національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції видає ліцензії для здійснення фінансовими установами, а саме: діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб.

Юридична сила закону як основного джерела права, його місце в системі нормативно-правових актів закріплені в Конституції України. Однією з ознак, яка відрізняє закон від інших нормативно-правових актів, є прийняття його вищим представницьким органом державної влади. Ще однією ознакою, яка відрізняє закон від інших нормативно-правових актів, є критерій регулювання найбільш важливих суспільних відносин. Вища юридична сила закону полягає також у тому, що всі підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні суперечити їм. Підпорядкованість таких актів законам закріплена у положеннях Конституції України.

Відповідач не представив суду документи, які б підтвердили, встановлене законом ліцензування даного виду господарської діяльності (фінансового лізингу) ТОВ «Лізингова компанія « Авто Лайф».

Частина 1 статті 227 Цивільного кодексу України вказує, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Окрім того, при укладанні Договору не дотримано вимоги ст. 799 ЦК України щодо нотаріального посвідчення договору.

Аналогічні правові висновки Верховного суду озвучував у справах від 16.12.2015 № 6-2766цс15, 11.05.2016 № 6-3020цс15, 11.05.2016 № 6-65цс16.

У відповідності до ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж, як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу.

Як вбачається зі змісту договору лізингу, укладеного між сторонами, адміністративний платіж це першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу Першого платежу, підлягає сплаті за розгляд та підготовку документів для укладення Договору, та становить відсоток від вартості предмета Лізингу. Тобто адміністративний платіж це одноразова плата лізингоодержувача лізингодавцю при укладанні договору.

У відповідності до ст. 10 Договору лізингу, лізинговий платіж складається, в тому числі, із комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, повязані з підготовкою та укладанням цього договору (адміністративний платіж) розмір такої комісії за організацію становить 47700 гривень, цей платіж не є витратами лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу. Вказаний пункт Договору порушує принцип добросовісності, оскільки, Відповідач не обґрунтував співмірність розміру платежу за організацію даного договору, виконаній послузі, яка згідно ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», не є лізинговим платежем, а фактично полягала у виготовленні стандартної форми договору.

З п. 4.1 Договору вбачається, що Лізингодовець передає у користування Предмет Лізингу Лізингоодержувачу не пізніше 30 робочих днів з дати отримання на поточний рахунок Лізингодавця наступних платежів: Адміністративного платежу, Авансового платежу в розмірі 50 % вартості предмету лізингу (стаття 9 Договору), Комісії за передачу предмета лізингу.

Як вбачається із наведених договірних умов, складові першого лізингового платежу «адміністративний платіж» виходить за межі переліку таких платежів, передбачених законом.

У відповідності до ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» розмір лізингових платежів є істотною умовою договору.

Пункт 12.1 Договору передбачає, що лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі, що передбачені в п. 1.7. та 4.1., та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний Договір за власним бажанням, про що має повідомити Лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання Договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу Лізингодавця ……..Комісія за організацію Угоди в такому випадку не повертається.

Пунктом 12.2. також передбачено, що Лізингодавець має право розірвати даний Договір в односторонньому порядку з Лізингоодержувачем, який не сплатив Авансовий платіж в повному обсязі протягом строку, що встановлено п. 9.3. даного Договору, про що повідомляє Лізингоодержувача у письмовій В такому випадку, Лізингодавець повертає Лізингоодержувачу сплачений ним Авансовий платіж за вирахуванням 20% (двадцяти ків) від суми сплаченого Авансового платежу, Комісія за організацію Угоди в такому випадку не повертається.

Договором передбачено право лізингодавця змінювати та розривати договір в односторонньому порядку, проте таке право в жодному випадку не передбачається для лізингоодержувача. Одночасно, для лізингоодержувача встановлюються жорсткі зобовязання.

Виконання зобовязань забезпечено лише відповідальністю лізингоодержувача. При цьому адекватного захисту прав лізингоодержувача від неналежного виконання договірних зобовязань лізингодавцем, умовами договору не передбачено.

Так, несправедливими умовами договору згідно з вимогами ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» є наступні умови договору:

Пунктами 3.3.1, 3.3.3, 4.1, 9.2, 9.7 Договору встановлені жорсткі обов'язки для лізингоодержувача-споживача щодо умов оплати за договором (п.п. 3.3.1, 3.3.3, 4.1, 9.2, 9.7, додаток №1), а надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця.

- Всупереч вимогам ст. 10 Закону України «Про фінансовий лізинг» договором конкретно не визначено строки передачі предмету лізингу та пов'язуються з настанням у майбутньому відкладальних обставин (п.п.1.7, 4.1, 9.4. 10.3, терміни «Лізинговий періодичний платіж», «Обсяг фінансування»), а розірвання договору лізингоодержувачем має наслідком лише односторонні штрафні санкції для нього (п.п.12.1-12.3, 12.7-12.9,12.11-12.13, 12.16.).

- Надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору.

- Договором не індивідуалізовано предмет лізингу, зокрема, дату його виробництва (рік, пробіг тощо), номер двигуна та шасі, що надає лізингоодержувачу занадто широкі можливості для вибору предмету лізингу, а в разі невідповідності предмету лізингу уявленням лізингоодержувача той, відмовившись від договору, буде підданий непропорційним санкціям, які встановленим п.п. 12.1-12.3, 12.7-12.9, 12.11-12.13, 12.16 Договору.

- В пункті 1.2 Договору зазначено, що вартість предмету лізингу вказується в Додатку №1, але фактично до мого відома ціна, зазначена в сумі 477000 грн, не доводилася.

- В пункті 1.4 Договору зазначено, що Предмет лізингу може бути замінений на інший предмет лізингу, а умови заміни і додаткові розрахунки вказуються в додатковій угоді до цього договору. Про таку додаткову угоду та її істотні умови до мого відома не доводилося.

- Пункт 2.4 Договору зазначає, що при наявності між Сторонами взаємних невиконаних зобовязань, Договір у частині цих невиконаних зобов'язань діє до повного їхнього виконання. Тобто, за умови невиконання зобовязань відповідача за Договором Лізингу позивач, навіть за умови сплати платежів в повному обсязі, буде позбавлений права оформити на своє ім'я право власності на трактор мінімум 5 років протягом дії договору лізингу.

- Пункт 3.2.3 - в разі непогашення заборгованості за 1 місяць, Договір вважається таким, що втратив силу та є розірваним за порушення умов договору. Така істотна умова є несправедливою та такою, що порушує дисбаланс договірних прав та обовязків сторін за договором.

- Пункт 3.2.5 - вимагання від лізингоодержувача відшкодування лізингодавцю збитків, завданих внаслідок його дій або бездіяльності. Така умова не конкретизує, яке повинно бути діяння, щоб завдати збитки відповідачу.

- Пункт 3.2.6. - розірвати даний Договір в односторонньому порядку і навіть при цьому не повідомляти споживача, як сторону за договором. Така умова є недобросовісною і такою, що порушує права споживача, які визначені відповідним Законом України «Про захист прав споживача».

- Пункт 3.2.4. - в разі прострочення строку сплати платежів більше як на один місяць, лізингодавець має право вимагати вилучення предмету лізингу у лізингоодержувача.

- Умова Договору про те, що в разі виникнення податкових та прирівняних до них платежів відповідач має право вимагати зміни розміру лізингових платежів, а лізингоодержувач зобовязаний прийняти такі зміни - є несправедливою, дисбалансною та такою, що в разі її виконання завдасть споживачу шкоду, оскільки це є фактично зміна умов договору в односторонньому порядку, що не передбачено Законом.

- Умова Договору про те, що в разі суттєвих змін курсу долара США лізингодавець в односторонньому порядку збільшує платіж.

- Умова Договору про те, що після підписання даного договору всі попередні домовленості вважаються такими, що втратили силу.

Таким чином, забезпечено захист інтересів лише лізингодавця, що свідчить про очевидний дисбаланс між правами та обовязками сторін.

Згідно ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу.

Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення цивільного права, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства.

Законом України «Про захист прав споживачів», встановлено недійсність правочинів, здійснених з використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введені в оману споживачів, шляхом пропонування з метою реалізації однієї продукції до реалізації іншої, позбавлення споживачів достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення.

Згідно з положеннями ч. 1, п.п. 2, 4, 7 ч. 3, ч. 5 та ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Забороняються як такі, що вводять в оману, зокрема: з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення та позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Так, згідно з частиною першою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 вказаного Закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача.

Аналізуючи норми статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Суд вважає, що стаття Договору 12 п.12.1 суперечить положенням п. 4 частини 3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки, надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору є несправедливою умовою договору. В даному випадку адміністративний платіж є окремою оплачуваною послугою відповідача в розмірі 47 700 гривень. Тому неповернення і цих коштів суперечить п. 4 та п. 5 ч. 3 вищевказаного Закону.

Згідно з ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Таким чином, врахувавши в системному звязку норми чинного законодавства, які регулюють відносини в сфері фінансового лізингу, та обставини справи, зокрема те, що між сторонами було укладено цивільно-правовий договір без дотримання усіх передбачених чинним законодавством вимог, суд вважає, що відповідачем не надано доказів на спростування обставин, які виклав позивач.

Також, суд вважає, що договір фінансового лізингу, укладений між сторонами, містить несправедливі умови, а тому є підстави для визнання умов договору несправедливими в силу вимог Закону України «Про захист прав споживачів», а договору недійсним у відповідності до ст. 215 ЦК України.

Виходячи із зазначеного, за аналогією до спірних правовідносин між позивачем та відповідачем підлягає застосуванню рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 (справа № 1-26/2011), у якому Конституційний Суд України зазначає, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша статті 634 ЦК України). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть внаслідок введення його в оману придбати непотрібні йому кредитні послуги.

Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів (п. 3.2. Рішення).

Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що позивачу, як споживачу, на момент укладення договору об'єктивно бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору фінансової послуги із запропонованих на ринку, а також для оцінки договору з відповідачем щодо придбання у нього послуги фінансового лізингу, який мав стандартну форму (частина перша статті 634 ЦК України).

Згідно з п. 2. ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема: форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, повязаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Отже, відповідач проігнорував дані вимоги законодавства, що є однією з підстав визнання договору недійсним, адже згідно з ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Крім цього, також слід зазначити, що Верховний Суд України у Постановах ВСУ по цивільним справам № 6-65цс16, №6-3020цс15 від 11.05.16, про визнання недійсним договору Фінансового лізінгу, від 08.06.15 у справі № 6-330цс16 «Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі Закон № 1023-XII). Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживачу.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь державного бюджету м. Шостка Сумської області судовий збір 640 грн. 00 коп.

Відповідно до п. 1 ст. 84 ЦПК України, позивачу з відповідача підлягають стягненню витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги в сумі 300 грн.

Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав.

Щодо доводів відповідача про сплату судового збору позивачем, слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав.

ВСС України робив висновок про наявність підстав для застосування ч.3 ст.22 закону «Про захист прав споживачів», зокрема в ухвалах від 20.07.2016 та 27.07.2016, 14 грудня 2016 року та від 01 лютого 2017 року.

Крім цього, стст. 3, 8, 55 Конституції, людина, її життя і здоровя, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції і повинні відповідати їй. Права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Статтею 22 Основного Закону визначено, що при прийнятті нових актів або внесенні змін до чинних не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

За таких обставин при чинності закону «Про захист прав споживачів», яким установлені відповідні права, окреслено механізми їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів, серед котрих право на звернення до суду, складовою забезпечення якого є звільнення споживача від сплати судового збору, саме по собі незазначення споживачів у переліку осіб, котрі згідно з ст. 5 закону «Про судовий збір» мають пільги щодо сплати судового збору, не може свідчити, що вказана категорія осіб такої пільги, встановленої законом, не має.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57, 60, 88, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, ст.ст. 3, 6, 203, 215, 216, 227, 627, 806, 807 ЦК України, Законом України «Про фінансовий лізинг», Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Законом України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності», Законом України «Про захист прав споживачів», Постановами Верховного Суду України № 6-65цс16, №6-3020цс15 від 11.05.16, про визнання недійсним договору Фінансового лізінгу, від 08.06.15 у справі № 6-330цс16, -

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто лайф» про захист прав споживачів, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів задовольнити.

2. Визнати Договір фінансового лізингу № 2225 від 14.12.2016 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» та ОСОБА_1, недійсним.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія» «АВТО ЛАЙФ» (, вул. Лінійна, 17, офіс 107, м. Київ, індекс 037 на користь ОСОБА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, грошові кошти в сумі 47 700,0 гривень (сорок сім тисяч сімсот гривень 00 коп.), витрати, понесені ним на правову допомогу в сумі 300,0 грн.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія» «АВТО ЛАЙФ» (, вул. Лінійна. 17, офіс 107, м. Київ, індекс 037 на користь державного бюджету м. Шостка Сумської області 640 грн. 00 коп.

Вступна та резолютивна частини проголошені в судовому засіданні.

Рішення може бути оскаржене в Апеляційний суд Сумської області через Шосткинський міськрайсуд шляхом подання протягом 10 днів з дня його проголошення апеляційної скарги, а особам, які не були присутніми під час проголошення рішення суду, протягом цього строку з дня отримання копії рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження.

У разі оскарження рішення, якщо воно не було скасованим, воно набирає законної сили після перегляду справи апеляційним судом.

Суддя Шосткинського міськрайонного суду

Сумської області ОСОБА_5