Справа № 161/9244/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Пушкарчук В.П.
Провадження № 22-ц/773/56/17 Категорія: 19 Доповідач: Лівандовська-Кочура Т. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 січня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого судді - Лівандовської-Кочури Т.В.,

суддів - Федонюк С.Ю., Грушицького А.І.,

за участю:

секретаря Галицької І.П.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідачів ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельних ділянок недійсними, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 листопада 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

На вищевказане рішення суду позивачем ОСОБА_3 подано апеляційну скаргу, в якій вона вказує на те, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим через порушення норм матеріального та процесуального права, просила його скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному об'ємі.

В ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції позивач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_1, кожен окремо, апеляційну скаргу із наведених у ній мотивів підтримали, тоді як представник відповідачів просив її відхилити з огляду на безпідставність наведених у ній доводів.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін з наступних мотивів.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачу на праві власності належав: житловий будинок АДРЕСА_1, земельна ділянка площею 0,0600 га, розташована по АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1 та земельна ділянка площею 0,0288 га, розташована по АДРЕСА_1, кадастровий номер 0:34:073:0034.

31 березня 2016 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Гаврилюк А.Ю. видано довіреність, якою ОСОБА_3 уповноважила ОСОБА_5 представляти її інтереси у будь-яких органах і організаціях, установах та підприємствах, органах Пенсійного фонду, соціального страхування, у відповідних банківських установах в тому числі щодо отримання пенсії, зняття грошових коштів з депозитних рахунків, відчуження від її імені належного їй нерухомого та рухомого майна (в тому числі: земельної ділянки площею 0,0600 га, кадастровий номер: НОМЕР_1 та земельної ділянки площею 0,0288 га, кадастровий номер: НОМЕР_2, що знаходяться за адресою: Волинська область, АДРЕСА_1). (а.с. 50).

В графі довіреності «Підпис» наявний підпис, прізвище та ініціали ОСОБА_3, що стороною позивача не оспорюється.

Діючи на підставі довіреності, відповідач ОСОБА_5 24 травня 2016 року уклала з відповідачем ОСОБА_4 договори купівлі-продажу спірного будинку та земельних ділянок, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 та посвідчені приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Куртою Н.В., про що внесено відомості в реєстр за № 418, № 420 та № 422 (а.с. 65-70).

Підставою визнання довіреності та договорів купівлі-продажу недійсними позивач зазначає вчинення їх під впливом обману за зловмисною домовленістю ОСОБА_3 з вигодонабувачем та під впливом тяжкої обставини.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватись за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

За змістом ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За змістом ст. 215 ЦК України вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним можуть бути заявлені як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Оскільки спірні договори купівлі-продажу стосуються прав та інтересів позивача, остання відповідно до положень ст.ст. 15, 16, 215 ЦК України має право оспорювати їх в судовому порядку.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Норми статті 230 ЦК України не застосовуються щодо односторонніх правочинів.

Як роз'яснено у п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до ст.ст. 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Так, для визнання правочину недійсним на підставі ст. 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому, не має значення чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

Тобто для визнання недійсним правочину, вчиненого в результаті зловмисної домовленості, необхідно встановити факт зловмисної домовленості представника з іншою особою (свідоме вчинення правочину всупереч інтересам довірителя), наявність збитків та причинний зв'язок між зловмисною домовленістю та завданими збитками.

Статею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем ОСОБА_3, всупереч положенням ст. 60 ЦПК України, об'єктивно не доведено, що оспорювана довіреність та договори купівлі-продажу вчинені в результаті зловмисної домовленості представника з іншою особою, а також наявність збитків та причинний зв'язок між такою домовленістю та збитками. Окрім того, як вбачається із змісту позовної заяви, позивач ОСОБА_3 визнає факт фактичного отримання коштів за відчуження спірного майна.

Також встановлено, що сторони по справі перебувають у родинних стосунках, і 31 березня 2016 року позивачем ОСОБА_3 було підписано заповіт, відповідно до умов якого, остання розпорядилась щодо всього належного їй на праві власності майна на користь відповідача ОСОБА_4

Як пояснила нотаріус Гаврилюк А.Ю., нею було виконано обов'язкову частину нотаріальних дій, що полягали у з'ясуванні обсягу доручення, яке просить визначити довіритель у довіреності, при оформленні доручення нею було роз'яснено, які саме дії провадяться. Заперечень проти тексту доручення у позивача не було, а позивач ОСОБА_3 перебувала при здоровому глузді та ясній пам'яті, діяла вільно, за відсутності фізичного чи психічного примусу, прочитавши вказану довіреність, особисто її підписала. Судом не встановлено, що остання страждала психічними розладами чи хворобами, які б могли вплинути на усвідомлення нею значення своїх дій, в побуті окулярами не користувалась.

За таких обставин та з урахуванням вказаних вимог закону, суд першої інстанції, встановивши належним чином фактичні обставини справи та дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем не доведено, у встановленому законом порядку, що оспорювана довіреність і договори купівлі-продажу нерухомого майна істотно порушують права позивача ОСОБА_3, укладені всупереч її інтересам, а також внаслідок обману та зловмисної домовленості її представника та відповідача, на вкрай невигідних для неї умовах внаслідок збігу тяжких обставин.

Крім того довіреність є одностороннім правочином, тому норми статті 230 ЦК України до неї не застосовуються.

Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, тому на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

Рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його зміни чи скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 листопада 2016 року у даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді