справа №176/1588/16-ц
провадження №2/176/160/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2017 рокуЖовтоводський міській суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Кучми В.В.

при секретарі Петренко Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Жовті Води Дніпропетровської області справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, стягнення відсотків за користування позикою, стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат за період прострочення,

за участю учасників судового процесу: позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, представника відповідача за договором про надання правової допомоги ОСОБА_3,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, в обґрунтування якого посилається на те, що 17.03.2014 року він надав відповідачці у якості позики 9500 грн на нетривалий термін, остаточний строк повернення позики 01.06.2014 року, на підтвердження укладення договору відповідачка передала йому розписку. Свої забов»язання виконала частково та до 17.11.2014 року щомісяця сплачувала відсотки за користування грошима в узгодженому розмірі 5% від суми позики, що дорівнює 475 грн. В обумовлений договором строк відповідачка борг не повернула, на неодноразові звернення не реагує, до цього часу борг лишається не поверненим. У зв»язку з чим просить стягнути з відповідача ОСОБА_2 на його користь борг за позикою з урахуванням встановленого індексу інфляції за період прострочення з березня 2014 року по 01.05.2016 року, що складає 15950 грн (9500 грн+6450 грн=15950 грн), 3% річних від простроченої суми за 9 місяців 2014 року, за 2015 рік, та за 5 місяців 2016 року (за період квітень 2014 року по травень 2016 року включно) в сумі 617 грн 50 коп, а також відсотки за користування позикою згідно умов договору за період з 17.11.2014 року по 01.06.2016 року в сумі 8550 грн.

До початку розгляду по суті уточнив і доповнив позовні вимоги, відповідно до яких також просить стягнути з відповідачки ОСОБА_2 3% річних у зв»язку з простроченням повернення боргу за період червень-жовтень 2016 року в сумі 118 грн 75 коп, та відсотки у розмірі 5% за користування грошима за той самий період в сумі 2375 грн.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав заявлені позовні вимоги повністю, на обґрунтування виклав обставини, аналогічні викладеним в позові. Також пояснив, що після того, як минув строк повернення боргу та відповідачка припинила виплачувати йому відсотки за користування позикою, він неодноразово усно звертався до неї про повернення боргу, та у грудні 2015 року став вимагати щоб вона письмово підтвердила, що не повертає борг, на що від 17.12.2015 року отримав письмову відповідь, цю відповідь, її зміст і значення він прийняв як письмову відповідь на його усну претензію щодо неповернення боргу, будь-яких додаткових угод, переукладання договору позики з відповідачкою вони ніколи не узгоджували і не укладали.

Відповідачка ОСОБА_2 позов не визнала, при цьому пояснила і підтвердила, що дійсно вона отримала у борг у позивача ОСОБА_1 9500 грн, які забов»язалась повернути до 01.06.2014 року, та за користування грошима домовились, що вона буде сплачувати 5% від суми до погашення заборгованості. Втім, вважає, що розпискою від 17.12.2015 року вона підтвердила додаткову угоду до цього договору позики на зазначену суму, відповідно до якої забов»язалась повертати отримані кошти частинами протягом 1,5-2 років, тому строк повернення боргу не прострочила. До цього часу починаючи з 17.11.2014 року, тобто з часу внесення останнього платежу у розмірі 5% за користування позикою, вона будь яких виплат з приводу повернення грошей позивачу не здійснювала.

Представник відповідача ОСОБА_3 підтримав позицію своєї довіритель ниці, та оскільки маються додаткові домовленості щодо повернення позики, то позов вважає необґрунтованим.

Заслухав пояснення сторін, дослідивши матеріали справи і надані в ній сторонами докази на обгрунтування та спростування вимог, суд вважає позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 17 березня 2014 року позивачем було передано, а відповідачкою ОСОБА_2 як позику отримано 9500 гривен. Факт передачі грошей підтверджується оригіналом розписки від 17.03.2014 року, наданою відповідачкою позивачеві, у якій вона особисто розписалась у тому, що забов"язується повернути вказану суму боргу до 01.06.2014 року (а.с. 26). Змістом розписки також підтверджується домовленість сторін про те, що за користування позиченими грошима відповідачка забов»язується щомісяця сплачувати відсотки у розмірі 5% від суми позики, що дорівнює 475 грн (9500:100*5=475 грн).

Згідно ч. 1 ст. 1047, п. 4 ст. 208 ЦК України договір позики між фізичними особами має укладатись у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, однак як встановлено ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми цього правочину не має наслідком його недійсність. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися поясненнями сторін, письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Відповідно до положень ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Таким чином, суд вважає доведеним наявність домовленостей між позивачем ОСОБА_1 та відповідачкою ОСОБА_2 відносно надання грошових коштів 9500 грн у якості позики, та фактичне виконання сторонами цих домовленостей на підставі договору позики згідно розписки від 17.03.2014 року, тобто передання на підставі цього договору позики позивачем та отримання відповідачкою грошей у зазначеній сумі на обумовлений термін до 01.06.2014 року, досягнення домовленості про розмір плати за користування позикою 5% від наданої суми щомісячно після її отримання, що підтверджується поясненнями сторін, які щодо зазначених обставин узгоджуються між собою, та змістом боргової розписки від 17.03.2014 року.

Крім того, у сукупності ці обставини підтверджуються тими поясненнями відповідачки ОСОБА_2, якими остання також підтвердила сплату нею щомісячно по листопад 2014 року включно відсотків позивачеві за користування нею грошима за позикою, відповідно до яких також визнає і підтверджує, що договір позики між сторонами був укладений та між ними як сторонами у договорі були визначені його умови, зокрема щодо користування за плату наданими грошима за позикою. Також письмовою відповіддю ОСОБА_2 від 17.12.2015 року на претензію позивача з приводу неповернення боргу за позикою, якою відповідачка також підтверджує, що отримала 17.03.2014 року від позивача позику в сумі 9500 грн.

Суд приходить до висновку та вважає не спроможними посилання відповідачки та її представника, що вона не прострочила строк повернення боргу, оскільки нею з позивачем додатково були погоджені інші строки та порядок повернення боргу - протягом 1,5-2 років частинами, та ця додаткова домовленість як доповнення до договору позики була письмово оформлена у виді розписки від 17.12.2015 року.

Оскільки як вбачається та витікає з відповіді від 17.12.2015 року, на яку посилається відповідачка, то за змістом така не являється розпискою, а тим більше додатковою угодою до договору позики, по суті така являється письмовою відповіддю відповідачки ОСОБА_2 позивачеві ОСОБА_1 на його вимогу, претензію повернути борг про те, що отриману позику повернути не може та забов»язується повертати частинами протягом часу.

Так як в даному випадку додаткова угода, у тому числі щодо строків повернення позики, до спірного договору позики, який за своєю природою є двосторонній, яка може бути досягнута та укладена між сторонами, в обов»язковому порядку має містити в собі викладення волевиявлення домовленостей з цього приводу обох сторін позикодавця і позичальника, а не лише відповідачки, та підписана також обома сторонами в договорі. За своїм змістом відповідь від 17.12.2015 року також не являється розпискою, яка б свідчила про переукладання сторонами договору позики відносно отриманих відповідачкою та не повернених грошей, а фактично за своїм змістом є поясненнями щодо вимоги, відповіддю на претензію. Як пояснив і підтвердив в судовому засіданні позивач ОСОБА_1, то отриману від 17.12.2015 року письмову відповідь від відповідачки він прийняв і розумів саме як письмову відповідь на його усну претензію щодо неповернення боргу.

Будь-якими належним відносними і допустимими доказами укладання додаткової угоди щодо строків повернення позики між відповідачкою і позивачем, що така була досягнута та укладена, у тому числі й від 17.12.2015 року, на що посилається відповідачка, останньою лишилось не доведено та не підтверджено, у зв»язку з чим такі спростування відповідачки являються не доведені та безпідставні.

Оскільки в судовому засіданні встановлено, що надана сума позики до цього часу позивачеві не повернена, термін повернення грошей минув, на неодноразові звернення відповідачка у добровільному порядку борг не повертає, то права позивача як позикодавця є порушені і такими, що підлягають захисту шляхом стягнення з відповідачки на його користь суми заборгованості основного боргу, що складає 9500 грн.

Відповідно до положень ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. В даному випадку спірний договір між позивачем і відповідачкою відносно надання грошей у позику згідно з вимогами, що закріплені в ч. 2 цієї статті Кодексу, відноситься до договорів, які є процентними.

Позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_2 домовились про відсотки за користування грошима за договором в розмірі 5% від суми позики, що дорівнює 475 грн, які остання має сплачувати щомісячно до погашення заборгованості. Відповідачка ОСОБА_2 підтвердила, що вона сплачувала саме таку суму відсотків за користування позиченими грошима до 17.11.2014 року включно, після чого виплати за користування грошима припинила.

Таким чином, оскільки починаючи з зазначеного часу відповідачка ОСОБА_2 продовжує користуватись грошима, які отримала як позику, використала на власні потреби та не повертає, за період згідно заявлених позовних вимог з 17.11.2014 року по 17.10.2016 року передбачену щомісячну плату, яка визначена сторонами за користування грошима за позикою, не вносила, то вимоги в зазначеній частині підлягають задоволенню, та з відповідачки на користь позивача за зазначений період (1 місяць 2014 року, 12 місяців 2015 року, 10 місяців 2016 року) слід стягнути відсотки за користування позикою в сумі 475*23 місяці=10925 грн.

Ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Проценти, встановлені ст. 625 ЦК України, не є тотожні з процентами за правомірне користування чужими грошовими коштами, передбаченими статтями 536, 1048, 1056-1, 1061 ЦК України.

Як зазначено у постанові Верховного Суду України від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11 за змістом ч. 2 ст. 625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Тобто, наслідки прострочення боржником грошового зобовязаня, що передбачені та встановлені ст. 625 ЦК України, у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних за своєю природою виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Позивач просить стягнути з відповідачки на його користь три проценти річних у зв»язку з простроченням виконання забов»язання з повернення боргу за період 9 місяців 2014 року, за 2015 рік, та за 9 місяців 2016 року, за період квітень 2014 року по жовтень 2016 року включно в сумі 736,25 грн.

Втім, суд приходить до висновку і вважає таку суму надмірною і необґрунтованою. Обгрунтованим слід вважати період прострочення, за який підлягають до стягнення з відповідачки три проценти річних у зв»язку з невиконанням нею грошового забов»язання перед позивачем ОСОБА_1 за договором позики, період починаючи з першого дня після кінцевої дати повернення боргу, тобто з 01.06.2014 року, та згідно заявлених позовних вимог по 31.10.2016 року включно, протягом якого взяті відповідачкою забов»язання з повернення боргу фактично лишились не виконані та право позивача порушено.

Розрахунок трьох процентів річних здійснюється за кожен день прострочення за формулою: сума боргу х 3 % / 365 (кількість днів у році) х кількість днів прострочення.

За зазначений спірний період три відсотки річних, які підлягають до стягнення, складають 9500 грн*3/100/365 днів= 285/365=0,78*852 днів=664 грн 56 коп, а в іншій сумі, що перевищує вимоги в цій частині позову, слід відмовити.

Згідно п. 4 Порядку розрахунку, встановленому постановою Кабінету Міністрів України №159 від 21.02.01р. «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати» сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обовязкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом.

Відповідно до вимог, встановлених ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Тобто, відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України сума боргу з урахуванням індексу інфляції має розраховуватися на підставі індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був у певний період індекс інфляції менший одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція).

При застосуванні індексу інфляції він розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з урахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з урахуванням цього місяця.

Суд вважає обґрунтованим період і такими, що підлягають задоволенню втрати від інфляційних процесів не за період з моменту отримання позики починаючи з березня 2014 року, як висуває вимоги позивач, а за період починаючи з наступного місяця після кінцевої дати повернення боргу, тобто починаючи з червня 2014 року та по квітень 2016 року включно.

Таким чином, оскільки відповідачка ОСОБА_2 прострочила повернення боргу за позикою, то виходячи з встановленого порядку проведення розрахунку, розмір компенсації, що має бути стягнений з відповідачки на користь позивача, з урахуванням встановленого індексу інфляції споживчих цін за фактичний час прострочення невиплати позики з червня 2014 року по квітень 2016 року, складає відповідно:

1,01*1,004*1,008*1,029*1,024*1,019*1,03*1,031*1,053*1,108*1,14*1,022*1,004*0,99*

0,992*1,023*0,987*1,02*1,007*1,009*0,996*1,01*1,035= 1,70*100 =170-100=70

9500 грн*70/100=7318,80 грн

Позивач ОСОБА_1 згідно заявлених позовних вимог просить стягнути з відповідача ОСОБА_2 на його користь втрати від інфляційних процесів з урахуванням встановленого індексу інфляції за період прострочення повернення боргу за позикою за період з березня 2014 року по 01.05.2016 року в сумі , що складає 6450 грн.

Втім, відповідно до положень ч. 1 ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України, виходячи з диспозитивності сторін суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Таким чином, суд убачає підстави задовольнити заявлені позовні вимоги в зазначеній частині позову частково за період з червня 2014 року по квітень 2016 року, але в межах ціни позову в сумі, що визначена і яку просить стягнути на його користь позивач, а саме в сумі 6450 грн

Виходячи з розв»язання позову, у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК суд вважає за необхідне з відповідача на користь держави стягнути судовий збір в сумі 1378 грн

Керуючись ст.ст. 1047- 1050, 625 ЦК України, ст.ст. 10,11, 60, 212-215, 294 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, стягнення відсотків за користування позикою, стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат за період прострочення задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженеці м. Жовті Води Дніпропетровської області, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстрованої за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, мешкаючої за адресою: м. Жовті Води Дніпропетровської області, вул. Партизанська буд. 128, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_4, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, зареєстрованого та мешкаю чого за адресою: АДРЕСА_1, борг за борговою розпискою від 17.03.2014 року в сумі 9500 (дев»ять тисяч п»ятсот) гривен, відсотки за користування позикою за період з 17.11.2014 року по 17.10.2016 року в сумі 10925 (десять тисяч дев»ятсот двадцять п»ять) гривен, три відсотки річних за прострочення виконання грошового забов»язання за період з 01.06.2014 року по 31.10.2016 року в сумі 664 (шістсот шістдесят чотири) гривні 56 копійок та втрати від інфляційних процесів в сумі 6450 (шість тисяч чотириста п»ятдесят) гривен. В решті частини позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 1378 гривен 00 копійок

Рішення може бути оскаржено сторонами на протязі десяти днів з дня отримання копії рішення до Апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подачі апеляційної скарги через Жовтоводський міський суд Дніпропетровської області.

Суддя: Кучма В.В.