АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 530/1535/16-ц Номер провадження 22-ц/786/754/17Головуючий у 1-й інстанції Должко С. Р. Доповідач ап. інст. Хіль Л. М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді: Хіль Л.М.,

суддів: Гальонкіна С.А., Лобова О.А.,

за участю секретаря: Колодюк О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 26 січня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Проценківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області про визнання права власності на земельні ділянки в порядку спадкування за заповітом,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_2, звернулася до суду з позовом до Проценківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, прохаючи визнати за нею право власності на дві земельні ділянки площею 2,90 га, що розташовані на території Проценківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, що належали ОСОБА_3 на підставі державних актів на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 та НОМЕР_2, виданих 29 липня 2003 року Зіньківською райдержадміністрацією Полтавської області, зареєстрованих в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 530 та 529, як за спадкоємицею за заповітом.

В обґрунтування позову зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер її батько - ОСОБА_3 про що виконкомом Проценківської сільради Зіньківського району Полтавської області видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_3. Після його смерті відкрилась спадщина, яка складається із двох земельних ділянок площею по 2,90 га кожна, призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які розташовані на території Проценківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, належних ОСОБА_3 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_4 та серії НОМЕР_2, виданих 29 липня 2003 року Зіньківською райдержадміністрацією Полтавської області, зареєстрованого в Книзі державних актів на право приватної власності на землю за № № 530, 529 відповідно.

Померлий проживав та був зареєстрований АДРЕСА_1. Разом з ним в одному господарстві проживали і були зареєстровані ОСОБА_2 (дочка) та члени її родини. ОСОБА_2 прийняла спадщину у відповідності до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, шляхом фактичного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

За життя померлий склав заповіт, посвідчений 11.11.2010 року Проценківською сільською радою, за реєстровим № 273 в якому належні йому вищевказані земельні ділянки заповів їй - ОСОБА_2

Звернувшись до Зіньківської державної нотаріальної контори Полтавської області з проханням оформити спадщину за заповітом на земельні ділянки, проте отримала відмову.

На запит нотаріуса, адресований начальнику відділу Держгеокадастру у Зіньківському районі Полтавській області Бєловій Л.М. у видачі Витягу з реєстру Державного земельного кадастру відмовлено, так як відомості про вказану земельну ділянку не внесені до Державного реєстру земель (на картографічних документах Державного реєстру земель відсутні позначення наявності такої ділянки на відповідній території).

А отже, позивачка не має змоги отримати витяг з Державного земельного кадастру про відсутність обмежень на земельну ділянку й витяг з поземельної книги, адже вона не є її власником, а видати свідоцтво про право на спадщину без вищевказаних документів нотаріус не має змоги.

Оскаржуваним рішенням Зіньківського районного суду Полтавської області від 26 січня 2017 року позовну заяву ОСОБА_2 до Проценківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області про визнання права власності на земельні ділянки в порядку спадкування за заповітом задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 3/4 частини земельної ділянки площею 2,90 гектарів розташованої на території Проценківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області з цільовим призначенням (використанням) «Для ведення товарного сільськогосподарського виробництва», що належала ОСОБА_3, померлому ІНФОРМАЦІЯ_3, на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданного 29.07.2003 року Зіньківською районною державною адміністрацією Полтавської області, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за №530, як за спадкоємицею за заповітом.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 3/4 частини земельної ділянки площею 2,90 гектарів розташованої на території Проценківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області з цільовим призначенням (використанням) «Для ведення товарного сільськогосподарського виробництва», що належала ОСОБА_3, померлому ІНФОРМАЦІЯ_3, на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_5, виданного 29.07.2003 року Зіньківською районною державною адміністрацією Полтавської області, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за №529, як за спадкоємицею за заповітом.

Стягто з Проценківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, що розташована в с.Проценки, Зіньківського району Полтавської області, НОМЕР_6 на користь ОСОБА_2 1593 грн. 54 копійки.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 в частині визнання права власності за нею на дві земельні ділянки по ? частки, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка має рідного брата - ОСОБА_5, який є пенсіонером та інвалідом, а тому має право у відповідності до ст. 1241 ЦК України на обов`язкову частку від спадкового майна (половина частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом). Позивачка відмовилась залучати ОСОБА_5 як сторону у справі та не надала суду доказів того, що її брат, ОСОБА_5 відмовився від спадщини.

Рішення в частині відмови у задоволенні позову оскаржила позивачка ОСОБА_2, яка посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неправильного застосування судом норм матеріального права, прохала його змінити, виключивши з мотивувальної частини судового рішення обставини щодо права ОСОБА_5 на обов`язкову частку в спадщині після смерті ОСОБА_3; скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог в повному обсязі; виключити в другому і третьому абзаці резолютивної частини судового рішення з тексту позначення розміру «3/4 частини», а словосполучення «Земельної ділянки» змінити на словосполучення «земельну ділянку».

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначила, що після смерті її батька вона прийняла спадщину як спадкоємець за заповітом, так як на час відкриття спадщини постійно проживала зі спадкодавцем і від спадщини не відмовлялась. За її заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину державний нотаріус Герасименко Л.В. Зіньківської державної нотаріальної контори видала їй свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку площею 2,0001 га. У видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на дві земельні ділянки кожна з яких площею 2,90 га, нотаріус відмовила з підстав відсутності реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі. Висновок суду, що ОСОБА_5 має право успадкувати ? частини спадкового майна спадкодавця ОСОБА_3, незалежно від змісту заповіту, ґрунтується не на законі, так як нормою ст. 1269 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. У відповідності до норми ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 цього кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. До матеріалів справи долучені докази про не прийняття ОСОБА_5 спадщини, а тому, висновки суду про право на успадкування ним обов`язкової частки у спадковому майні є хибними.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду в оскаржуваній частині не відповідає зазначеним вимогам.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з нормою ч. 2 вищевказаної статті, апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були дослідженні з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Згідно з п.п. 3, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Судом першої інстанції вірно встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер батько позивачки, ОСОБА_3, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_7 (а.с.6).

Після його смерті відкрилась спадщина, яка складається з двох земельних ділянок площею 2,90 га кожна, які призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва і розташовані на території Проценківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, належні ОСОБА_3 на підставі державних актів на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 та серії НОМЕР_5, виданих 29 липня 2003 року Зіньківською районною адміністрацією Полтавської області, зареєстрованого в Книзі державних актів на право приватної власності на землю за №№ 530, 529 відповідно (а.с.8, 9).

Згідно з довідкою, виданою 27.10.2016 року Проценківською сільською радою Зіньківського району Полтавської області проживав ОСОБА_3, що помер ІНФОРМАЦІЯ_3, проживав у АДРЕСА_1. На день смерті ОСОБА_3 за вказаною адресою проживали: ОСОБА_2 (дочка) та ОСОБА_7 (зять) (а.с. 7).

Родинні відносини позивачки, ОСОБА_8, зі спадкодавцем, ОСОБА_9 підтверджуються свідоцтвом про народження серії НОМЕР_8 (а.с.14-15).

Згідно з довідками Відділу держгеокадастру у Зіньківському районі Полтавської області від 26.10.2016 року № 99-1612-1370/2-16, виданими у відповідь на запит нотаріуса щодо надання витягу з Державного земельного кадастру на земельні ділянки розміром 2,90 га, що розташовані на території Проценківської сільської ради, Зіньківського району, Полтавської області, що належали ОСОБА_3 (помер ІНФОРМАЦІЯ_3) на підставі державних актів серії НОМЕР_5 та НОМЕР_1 від 29.07.2003 року, реєстрові номери 529 та 530, відділ Держгеокадастру у Зіньківському районі Полтавської області повідомив, що дані щодо реєстрації земельної ділянки в державному земельному кадастрі відсутні (а.с. 12,13).

За життя спадкодавець ОСОБА_3 склав заповіт, згідно з яким своє право на земельну ділянку загальним розміром 2,90 га., державний акт НОМЕР_1 від 29.09.2003 року, своє право на земельну ділянку загальним розміром 2,90 га., державний акт НОМЕР_5 від 29.09.2003 року, своє право на два майнові паї, які знаходяться на території Проценківської сільської ради, Зіньківського району, Полтавської області і все майно, він заповів дочці ОСОБА_2 (а.с. 17).

Згідно з довідкою за підписом завідуючої Зіньківською держнотконторою Герасименко Л.В., після померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3, останнім місцем проживання якого було с. Довжик Зіньківського району, Полтавської області, Зіньківською державною нотаріальною конторою заведена спадкова справа № 348/2016 на підставі заяви про видачу свідоцтва ОСОБА_2. Про наявність чи відсутність інших спадкоємців на спадкове майно невідомо, претензії від кредиторів не надходили (а.с. 27).

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб(спадкоємців).

Згідно з нормою ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до норми ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з нормою ч.1 ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Відповідно до ч.1 ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Згідно з нормою ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до норми ч. 3 ст. 1235 ЦК України, заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині. Чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, встановлюється на час відкриття спадщини.

Згідно з ч. 1 ст. 1241 ЦК України, малолітні, неповнолітні повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Відповідно до норм ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно з ч. 1 ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

З урахуванням встановлених обставин справи та вищевикладених норм матеріального та процесуального права колегія суддів дійшла до висновку про правильність доводів апелянта щодо невідповідності висновків суду обставинам справи, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

Так матеріалами справи підтверджується, що позивачка ОСОБА_2 прийняла спадщину за заповітом після свого померлого батька - ОСОБА_3, шляхом постійного проживання із ним на день відкриття спадщини.

У встановлений у законі строк позивачка звернулась до нотаріуса із письмовою заявою про прийняття спадщини, виконавши вимоги ч. 1 ст. 1270 ЦК України.

Сама ж позивачка суду повідомила, що має рідного брата ОСОБА_5, який є пенсіонером та інвалідом, але спадщину він у встановлений у законі строк у жодний спосіб не прийняв, а тому немає необхідності залучати його до участі у справі у якості сторони чи третьої особи.

З інформації, що була надана державним нотаріусом вбачається, що будь-які особи, крім позивачки, із заявою про прийняття спадщини не звертались.

Так, спадкоємець, який має право на обов`язкову частку у спадщині, не прийме спадкове майно у встановлений законом строк чи відмовиться від спадщини, майно успадковується спадкоємцями за заповітом.

Отже, особа, яка має право на обов`язкову частку у спадщині повинна прийняти її. Якщо, непрацездатна особа, яка входить до кола спадкоємців за законом не проживала зі спадкодавцем на час відкриття спадщини і у строки встановлені статтею 1270 ЦК України не подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини, вона вважається такою, що спадщину не прийняла.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла до переконання про помилковість висновку суду першої інстанції про те, що позивачка не надала доказів неприйняття спадщини ОСОБА_5, залишивши за ним право для можливого успадкування ? частини від двох земельних ділянок у майбутньому.

Судом першої інстанції у тексті рішення також вказано, що суд роз`яснив позивачці право заявити клопотання про залучення як сторони по справі її брата - ОСОБА_5, однак ОСОБА_2 відмовилась від його залучення до участі у справі.

Разом з тим, колегія суддів зазначає що задля з`ясування позиції особи щодо зазначеного позову, він міг самостійно залучити ОСОБА_5 до участі у розгляді справи у якості третьої особи у відповідності до норми ч. 2 ст. 35 ЦПК України.

Особа у відповідності до ч. 1 ст. 36 ЦПК України повідомила суд про наявність у неї брата, рідного сина спадкодавця.

З огляду на викладене, відмова особи залучати у якості співвідповідача у справі ОСОБА_5, вважаючи, що у неї відсутні до нього позовні вимоги, бо спадщину він не прийняв, не є підставою для часткової відмови у задоволенні позову.

З огляду на викладене, рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до п. 1 ч. 1 ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Керуючись ст. 303, п.2 ч.1 ст. 307, ст. 309 п.п. 1, 2, 3, 4, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 26 січня 2017 року - скасувати, ухваливши нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 у повному обсязі.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку площею 2,90 га., що розташована на території Проценківської сільської ради Зіньківського району, Полтавської області, з цільовим призначенням «Для ведення товарного сільськогосподарського виробництва», що належала ОСОБА_3 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданого 29 липня 2003 року Зіньківською райдержадміністрацією Полтавської області, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 530, як за спадкоємицею за заповітом.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку площею 2,90 га., що розташована на території Проценківської сільської ради Зіньківського району, Полтавської області, з цільовим призначенням «Для ведення товарного сільськогосподарського виробництва», що належала ОСОБА_3 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_5, виданого 29 липня 2003 року Зіньківською райдержадміністрацією Полтавської області, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 529, як за спадкоємицею за заповітом.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням апеляційного суду законної сили.

Головуючий: Л.М. Хіль

Судді: С.А. Гальонкін

О.А. Лобов

З оригіналом згідно: Л.М. Хіль