Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 березня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого судді - Ковальчук Н.М.,

суддів - Гордійчук С.О., Боймиструка С.В.,

секретар судового засідання - Демчук Ю.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 01 грудня 2014 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 01 грудня 2014 року у задоволенні вказаного позову відмовлено.

Вважаючи рішення суду незаконним, необґрунтованим, ПАТ «ВіЕс Банк» оскаржило його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі пояснює, що право звернення стягнення у банку до відповідача як позичальника виникло у зв'язку з порушенням останнім умов кредитного договору. Вказує, що місцевий суд неправомірно відмовив у задоволенні позову та прийшов до помилкового висновку про те, що мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів у іноземній валюті, звільняє від виконання зобов'язання. Доводить, що такий мораторій є лише відстроченням виконання певних обов'язків чи відкладення певних дій на визначений/невизначений строк на підставі спеціального акту. Стверджує, що суд, встановивши сукупність обставин, які є підставою для задоволення позовних вимог шляхом звернення стягнення на іпотечне майно, повинен був, ухвалюючи відповідне рішення, вирішити питання про зупинення стягнення на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Звертає увагу на аналогічні правові позиції Верховного Суду України №№6-44цс15, 16-46цс15, 6-333цс25. З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог в повному обсязі.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, беручи до уваги пояснення учасників процесу, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Згідно ч. 1, 3 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде

__________________________________________________________________________Справа № 569/16926/14-ц Головуючий в суді І інстанції - Рогозін С.В.

Провадження № 22-ц 787/400/2017 Суддя-доповідач - Ковальчук Н.М. встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Судом встановлено, що 23 червня 2008 року між ПАТ «ВіЕс Банк» (правонаступник ВАТ "Електрон Банк") та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № KF50297, з додатками, згідно якого позивачем було надано відповідачу кредит в розмірі 25 000,00 доларів США, з кінцевим строком погашення не пізніше 22.06.2023 року, під 12,5 % річних.

Позивачем умови кредитного договору щодо надання коштів виконано, що стверджується заявою на видачу готівки № 1725_19 від 23.06.2008 року.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплачувати проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 кодексу, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № KF50297 від 23.06.2008 року між Банком та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір від 23 червня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Червук О.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1118, згідно якого відповідач надав в заставу позивачу нерухоме майно разом з усіма його приналежностями - квартиру АДРЕСА_1.

За статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання. Згідно ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Спірні відносини між сторонами виникли у зв'язку з невиконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором та - як наслідок - утворення заборгованості, про стягнення якої позивач і звернувся до суду з даним позовом, визначивши її розмір в сумі 18 809,71 доларів США, що відповідно становить 243 613,19 гривень за курсом НБУ.

Відмовляючи у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції керувався положеннями Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та виходив з того, що не може бути примусово стягнуте нерухоме майно, яке є предметом застави, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами України в іноземній валюті та за умови, що таке майно використовується ним як місце постійного проживання при відсутності у власності іншого нерухомого майна і загальна площа якого, при цьому, не перевищує 140 кв.м.

Суд першої інстанції в своєму висновку зазначив, що ОСОБА_1 порушив умови кредитного договору, не повернувши у встановлений строк кредитних коштів, у зв'язку з чим Банк правомірно звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, якою забезпечено належне виконання обов'язків ОСОБА_1 перед ПАТ «ВіЕс Банк» за кредитним договором № KF50297.

Визначаючи розмір заборгованості, в рахунок якої підлягає звернення стягнення на іпотечне майно, суд першої інстанції виходив з того, що її розрахунок проведений позивачем у відповідності з умовами договору та відповідачем не спростований і не оскаржений, а тому сума 18 809,71 доларів США, що відповідно становить 243 613,19 гривень за курсом НБУ, підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача.

З такими висновками місцевого суду колегія суддів апеляційної інстанції погоджується частково.

На підставі ч.1 ст.589 ЦК України у разі не виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право стягнення на предмет застави.

За ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно п. 13 іпотечного договору, укладеного між сторонами, право звернення стягнення на предмет іпотеки виникає у іпотекодержателя з наступних підстав: а) у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем-боржником основного зобов'язання; б) у разі порушення іпотекодавцем обов'язків встановлених іпотечним договором.

ПАТ «ВіЕс Банк» було надіслано ОСОБА_1 лист-повідомлення № 09-3/19244 від 28.08.2014 року з вимогою повного виконання зобов'язань за кредитним договором та попереджено його про звернення стягнення на предмет іпотеки.

За умовами кредитного договору лист про виконання зобов'язань за кредитним договором повинен бути виконаний позичальником.

Однак, вищевказаний лист відповідачем протягом 30 календарних днів виконаний не був, повне чи часткове погашення заборгованості за кредитним договором відповідачем не проведено, у зв'язку з чим позивач набув права звернення стягнення на предмет іпотеки.

З огляду на встановлені обставини справи та вимоги закону, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що Банк правомірно та обґрунтовано звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Разом з тим, вірно встановивши обставини справи щодо існування заборгованості відповідача перед позивачем, місцевий суд помилково розтлумачив норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та на його підставі звільнив відповідача від виконання зобов'язання за кредитним та іпотечним договорами, тоді як мораторій за своєю юридичною суттю є лише відстроченням виконання певних обов'язків, відкладенням певних дій на визначений або невизначений період.

Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який набрав чинності 07 червня 2014 року, визначено, що протягом дії цього Закону: 1) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку; 2) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) інше майно (майнові права), яке відповідно до законодавства або кредитного договору підлягає стягненню з позичальника, зазначеного у підпункті 1 цього пункту, при недостатності коштів, одержаних стягувачем від реалізації (переоцінки) предмета застави (іпотеки).

Колегія суддів вважає, що даний закон розповсюджує свою дію на правовідносини, які склалися між сторонами по даній справі.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1, передана в іпотеку, використовується ОСОБА_1 для постійного проживання, при цьому іншого житла він не має, про що свідчать дані про його реєстрацію (паспорт НОМЕР_1, виданий Рівненським МУ УМВС України в Рівненській області 25.10.1997 року).

Позивачем наведених вище обставин не спростовано.

Поняття "мораторій" у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Відповідно до Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", мораторій це тимчасове обмеження і згідно зі ст. 3 цього закону він втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості.

Таким чином, установлений Законом України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то він не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень, на період чинності цього Закону.

До такого правового висновку прийшов Верховний Суд України у постанові від 27 травня 2015 року у справі № 6-57цс15, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Вирішуючи даний спір, колегія суддів також враховує правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 02 вересня 2015 року № 6-1049цс15, предметом якої був спір про виселення.

Суд зробив правовий висновок про те, що за змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» застосовуються як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

У зв'язку з наведеним, у Банку не було правових підстав звертатися до суду з вимогою про виселення.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

У зв'язку з цим, з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ВіЕс Банк» підлягають до стягнення судові витрати, які складаються з судового збору, сплаченого при подачі позовної заяви та апеляційної скарги, в сумі 4 509 грн. 87 коп..

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з'ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов'язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка звернулась із апеляційною скаргою, не надано.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при вирішенні даного спору були невірно застосовані правові норми до спірних правовідносин, у зв'язку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, при цьому застосувавши норми Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" щодо зупинення виконання рішення на час його дії.

Керуючись ст. ст. 303, 309, 313, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 01 грудня 2014 року скасувати.

Позов Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» заборгованість за кредитним договором № KF50297 від 23 червня 2008 року в сумі 18 146 (вісімнадцять тисяч сто сорок шість) доларів США 60 центів та 8 588 (вісім тисяч п»ятсот вісімдесят вісім) гривень 24 копійки, що в загальному гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на час звернення до суду з позовом становить 243 613 (двісті сорок три тисячі шістсот тринадцять) гривень 19 копійок і яка складається:

- тіло кредиту 17 055,94 дол. США;

- нараховані та несплачені відсотки за користування кредитом 1 090,66 доларів США;

- нарахована та несплачена пеня станом на 15.10.2014 року 8 588,24 гривні,

шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 23 червня 2008 року, посвідченим приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Червук О.В. та зареєстрованим в реєстрі за № 1118, однокімнатної квартири АДРЕСА_1, загальною площею 44,5 м. кв, житловою площею - 15,85 кв.м., інвентаризаційною вартістю на час укладення договору іпотеки 22 926 гривень, яка належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 18 січня 2013 року, з наданням Публічному акціонерному товариству „ВіЕс Банк" права продажу цього житлового приміщення на прилюдних торгах за початковою ціною, встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності - незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження" та з наданням права Публічному акціонерному товариству „ВіЕс Банк" отримання в будь-яких установах, підприємствах, організаціях, а також в органах державної реєстрації прав - структурних підрозділах органів Мінюсту, що забезпечують реалізацію повноважень Укрдержреєстру та реєстрації права власності на нерухоме майно, та нотаріусів, будь-яких документів необхідних для продажу вищевказаної квартири.

Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню.

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» до ОСОБА_1 про виселення відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» судові витрати по сплаті судового збору в сумі 4 509 (чотири тисячі п»ятсот дев»ять) гривень 87 копійок.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий суддя підпис Ковальчук Н.М.

Судді: підпис Гордійчук С.О.

підпис Боймиструк С.В.

Копія вірна: суддя-доповідач Ковальчук Н.М.