Справа № 441/1278/16 Головуючий у 1 інстанції: Яворська Н.І.
Провадження № 22-ц/783/1038/17 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М, Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: ОСОБА_3, ОСОБА_4, її

представника ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Городоцького районного суду Львівської області від 24 листопада 2016 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_4 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_6 про зобов»язання Городоцької міської ради Львівської області зняти з реєстрації місця проживання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в квартирі АДРЕСА_1, виселення з квартири АДРЕСА_1, без надання іншого житла та стягнення 1551,20 грн. витрат на правову допомогу та сплату судового збору.

Оскаржуваним рішенням ОСОБА_4 в позові до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_6 про виселення без надання іншого жилого приміщення відмовлено.

Рішення в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_4,вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що квартира АДРЕСА_1, належить їй на праві приватної власності. ОСОБА_3, будучи її сином, самовільно проживає в спірній квартирі, постійно погрожує їй смертю та запроторенням до психіатричної лікарні, нищить майно, користується комунальними послугами не вносячи жодної плати, часто влаштовує сварки та бійки, завдаючи позивачці травм, зокрема вириває волосся з голови, б'є по голові, кидає на підлогу, наносить побої руками та ногами по всьому тілі, також, відповідач закриває квартиру на ключ і не дає їй змоги потрапити в житло та ним фактично користуватися. Неодноразові звернення до правоохоронних органів із заявами про протиправну поведінку ОСОБА_3 та вжиття заходів з цього приводу до жодних наслідків не призвели, а лише погіршили ситуацію яка склалась між сторонами. З вищенаведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення ОСОБА_4, її представника ОСОБА_5 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_3 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не ідлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

За загальними положеннями ЦПК України обов»язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 4 ЦПК України закріплено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з відсутності належних та допустимих доказів того, що відповідач руйнує та псує квартиру і майно, застосовує до позивачки фізичну силу, оскільки вказане спростовано повідомленнями слідчих Городоцького ВП Яворівського ВП ГУ НП у Львівській області № 7856/54/20/12-16 від 18.08.2016 р. та № 65/2/54/20/08-15 від 08.07.2016 р., з яких вбачається, що кримінальні провадження стосовно ОСОБА_3 закрито у зв'язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, на підтвердження того, що реєстрація та проживання відповідача у спірній квартирі перешкоджає їй вільно володіти та користуватись належною на праві власності квартирою АДРЕСА_1.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 55 Конституції України та положень ст. ст. 3, 11, 15, 59, 60 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Розгляд цивільних справ здійснюється не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін самостійно, на власний розсуд розпоряджається своїми правами й зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Захист прав у порядку цивільного судочинства - це передбачені законом способи охорони цивільних, житлових, земельних, сімейних чи трудових прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Відповідно до ч.1 ст. 391 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування, володіння та розпорядження своїм майном.

У разі будь - яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про виселення.

Вирішення питання про наявність правових підстав для виселення особи із житлового приміщення залежить, зокрема, від вирішення питання про правомірність набуття права користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства, від відношення до прав та свобод інших мешканців.

За змістом ч.4 ст. 156 ЖК України до членів сім»ї власника житлового будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст. 64 цього Кодексу, зокрема, його дружина, діти і батьки.

Згідно зі ст. 156 ЖК УРСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим примушенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом.

Підстави виселення членів сім»ї власника житлового будинку, квартири передбачені ч. 1 ст. 116 та ст. 157 ЖК України.

З урахуванням ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Таким чином, виселення без надання іншого помешкання, відповідно до ст. 116 ЖК УРСР, допускається у випадках: протиправної винної поведінки особи, що створює своїми діями неможливість спільного проживання в одній квартирі або цілому будинку; систематичного характеру таких дій; безрезультатності заходів попередження або суспільного впливу і продовження винним негідної поведінки.

Протиправна винна поведінка - це навмисні дії особи, безпосередньо пов'язані не тільки з явною неповагою до звичайних правил спільного проживання (скандали, дебоші, образи, заподіяння тілесних ушкоджень), але також навмисне ігнорування встановлених правил користування житловими і підсобними приміщеннями, невиконання вимог про дотримання тиші в квартирах і на подвір'ї, а також інші навмисні дії, що перешкоджають нормальному проживанню в квартирі або житловому будинку.

Виселення через неможливість спільного проживання може мати місце лише при систематичному порушенні винним правил суспільного співжиття.

Відповідно до роз»яснень п.17 постанови Пленум Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при розгляді справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК УРСР осіб, що систематично порушують правила суспільного співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або житловому будинку, варто виходити з того, що при антигромадському поводженні, що продовжується, виселення винного може бути у випадку повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або суспільного впливу не дали позитивних результатів. Доказом застосування мір попередження і громадського впливу можуть служити постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, офіційні застереження, рішення суду або третейського суду про притягнення до відповідальності, протоколи або постанови громадських організацій, трудових колективів, що засудили дії винного. Одні лише факти звернення у відповідні органи зі скаргами на порушення правил суспільного співжиття без застосування до винного заходів впливу цими органами не є підставою для виселення.

Судом першої інстанції на підставі витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 13.04.2004 року, встановлено, що ОСОБА_4 на праві власності належить квартира АДРЕСА_1, яку вона отримала у власність на підставі договору дарування серії НОМЕР_2 від 30.10.2003 року.

З копії будинкової книги, акта обстеження матеріально-побутових умов № 197 від 29.04.2016 року видно, що в спірній квартирі зареєстровані троє осіб: позивачка ОСОБА_4, відповідач ОСОБА_3, який є сином позивачки, та ОСОБА_6 (дочка позивачки та сестра відповідача).

Враховуючи те, що відповідач є членом сім»ї позивачки, проживав у спірній квартирі без реєстрації з 2003 року, чого позивачка не заперечувала, вселився до спірної квартири за згодою її власника, у встановленому законом порядку, вірним є висновок суду про те, що він відповідно набув прав і обов»зків, передбачених ст. 156 ЖК УРСР.

Обгрунтовуючи позовні вимоги про виселення ОСОБА_3 з належної їй на праві власності квартири, позивачка посилалася на неправомірність його поведінки, що робить неможливим її проживання з ним в одній квартирі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст. 57 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відмовляючи ОСОБА_4 у задоволенні позову, суд виходив з того, що позивачка, всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України, не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження систематичного порушенням відповідачем правил співжиття, що робить неможливим для неї проживання з ним в одній квартирі, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.

Суд першої інстанції вірно зазначив в оскаржуваному рішенні, що при антигромадській поведінці, що продовжується, виселення винного може бути у випадку повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження не дали позитивних результатів, доказом застосування яких можуть бути постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, офіційні застереження, рішення суду про притягнення до відповідальності. Одні лише факти звернення у відповідні органи зі скаргами на порушення правил суспільного співжиття без застосування до винного заходів впливу цими органами, не є підставою для виселення.

З долучених до справи відповідей на звернення ОСОБА_4 за 2015 - 2016 роки, видно, що позивачка неодноразово зверталася до Городоцького ВП Яворівського ВП ГУ НП у Львівській області з приводу порушень ОСОБА_3, відповідачем по справі, правил співжиття у спірній квартирі та вчинення насильства в сім»ї, з приводу його антигромадської поведінки, проте проведеними перевірками не було встановлено фактів будь-яких кримінальних чи адміністративних правопорушень.

Позивачкою, всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України, не долучено до матеріалів справи доказів на підтвердження вжиття до відповідача відповідними органами, в тому числі правоохоронними органами, заходів попередження про недопустимість порушення правил співжиття, антигромадської поведінки, що робить неможливим проживання позивачки в одній квартирі з відповідачем, що попередження правоохоронними органами виносилися, і що відповідач, не менш, як двічі, був повідомлений про винесення попередження про недопустимість порушення правил співжиття, антигромадської поведінки.

Ухвалюючи рішення з врахуванням роз»яснень п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення», суд першої інстанції встановлюючи наявність чи відсутність фактів, якими позивачка обґрунтовувала позовні вимоги, не взяв до уваги показів позивачки про те, що відповідач руйнує та псує квартиру і майно, застосовує до неї фізичну силу, оскільки вказане спростовано повідомленнями слідчих Городоцького ВП Яворівського ВП ГУ НП у Львівській області № 7856/54/20/12-16 від 18.08.2016 р. та № 65/2/54/20/08-15 від 08.07.2016 р., з яких вбачається, що кримінальні провадження стосовно ОСОБА_3 закрито у зв'язку з відсутністю складу кримінального правопорушення.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про те, що долучені позивачкою до матеріалів справи висновки експерта, не є безспірним доказом спричинення їй тілесних ушкоджень саме ОСОБА_3, оскільки зазначена у висновку інформація про те, що тілесні ушкодження було завдано ОСОБА_3, записана зі слів позивачки, інші належні та допустимі докази на підтвердження спричинення тілесних ушкоджень саме ОСОБА_3 в матеріалах справи відсутні, докази про притягнення ОСОБА_3 до кримінальної відповідальності за спричинення ОСОБА_4 тілесних ушкоджень в матеріалах справи також відсутні.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції повно та всебічно з"ясував обставини справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення суду.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Городоцького районного суду Львівської області від 24 листопада 2016 року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

Цяцяк Р.П.