Справа № 661/2723/16-ц
Провадження № 2/661/48/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2017 року

Новокаховський міський суд Херсонської області у складі:

головуючої - судді Бойко М.Є.,

при секретарі - Асановій Н.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, у місті Нова Каховка, Херсонської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову - приватний нотаріус Новокаховського міського нотаріального округу Крамчанін Сергій Алімович про визнання договору дарування недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в якому з урахуванням змін в ході судового розгляду справи просила визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 24.07.2006 року, посвідчений нотаріусом Новокаховського міського нотаріального округу Крамчаніним С.А.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що спірна квартира належала їй та ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності подружжя, але була зареєстрована на чоловіка, який без її згоди відчужив вказане майно, подарувавши відповідачу, про що вона дізналась тільки після смерті ОСОБА_4, у вересні 2016 року.

В судовому засіданні адвокат позивачки Петренко А.П. вимоги позову підтримав з підстав, у ньому зазначених, просив їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та адвокат Антипенко В.П., який представляв його інтереси, заперечували проти задоволення позову, посилаючись на те, що відповідач є добросовісним набувачем спірної квартири.

Заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступних встановлених судом обставин та відповідних їм правовідносин.

Відповідно до ст. 16 ЦК, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач згідно ст. 10 ЦПК зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. При цьому юридично важливою обставиною є доведення факту добросовісності чи недобросовісності набувача майна.

Судом встановлено, що з 03.03.1979 року позивачка та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 05.10.2006 року. Під час перебування в шлюбі ними 26.06.2002 року була придбана квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1, яка належала їм на праві спільної сумісної власності, як майно подружжя, придбане під час шлюбу.

24.07.2006 року ОСОБА_7 без згоди позивача відчужив вказану квартиру, подарувавши її ОСОБА_2 за договором дарування , зареєстрованим в реєстрі за № 2192.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер (актовий запис Новокаховського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану територіального управління юстиції в Херсонській області № 591 від 16.08.2016 року).Після його смерті, 30 серпня 2016 року, позивачка ОСОБА_1 звернулась до приватного нотаріуса Новокаховського міського нотаріального округу Херсонської області Сердюк Л.І. із заявою про прийняття спадщини.

В ході розгляду справи доводи представника позивачки про те, що про відчуження спільного сумісного майна подружжя остання довідалась лише після смерті колишнього чоловіка залишились не спростованими відповідачем, доказів протилежного ним суду не надано, а тому не можуть братись до уваги посилання представника відповідача про пропущення позивачем строку позовної давності, оскільки відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно зі ст.22 КпШС України ( який був чинним на час придбання спірної квартири) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Верховний Суд України у постанові № 522/2038/14 від 26 жовтня 2016 року в черговий раз підтвердив свою наступну правову позицію:

За статтею 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі.

Законодавством не передбачено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з підстави його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна.

Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку можна дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57- 60 ЦПК України.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови в їх прийнятті.

Згідно з п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судове рішення у цивільній справі" від 18 грудня 2009 року N 14 при ухваленні рішення суд відповідно до ст. 212 ЦПК України оцінює докази з урахуванням вимог ст. ст. 58 та 59 ЦПК України про їх належність і допустимість. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 57 ЦПК України установлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 58 ЦПК України).

За змістом частини п'ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна.

Під поняттям "знав" слід розуміти не лише безпосередню обізнаність особи у тому, що вона набуває майно у суб'єкта, який не наділений правом на його відчуження, а й водночас усвідомлення факту порушення своїми діями прав іншої особи.

Матеріали даної цивільної справи не містять належних та допустимих доказів, які б підтверджували той факт, що відповідач ОСОБА_2 при укладенні оспорюваного договору 24.07.2006 року знав чи не міг не знати про те, що квартира АДРЕСА_1 належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що ОСОБА_4, що укладав договір, не отримав згоди на це ОСОБА_1. Сам відповідач в судовому засіданні ці обставини категорично заперечував, а протилежне, тобто те, що ОСОБА_2 є недобросовісним покупцем позивач суду не довів.

За таких обставин правові підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10, 11, 60, 88, 169, 212, 213, 215, 224-226 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову - приватний нотаріус Новокаховського міського нотаріального округу Крамчанін Сергій Алімович про визнання договору дарування недійсним відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Херсонської області через Новокаховський міський суд.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження.

Суддя М. Є. Бойко