АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 лютого 2017 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Антоненко Н.О., Шкоріної О.І.

при секретарі: Юрченко А.С.

за участю: представника позивача Федяйнової О.М.

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_3, яка діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_4 на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 грудня 2013 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

В обґрунтування позовних вимог, позивач посилався на те, що 21 березня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є позивач) та ОСОБА_6 укладено Договір про надання відновлювальної кредитної лінії №10-29/5889, Кредитором надано Позичальнику грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання.

В забезпечення виконання зобов'язань за Договором про надання відновлювальної кредитної лінії №10-29/5889 від 21 березня 2008 року, між Позивачем та відповідачем ОСОБА_4 укладено Іпотечний договір № 02-10/978 від 21 березня 2008р., передано в іпотеку наступне нерухоме майно, а саме: п'ятикімнатну квартиру №66, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Третя особа порушила договірні зобов'язання та не повертає заборгованість за кредитом.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11 грудня 2013 року Позов Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» - задоволено.

Справа №761/17649/16-ц
№ апеляційного провадження:22-ц-796/1939/2017
Головуючий у судіпершоїінстанції: Саадулаєв А.І.
Доповідач у судіапеляційноїінстанції: Стрижеус А.М.
В рахунок часткового погашення заборгованості ОСОБА_6 за договором про надання відновлюваної кредитної лінії № 10-29/5889 від 21 березня 2008 року у розмірі 8 650 000 гривень звернути стягнення на предмет іпотеки, шляхом визнання за Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» () право власності на п'ятикімнатну квартиру № 66, загальною площею 250,5 кв. м., житловою площею 137,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» судовий збір у розмірі 3441 грн. 00 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду, представником відповідача ОСОБА_3, яка діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_4, подано апеляційну скаргу, в якій вона просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3, яка діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_4, підтримала доводи апеляційної скарги.

Представник позивача Федяйнова О.М., яка діє на підставі довіреності в інтересах ПАТ «Укрсоцбанк», проти доводів апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши обґрунтованість та законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення суду, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду не відповідає в повній мірі вказаним вимогам процесуального закону.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, 21 березня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є позивач ПАТ «Укрсоцбанк») та ОСОБА_5 укладено Договір про надання відновлювальної кредитної лінії №10- 29/5889, відповідно до якого банк надав позичальнику грошові кошти (кредит) у сумі 490 000,00 Євро на строк до 20 березня 2023 року.

Згідно з положень п. 1.1.1 кредитного договору, за користування кредитом позичальник зобов'язується сплачувати банку проценти в розмірі 12,3 % річних.

08 грудня 2008 року між позивачем та ОСОБА_6 укладено Додаткову угоду № 1 до Договору про надання відновлювальної кредитної лінії №10-29/5889 від 21 березня 2008 року, сторони змінили п. 1.1.1 статті 1 Кредитного договору та виклали в іншій редакції, а саме: «Надання Кредиту буде здійснюватися окремими траншами, зі сплатою 13,5% процентів річних, в межах максимального ліміту заборгованості до 468 216 Євро з наступним зниженням максимального ліміту заборгованості починаючи з 10 липня 2009 року, кожного 10 (десятого) числа місяця ліміт зменшується на 2 838 Євро та кінцевим терміном повернення заборгованості за Кредитом до 20 березня 2023 року».

29 травня 2009 року між позивачем та ОСОБА_6 укладено Договір б/н про внесення змін до Договору про надання відновлювальної кредитної лінії №10- 29/5889 від 21 березня 2008 року, сторони дійшли згоди щодо внесення змін в порядок погашення відсотків, а саме: «Сплата процентів що були нараховані та прострочені за користування кредитними коштами в період з 01 жовтня 2008 року по 31 травня 2009 року у розмірі 37 449, 47 Євро 47 євроцентів, здійснюється в термін до 10 серпня 2009 року включно».

24 червня 2009 року між позивачем та ОСОБА_6 укладено Додаткову угоду б/н про внесення змін до Договору про надання відновлювальної кредитної лінії №10-29/5889 від 21 березня 2008 року, сторони внесли зміни щодо умов кредитування, виклавши абзац п.1.1., п.п. 1.1.1. п.1.1. Договору в новій редакції, а саме: «Надання кредиту буде здійснюватися окремими частинами, зі сплатою 13,5 процентів річних, в межах максимального ліміту заборгованості в сумі 510 786 Євро 89 євроцентів.

Пунктом 3 Додаткову угоду про внесення змін від 24 червня 2009 року Сторони домовились, що у разі порушення Позичальником строків сплати процентів, визначених п. 2.5. Договору, та/або Кредиту як в повному обсязі, так і частково, більш ніж на 3 календарних днів, Кредитор має право вимагати право дострокового погашення кредиту, нарахованих процентів та можливих штрафних санкцій в повному обсязі шляхом направлення відповідного повідомлення Позичальнику, а Позичальник у свою чергу, зобов'язується достроково погасити в повному обсязі Кредит, нараховані проценти та можливі штрафні санкції протягом 30 календарних днів з дати одержання вищезазначеного письмового повідомлення Кредитора.

Позичальник скористалася кредитними ресурсами наданими банком, проте свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконувала, систематично порушував виконання умов кредитного договору.

Згідно розрахунку заборгованості, наданого позивачем, загальна сума заборгованості ОСОБА_5 станом на станом на 22 квітня 2013 року складає 830 920 Євро 48 євроцентів, а саме: сума заборгованості за кредитом - 513 505 Євро 72 євроцентів; сума заборгованості за відсотками - 273 781 Євро 12 євроцентів; розмір пені за несвоєчасне повернення кредиту - 7 739 Євро 4 євроцентів; розмір пені за несвоєчасне повернення відсотків - 35 894 Євро 20 євроцентів, що за курсом Національного Банку України станом на 22 квітня 2013 року в розмірі 10,4269 грн. 1 євро, становить: 8 663 899 гривень 03 копійки.

В забезпечення умов виконання кредитного договору, 01 березня 2008 року між позивачем та відповідачем у справі було укладено Іпотечний договір № 02-10/978 (а. с. 19-21).

Відповідно до положень п. 1.1. договору іпотеки, Іпотекодавець відповідач ОСОБА_8, який виступає майновим поручителем ОСОБА_6, передає в іпотеку Іпотекодержателю(позивачу) у якості забезпечення Позичальником(ОСОБА_6.) зобов'язань за договором про надання відновлювальної кредитної лінії №10-29/5889 від 21 березня 2008 року, нерухоме майно, яке стане власністю Іпотекодавця після укладення цього договору в майбутньому, а саме: п'ятикімнатну квартиру №66, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із частиною третьою статті 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому ст.37 Закону України «Про іпотеку».

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

При вирішенні даної категорії справ судам слід встановити наявність чи відсутність згоди іпотекодавця на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, а також здійснення виконавчого напису нотаріусом, як правову підставу для реєстрації права власності іпотекодержателя, якщо такі умови передбачені умовами договору іпотеки.

Відповідна правова позиція міститься і в постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15, яка з огляду на положення ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами України.

Статтею 4 Іпотечного договору № 02-10/978 від 01 березня 2008 року визначено порядок звернення стягнення на предмет іпотеки та його реалізації.

Зокрема, Іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів: на підставі рішення суду; або на підставі виконавчого напису нотаріуса; або шляхом передачі іпотеко держателю права власності на предмет іпотеки, в рахунок виконання зобов'язання за Кредитним договором у порядку визначеному ст. 37 Закону України «Про іпотеку»; або шляхом продажу предмета іпотеки Іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу у порядку встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку»; або шляхом продажу Іпотекодержателем предмета іпотеки через укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки між іпотекодавцем та відповідним покупцем в порядку, встановленому статтею6 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечним сертифікатом».

Іпотекодавець ОСОБА_4 не надав згоду на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності за іпотекодержателем. Доказів того, що діями або бездіяльністю ОСОБА_4 унеможливлює чи перешкоджає Банку реалізувати своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, матеріали справи не містять і не встановлено таких судом.

Оскільки сторони визначили позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття на нього права власності Іпотекодержателем, Законом не передбачено визнання за Іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки за рішенням суду, колегія суддів, з урахуванням висновків правової позиції викладеної в постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині звернення стягнення на предмет іпотеки.

Враховуючи, що судом першої інстанції рішення було постановлено з неправильним застосуванням ст. ст.33, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», рішення районного суду, відповідно до ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 218, 303, 304, 307, 309, 313-315, 317, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_3, яка діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_4 - задовольнити.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 грудня 2013 року - скасувати та ухвалити нове, наступного змісту.

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Суддя-доповідач:

Судді: