Справа № 495/8811/16-ц
рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

23 січня 2017 року Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючої одноособово - судді Гайда-Герасименко О.Д.,

при секретарі Завацькій І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Білгород-Дністровський цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору виконавчий комітет Білгород-Дністровської міської ради про визнання особи, такою, що втратила право користування житловим приміщенням та стягнення судових витрат,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору виконавчий комітет Білгород-Дністровської міської ради про визнання особи, такою, що втратила право користування житловим приміщенням та стягнення судових витрат.

В судове засідання позивачка та представник позивачки належним чином повідомлялись про час та місце слухання справи для надання пояснень та зясування обставин по справі, але не зявились, були подані заяви про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримують в повному обсязі та наполягають на їх задоволенні.

В судове засідання відповідач належним чином повідомлявся про час та місце слухання справи для надання пояснень та зясування обставин по справі, але не зявився, до суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги визнає, не заперечує проти їх задоволення, проти ухвалення заочного рішення суду не заперечує.

В судове засідання представник виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради не зявився, але надав пояснення в порядку ст.27 ЦПК України, згідно яких позовну заяву не визнає.

Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд повно, всебічно та об'єктивно оцінивши наявні у справі матеріали цивільної справи та докази, вважає, що позов не підлягає задоволенню за таких підстав.

Відповідно до ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно вимог ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст.214 ЦПК України, під час ухвалення судового рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правових відносин та інші.

Оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.212 ЦПК України з урахуванням положень ст.ст.57-66 ЦПК України.

Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст.61 ЦПК України.

Таким чином, суд, розглядаючи цивільну справу у порядку позовного провадження, повинен повно і всебічно зясувати фактичні обставини справи, однак не вправі виходити за межі заявлених позовних вимог та тієї доказової бази, яка сформована за рахунок доказів, поданих до суду самими учасниками процесу.

Судом встановлено.

Позивачка ОСОБА_1 являється власником квартири №118, яка розташована в житловому будинку №23 по вул.Сонячній, м.Білгород-Дністровський, Одеської області, що підтверджується рішенням виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради народних депутатів від 21 травня 1992 року №1533, договором купівлі-продажу від 06.10.1992 року та технічним паспортом.

В квартирі, яка належить позивачці зареєстрований її син відповідач по справі ОСОБА_2.

Починаючи з червня 2011 року по теперішній час відповідач за місцем реєстрації не проживає, не зявляється та фактично мешкає на території Російської Федерації.

Оскільки відповідач не проживає в вказаній квартирі, реєстрація відповідача створює суттєві перешкоди для здійснення позивачкою своїх прав як власника, позивачка змушена сплачувати комунальні послуги за всіх осіб прописаних в квартирі, включаючи відповідача.

На підставі того, що відповідач не проживає в квартирі №118, яка розташована в житловому будинку №23 по вул.Сонячній, м.Білгород-Дністровський, Одеської області, позивачка звернулась до суду з вказаним позовом.

Згідно ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб, права і інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб визначений законами України.

Серед основних прав і свобод людини і громадянина ОСОБА_3 України проголошує право на житло. Тобто право на житло - це одне з найповажніших соціально-економічних прав громадян України, оскільки воно стосується основ життя людини.

Відповідно до ст.47 ОСОБА_3 України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суд.

Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст.71 ЖК УРСР), членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст.405 ЦК УРСР). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст.72, ЖК УРСР, ст.405 ЦК україни).

Відповідно до положень ст.ст.71, 72 Житлового кодексу України, на яку посилається позивачка як на підставу обґрунтування позову передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї, за ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців. А згідно зі статтею 72 цього Кодексу визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Дані статті стосуються збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми наймачами житла в державному житловому фонді.

Частиною 3 статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до абз.1 п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 р. № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Таким чином, під час вирішення питання про втрату права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності.

Відповідач ОСОБА_2 зареєстрований в спірній квартирі у встановленому законом порядку. Факт реєстрації особи у житловому приміщенні надає цій особі право користування жилим приміщенням. Особа, яка зареєстрована у житловому приміщенні може і не бути власником цього приміщення.

Позивачка ОСОБА_1 у встановленому законом порядку, не позбавлена права вимагати відшкодування відповідачем ОСОБА_2 витрат на утримання квартири.

Бажання позиваки ОСОБА_1, як власника квартири, розпорядитись належною їй квартирою, не є правовою підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою.

Згідно зі ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом, яка не проживає в ньому без поважних причин.

Враховуючи наведені норми права та те, що для визнання відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням необхідно зібрати достатню доказову базу, яку позивачка не надала, крім того, суду не відомі причини відсутності, в звязку чим, суд не може задовольнити позовні вимоги.

Посилання позивачки на акт ОСББП «Тира» від 15.01.2017 року, як на єдиний доказ відсутності відповідача ОСОБА_2 у спірній квартирі з 2011 року, не може бути підставою для задоволення її позовних вимоги, оскільки складений зі слів сусідів.

Позивачкою ОСОБА_1 не було надано достатніх доказів на підтвердження своїх позовних вимог.

Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.1 ст.58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 2 ст.59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч.3 ст.9 ЖК України).

Керуючись ст.ст.71, 72, 150 ЖК України, ст.ст.386, 391, 405 ЦК України, ст.ст.10, 11, 58-60, 88, 197, 212-215 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору виконавчий комітет Білгород-Дністровської міської ради про визнання особи, такою, що втратила право користування житловим приміщенням та стягнення судових витрат відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя