Провадження № 22-ц/779/102/2017
Головуючий у 1 інстанції Мелещенко Л. В.
Суддя-доповідач Василишин Л.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Василишин Л.В.

суддів: Беркій О.Ю., Пнівчук О.В.

секретаря Мельник О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ВДВС Івано-Франківського міського управління юстиції про звільнення від сплати заборгованості за аліментами, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Івано-Франківського міського суду від 18 листопада 2016 року,-

в с т а н о в и л а :

У серпні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вищевказаний позовом.

Свої вимоги позивач обгрунтовував тим, що рішенням Івано-Франківського міського суду від 06.03.2013 року розірвано шлюб між ним та відповідачем та вирішено стягувати аліменти на утримання сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у твердій грошовій сумі у розмірі 500 грн. щомісячно, починаючи з 19.05.2012 року. Проте до листопада 2014 року він та колишня дружина проживали спільно, а в грудні 2014 року остання зареєстувала новий шлюб та переїхала до іншого чоловіка. ОСОБА_3 пред'явила до виконання виконавчий лист щодо стягнення аліментів у липні 2015 року.

Згідно довідки-розрахунку ВДВС Івано-Франківського міського управління юстиції за період з 19 травня 2012 року по 30 червня 2016 року заборгованість ОСОБА_2 по сплаті аліментів становить 24 708,68 грн.

Позивач зазначив, що проживаючи з колишньою дружиною до листопада 2014 року, він добровільно надавав матеріальну допомогу на утримання дитини. Крім того, відповідач більше двох років після набрання законної сили рішенням суду про стягнення аліментів не пред'явила без поважних причин виконавчий лист до виконання

Посилаючись на положення ст.197 СК України, ОСОБА_2 просив суд звільнити його від сплати заборгованості по аліментах у період з 01 червня 2012 року по 31 жовтня 2014 року в сумі 14500 грн., що виникла на підставі рішення Івано-Франківського міського суду від 06.03.2013 року.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 18.11.2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено у повному обсязі.

Вирішено звільнити ОСОБА_2 від сплати заборгованості за аліментами на користь ОСОБА_3 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, за період з 01 червня 2012 року по 31 жовтня 2014 року у сумі 14 500,00 грн., що стягуються на підставі рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06 березня 2013 року.

ОСОБА_3 на рішення суду подала апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції вимог матеріального та процесуального права.

Апелянт вказала, що рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06 березня 2013 року ОСОБА_2 зобов'язано сплачувати аліменти на користь ОСОБА_3 на утримання сина ОСОБА_4 в твердій грошовій сумі в розмірі 500 грн. Згідно рішення суду стягнення розпочато з 19.05.2012 року, відтак судом встановлено, що саме з цієї дати ОСОБА_2 був зобов'язаний сплачувати аліменти, однак не робив цього.

ОСОБА_3 не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що підставою для звільнення позивача від сплати аліментів є факт її спільного проживання з ОСОБА_2 до листопада 2014 року, а також факт пред'явлення нею виконавчого листа про стягнення аліментів до виконання через два роки з часу набрання рішенням суду законної сили.

При цьому апелянт зазначила, що вона дійсно проживала з ОСОБА_2 у їх спільно придбаній квартирі по АДРЕСА_1 до листопада 2014 року, оскільки є співвласником даної квартири, а іншого житла на той час не мала.

Проте, факт спільного проживання не свідчить про надання ОСОБА_2 матеріальної допомоги на утримання сина. Будь-яких доказів з цього приводу позивач не давав, відтак його твердження є голослівними.

Що ж стосується пред'явлення нею виконавчого листа до виконання лише через два роки після набрання рішенням законної сили, то розраховувала на добровільне виконання ОСОБА_2 обов'язку щодо утримання сина, з огляду на те, що про рішення суду про стягнення аліментів ОСОБА_2 знав .

ОСОБА_3 також вказала, що відповідно до ст.197 СК України суд звільняє боржника від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв'язку з його хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Проте, ОСОБА_2 не надав суду жодних доказів про те, що має тяжку хворобу.

Крім того, аліменти ОСОБА_2 не сплачував з часу набрання рішенням суду законної сили, як в період спільного проживання до листопада 2014 року так і після цього, внаслідок чого заборгованість станом на 01.07.2016 року становить 22 708,78 грн.

З наведених підстав ОСОБА_3 просила скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

У судовому засіданні апеляційного суду позивач апеляційну скаргу не визнав, просив її відхилити.

Апелянт в судове засідання не з»явилася.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторони, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити з наступних підстав.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2- колишнє подружжя.

За час шлюбу у сторін народився син - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.5).

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 06.03.2013 року розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Неповнолітнього сина ОСОБА_4 залишено на виховання з матір'ю ОСОБА_3 Вирішено стягувати з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_3 в твердій грошовій сумі по 500 грн. щомісячно, але не менше, ніж 30% від встановленого мінімуму для дітей відповідного віку до досягненя дитиною повноліття. Стягнення аліментів розпочато з 19.05.2012 року. Рішення набрало законної сили 10.04.2013 року (а.с.7-8).

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 09.03.2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 12.05.2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного сумісного майна подружжя, встановлено, що виконавчий лист про стягнення аліментів з ОСОБА_2 був пред»явлений до виконання 03.07.2015 року, постанова про відкриття виконавчого провадження винесена 07.07.2015року.

Згідно довідки-розрахунку Івано-Франківського міського ВДВС від 04.07.2016 заборгованість ОСОБА_2 по сплаті аліментних платежів в користь ОСОБА_3 на утримання сина ОСОБА_4 згідно виконавчого листа №0907/8308/2012 від 16.04.2016 року станом на 01.07.2016 року становить 24 708,68 грн (а.с.24), з яких за період:

- з травня по грудень 2012 року - 3708,68 грн.;

- з січня по грудень 2013 року - 6000 грн.;

- з січня по грудень 2014 року - 6000 грн.;

- з січня по грудень 2015 року - 6000 грн.;

- з січня по червень 2016 року - 3000 грн.

Звертаючись до суду із позовом, позивач просив звільнити його від сплати заборгованості за аліментами за період з 01 червня 2012 року по 31 жовтня 2014 року у сумі 14 500,00 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що заборгованість зі сплати аліментів за спірний період (з 01 червня 2012 року по 31 жовтня 2014 року у сумі 14 500,00 грн.) утворилась не з вини відповідача, оскільки виконавчий лист ОСОБА_3 пред'явила до виконання лише у липні 2015 року. Крім того, встановлена судом обтавина щодо спільного проживання сторін з дитиною до кінця жовтня 2014 року, а також факт відсутності у ОСОБА_3 власних доходів.

Переглядаючи спір в апеляційному порядку, колегія суддів вважає, що висновок суду відповідає нормам матеріального закону та встановленим обставинам справи.

Так, відповідно до ч.2 ст.197 СК України, за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв'язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

В спірному випадку, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо наявності таких обставин при вирішенні питання про звільнення платника аліментів від сплати частини заборгованості. Зокрема, з огляду на визнання сторонами такого факту, слід вважати встановленою обставину проживання сторін однією сім»єю у спірний період. В цей же період, як встановлено судом, відповідач не пред»являла до примусового виконання виконавчий лист про стягнення аліментів, як і будь-яких інших претензій щодо неутримання матеріально спільної дитини. Відсутні також і докази щодо доходу ОСОБА_3 в даний період.

Твердження ОСОБА_3 про те, що вона сподівалась на добровільну сплату ОСОБА_2 аліментів, а тому не пред'являла виконавчий лист до виконання, колегія суддів до уваги не приймає. Як вбачається з матеріалів справи, рішення суду про стягнення з ОСОБА_2 аліментів набрало законної сили у квітні 2013 року, в той час як з виконавчим листом до ВДВС ОСОБА_3 звернулась 03.07.2015року.

При цьому, відповідачем не надано доказів пред'явлення нею до ОСОБА_2 будь-яких претензій з приводу неналежного виконання ним батьківських обов'язків в частині матеріального забезпечення дитини впродовж спірного періоду.

Неспростованою також залишається обставина щодо відсутності у ОСОБА_3 власних доходів у період з 01 червня 2012 року по 31 жовтня 2014 року.

Наведені обставини в їх сукупності вказують на те, що заборгованість ОСОБА_2 по сплаті аліментів за спірний період виникла не з вини останнього, що в розумінні ст.197 СК України є підставою для задоволення позову.

Таким чином, судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв'язку із чим рішення Івано-Франківського міського суду від 18 листопада 2016 року слід залишити без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 18 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання законної сили.

Головуюча: Василишин Л.В.

Судді: Беркій О.Ю. Пнівчук О.В.