Провадження № 2/522/1104/17
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
10 січня 2017 року м. Одеса
Приморський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді Бойчука А. Ю..,
при секретарі Гасуляк С. Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом Кредитної спілки «Істок» до ОСОБА_1, третя особа: Суворовський відділ державної виконавчої служби міста ОСОБА_2 територіального управління юстиції в Одеській області про скасування арешту, -
Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, по якому просить скасувати постанову першого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського МУЮ винесену 20.08.2012 року головним державним виконавцем Теличко Н.Б. за виконавчим провадженням № 33940262 та звільнити з під арешту ізольовану квартиру АДРЕСА_1, яка в цілому складається з 3 житлових кімнат та підсобних приміщень, загальною площею 83,1 кв. м та належить ОСОБА_1 на праві особистої приватної власності.
Представник позивача в судове засідання не зявився, про час та на місце розгляду справи належним чином повідомлявся, згідно наданої суду заяви просив справу розглянути за його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі.
Відповідач у судове засідання не зявився, про час і місце розгляду справи був повідомлений, поважних причин неявки суду не надавав. Згідно ст.169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Зі згоди представника позивача, на підставі ст.224-225 ЦПК України, суд виніс ухвалу про заочний розгляд справи.
Суд, дослідивши матеріали справи, надані докази, вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.
Відповідно до ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на майно і про звільнення майна з-під арешту.
З матеріалів справи вбачається, що 19 червня 2008 року між КС «Істок» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №KDK-1264 із додатками відповідно до якого Кредитор на умовах Договору надав Позичальнику грошові кошти в сумі 570 000,00 грн. строком користування до 20.06.2012 року.
20.06.2008 року між Кредитною спілкою «Істок» та ОСОБА_1 було укладено Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3 та зареєстрований в реєстрі за № 4166.
Відповідно до п. 7 іпотечного договору в забезпечення виконання зобов'язань Іпотекодавця перед Іпотекодержателем з метою своєчасного виконання Кредитного договору №КІЖ-1264 від 19.06.2008 року Іпотекодавець надав в іпотеку належне йому на праві особистої приватної власності наступне майно: ізольовану квартиру під № 2, що знаходиться в будинку № 21 по вулиці Катерининська в м. Одесі, яка в цілому складається з 3 житлових кімнат та підсобних приміщень, загальною площею 83,1 кв. м в тому числі житловою площею 60,9 кв. м. У звязку із посвідченням даного іпотечного договору накладено заборону відчуження зазначеної квартири та зареєстровано в реєстрі за №4167.
18.04.2014 року Київським районним судом м. Одеси видано виконавчий лист № 1512/2-1274/11 про стягнення боргу у розмірі 938 502,41 грн.
22.04.2014 року старшим державним виконавцем Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції ОСОБА_4 відкрито виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_1 на користь КС «Істок» суми боргу у розмірі 938 502,41 грн.
Станом на 25.10.2016 року ОСОБА_1 на виконання рішення Київського районного суду м. Одеси від 29.05.2013 року не сплачено ніяких грошових коштів.
27.10.2016 КС «Істок», як Іпотекодержателю з єдиного реєстру заборон відчудження обєктів нерухомого майна стало, відомо про арешт майна ОСОБА_1. накладений постановою Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, провадження № 33940262, від 20.08.2012 року, головний державний виконавець Теличко Н.Б., В-15/632.
Відповідно до статті 1 Закону України « Про виконавче провадження» в редакції, що була чинна на момент виникнення спірних відносин, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Частиною 1 статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що примусове виконання рішень в Україні покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.
За правилами частини 1 статті 6 вказаного Закону державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Законом України «Про іпотеку» ч.6 статті 3 та статтею 7 передбачено, що у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не і зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.
Крім того, положеннями статті 572 Цивільного кодексу України передбачено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником заставодавцем) зобовязання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом.
Частиною 1 статті 37 Закону «Про іпотеку» визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється по такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання.
Відповідно до статті 9 вищевказаного закону іпотекодавець має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При користуванні предметом іпотеки іпотекодавець повинен не припускати погіршення стану предмета іпотеки та зменшення його вартості понад норми його звичайної амортизації (зносу). Іпотекодавець має право одержувати від предмета іпотеки продукцію, плоди і доходи, якщо інше не встановлено іпотечним договором.
За приписами абзацу 4 частини 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року № 1952- IV обтяження - це заборона розпоряджатися та/або користуватися нерухомим майном, яка встановлена або законом, або актами уповноважених на це органів державної влади, їх посадових осіб або яка виникає на підставі договорів.
Згідно з частиною 1 статті 32 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, що була чинна на момент виникнення спірних відносин, заходами примусового виконання рішень є, в тому числі, звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника.
Відповідно до статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті (описі), вилученні та примусовій реалізації. Отже, арешт (опис) майна є однією із стадій звернення стягнення на майно боржника.
Статтею 57 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, а також проведенням опису майна боржника і накладення на нього арешту.
Відповідно до статті 54 Закону України «Про виконавче провадження» примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку». Стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувана - заставодержателя. Для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернено у разі: виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю. Про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та розяснює шставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна.
Верховний Суд України в листі від 01.02.2015 р. про аналіз судової практики застосування судами законодавства, яке регулює іпотеку як заставу нерухомого майна, висловив таку правову позицію щодо вирішення спорів про звільнення майна, яке предметом іпотеки, з-під арешту, накладеного державним виконавцем у процесі здійснення виконавчого провадження.
Чинним законодавством не передбачено заборони накладення арешту на майно, що є предметом іпотеки. Разом із тим статтею 60 «Про виконавче провадження» обумовлено з спадки, підстави й порядок зняття арешту з майна. В силу положень статті 54 Закону звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувана - заставодержателя.
Згідно із частиною 4 цієї норми заставодержатель має право на звернення до суду з п: зовом про зняття арешту із заставленого майна у разі звернення стягнення на це майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями. При цьому встановлено, що для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у випадках, передбачених частиною З статті 54 цього самого закону. Ураховуючи наведене, а також виходячи із суті іпотеки, позов про зняття арешту, накладеного державним виконавцем, підлягає задоволенню.
Зважаючи на ту обставину, що накладення арешту має своїм наслідком заборону відчуження арештованого майна, ним порушується право іпотекодержателя в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. Зі змісту частин 6 та 7 статті 3 Закону «Про іпотеку» убачається, що у разі, якщо належним чином зареєстрована іпотека виникла синіше накладення арешту для забезпечення реального виконання рішення суду щодо задоволення вимог стягувачів, відмінних від іпотекодержателя, суд повинен приймати рішення про звільнення з-під арешту іпотечного майна. При цьому не має підстав відмовляти у звільненні з-під арешту зазначеного майна у звязку з відсутністю факту реального порушення забезпеченого іпотекою зобов'язання боржником на момент пред'явлення відповідної вимоги. Факт порушення основного зобов'язання, забезпеченого іпотекою, виступає лише умовою реалізації гарантованих іпотекою прав іпотекодержателя й не пов'язується з його існуванням, а отже, і порушенням шляхом арешту та заборони відчуження предмета іпотеки.
Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади па органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Накладення арешту та внесення відповідного запису до Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів майна обмежує законні права Іпотекодержателя, щодо повного та своєчасного задоволення вимог КС «Істок» за рахунок квартири АДРЕСА_2, а також унеможливлює її реалізацію у разі необхідності.
Відповідно до приписів статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Аналізуючи вищевказані обставини справи та надані докази, суд приходить до висновку, що на даний час відсутні будь-які підстави для накладення арешту на вищевказане нерухоме майно у звязку з відсутністю виконавчого провадження, а тому накладений арешт підлягає скасуванню. Існування обтяження у вигляді арешту на спірне майно створює перешкоди позивачу в реалізації права власності, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.
Згідно із розясненням постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.08.1976 року з наступними змінами „Про судову практику в справах про виключення майна з опису, за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним.
Враховуючи, що реалізація прав позивача є неможливою без надання захисту судом в обраний ним спосіб, суд вважає за можливе зняти арешти, накладені відповідачем, оскільки законних підстав для збереження накладених арештів судом не встановлено, а тому, враховуючи усі інші встановлені судом обставини, подальше збереження без достатніх підстав вжитих попередньо заходів є неможливим та безпідставним.
Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення. Способом захисту цивільного права є припинення дії, яка порушує права відповідно до ст. 16 ЦК України.
Суд, на підставі сукупності зібраних по справі доказів, прийшов до обґрунтованого висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими.
Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.
У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.
Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 10, 11, 61, 88, 214-217,224-226 Цивільного процесуального кодексу України, суд-
Позов Кредитної спілки «Істок» задовольнити.
Скасувати постанову першого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського МУЮ винесену 20.08.2012 року головним державним виконавцем Теличко Н.Б. за виконавчим провадженням № 33940262 та звільнити з під арешту ізольовану квартиру АДРЕСА_1, яка в цілому складається з 3 житлових кімнат та підсобних приміщень, загальною площею 83,1 кв. м та належить ОСОБА_1 на праві особистої приватної власності.
Рішення суду може бути переглянуте за заявою відповідача, якій не приймав участі при розгляді справи, поданої протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя А. Ю. Бойчук