Справа №489/4644/16-ц
Провадження №2/489/241/17
РІШЕННЯ

іменем України

12 січня 2017 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі головуючого судді Кирильчука О.І., за участі секретаря судового засідання Ковальової С.В., позивача ОСОБА_1, розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням,

встановив:

Позивач просить визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3, які є її сином та онуком відповідно, такими, що втратили право користування житловим приміщенням АДРЕСА_1, оскільки понад один рік з вересня 2015 року вони не проживають за місцем реєстрації, що перешкоджає позивачу оформити субсидію на оплату житлово-комунальних послуг через необхідність надання фінансових даних всіх членів сімї.

Позивач підтримав позов та пояснив, що відповідачі виїхали з метою працевлаштування до ОСОБА_4; відповідачі у судове засідання не зявились.

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно 20.07.2006 року за позивачем зареєстровано право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_2.

Згідно довідки житлово-експлуатаційної контори №19 ЖКП ММР «Південь» від 13.07.2016 року ОСОБА_2 зареєстрований у квартирі за вищевказаною адресою з 13.07.01, ОСОБА_3 з 26.09.12.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 Цивільного кодексу України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї.

Відповідно до ч.2 ст. 405 Цивільного кодексу України член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ст.60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

На обґрунтування позовних вимог позивачем надано засвідчене печаткою житлово-експлуатаційної контори №16 ЖКП ММР «Південь» «підтвердження» сусідів позивача, які проживають у квартирах №71, 40, 53 по вул. Космонавтів, 138-Г в м. Миколаєві, про те, що відповідачі не проживають у квартир №60 зазначеного будинку з вересня 2015 року. Зазначене «підтвердження» є недопустимим доказом, оскільки у цивільному законодавстві відсутні норми, яка б визначали можливість житлово-експлуатаційних організацій складати та посвідчувати подібні документи.

Відповідно до п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання(повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Свідки, які проживають в одному будинку з позивачем, пояснили, що відповідачів не бачили біля року. Свідок ОСОБА_5, яка проживає у квартирі №40, повідомила, що відповідачів до вересня 2015 року бачила раз на тиждень, квартиру №60 не відвідує; ОСОБА_2 поїхав на заробітки в ОСОБА_4, про що їй відомо зі слів свого сина. ОСОБА_3 поїхав за батьком через місяць.

Свідок ОСОБА_6 з квартири №71 приблизно раз на місяць відвідує житло позивача, біля року тому відповідачі виїхали до ОСОБА_4, про що їй відомо зі слів ОСОБА_2, з яким вона спілкувалась через засоби відеозв'язку під час перебування його за кордоном.

Свідок ОСОБА_7 з квартири №37 пояснила, що у квартирі позивача не буває, але відповідачів не бачила в будинку біля року і від позивача дізналась про те, що її син та онук поїхали до ОСОБА_4.

Свідки не є членами сімї позивача, у належній позивачу квартирі постійно не перебувають, а джерелом їх обізнаності про вибуття відповідачів з постійного місця проживання є сам позивач, тому їх пояснення є неналежними доказами.

Враховуючи, що жодних належних і допустимих доказів вибуття відповідачів на інше місце проживання в межах України чи за кордон суду не надано, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

При зверненні до суду позивачем недоплачено 2 грн.00 коп. судового збору. Відповідно до п.28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 17.10.2014 року №10 якщо факт недоплати судового збору з'ясовано судом у процесі розгляду прийнятої заяви (скарги), суд залежно від конкретних обставин справи може стягнути належну суму судового збору за результатами вирішення спору з урахуванням положень статті 88 ЦПК. Оскільки позовні вимоги задоволенню не підлягають, недоплачена суму судового збору підлягає стягненню з позивача в дохід держави.

Керуючись ст. ст. 3, 15, 59, 60, 88, 212, 214, 215 ЦПК України, суд

ухвалив:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави 2 грн. 00 коп. судового збору.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційну скаргу може бути подано до апеляційного суду Миколаївської області через Ленінський районний суд міста Миколаєва протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя