Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №300/944/16-ц

02.02.2017 смт.Воловець

Воловецький районний суд Закарпатської області в особі судді:

Софілканич О. А., при секретарі с/з -Балецькому С.М., з участю позивача- ОСОБА_2, представників позивача- ОСОБА_2, ОСОБА_3, відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, представників відповідача Департаменту соціального захисту населення Закарпатської обласної державної адміністрації- Чижмар В.М., ОСОБА_8, розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Воловець цивільну справу за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_5, ОСОБА_10, ОСОБА_6, ОСОБА_4, Департаменту соціального захисту населення Закарпатської обласної державної адміністрації, третьої особи без самостійних вимог на предмет спору- приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Журкі Ольги Титусівни про визнання договору недійсним та застосування наслідків недійсності правочину,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_9 10.11.2016 року звернулася до суду з вищезазначеним позовом.

Свою заяву мотивувала тим, що 29.10.2013 року між Департаментом соціального захисту населення Закарпатської обласної державної адміністрації в особі директора ОСОБА_12 та нею та був укладений договір купівлі-продажу, згідно умов якого позивач продала належний їй житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований на земельній ділянці площею 0,15 га, кадастровий номер НОМЕР_1 у АДРЕСА_1. Даний договір був укладений з метою подальшої безоплатної передачі нерухомості у власність інваліду війни 3-ї групи, воїну інтернаціоналісту ОСОБА_4 відповідно до Порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті для забезпечення житлом воїнів-інтернаціоналістів, затвердженим постановою КМ України від 09.03.2011 року № 223. Предметом даного договору був житловий будинок, а не земельна ділянка площею 0,15 га, право власності на яку отримали відповідачі. Вважає, що Департамент соціального захисту не мав права придбавати земельну ділянку, а також права підписання вказаного договору. Просила визнати договір купівлі- продажу недійсним та застосувати наслідки недійсності правочину, при цьому поновити їй строк звернення до суду, який пропустила через хворобу.

Позивачка та її представники в судовому засіданні позов підтримали з підстав наведених у ньому, наполягали на його задоволенні.

Відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 проти позову заперечили, вважають його безпідставним та необґрунтованим. Їх право власності на житловий будинок та земельну ділянку підтверджено неодноразово судами різних інстанцій.

Відповідачка ОСОБА_10 на розгляд справи не з"явилася, надала заяву про слухання справи за її відсутності.

Представники відповідача Департаменту соціального захисту населення Закарпатської обласної державної адміністрації проти задоволення позову заперечили та пояснили, що Департамент при укладенні оспорюваного договору мав повний обсяг цивільної дієздатності, позивачка була ознайомлена з предметом договору та іншими істотними умовами такого, про що свідчить її власноручний підпис у договорі та додатково у нотаріально- посвідченій заяві про відсутність у неї будь- яких матеріальних претензій на придбане майно.

Третя особа приватний нотаріус Журкі О.Т. в судове засідання не зявилася, надала суду заяву про розгляд справи без її участі.

Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку.

Згідно зі ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 Цивільного кодексу України).

Позивачка зазначає, що пропустила строк звернення до суду оскільки перебувала на лікуванні у лікаря травматолога в період з 31.10.2016 року по 08.11.2016 року, що підтверджує довідкою №835 від 08.11.2016 року Воловецької центральної районної лікарні (а.с.19).

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту- ч.5 ст.267 ЦПК України.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає причини пропуску строків позовної давності поважними та поновлює їх.

За змістом статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, пятою та шостою статті 203 (зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей) цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Так, матеріалами справи підтверджено, що 29.10.2013 року між Департаментом соціального захисту населення Закарпатської обласної державної адміністрації в особі директора ОСОБА_12 та ОСОБА_9 був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Журкі О.Т., згідно умов якого остання продала належний їй житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований на земельній ділянці площею 0,15 га, кадастровий номер НОМЕР_1 у АДРЕСА_1 (а.с.15-16).

Даний договір був укладений з метою подальшої безоплатної передачі нерухомості у власність інваліду війни 3-ї групи, воїну інтернаціоналісту ОСОБА_4 відповідно до Порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті для забезпечення житлом воїнів- інтернаціоналістів, затвердженим постановою КМ України від 09.03.2011 року № 223 (далі - Порядок).

Указаний Порядок визначає механізм використання коштів, передбачених у державному бюджеті за програмою "Забезпечення житлом воїнів-інтернаціоналістів", а згідно п. 8 Порядку житло безоплатно передається у власність відповідних територіальних громад для його подальшої передачі воїнам-інтернаціоналістам, які перебувають на квартирному обліку як такі, що потребують поліпшення житлових умов, відповідно до законодавства.

30.01.2014 року виконком Воловецької селищної ради прийняв рішення про безоплатну передачу цього будинку ОСОБА_4 та членам його сім'ї: ОСОБА_13 (ОСОБА_13 на даний час), ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с.145).

Згідно зі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 31.01.2014 року спірний будинок та надвірні споруди належить на праві спільної часткової власності (по 1/4 кожному) відповідачам ОСОБА_6 (а.с.146).

Відповідно до статті 377 ЦК і статті 120 Земельного Кодексу України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Згідно з ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Істотними умовами договору купівлі-продажу, за загальним правилом, є умови про предмет та ціну.

Інші умови договору купівлі-продажу можуть набувати значення істотних, якщо щодо них є безпосередня вказівка в інших правових нормах.

Так, за змістом частини другої статті 377 ЦК України та частини шостої статті 120 Земельного Кодексу України розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти (крім багатоквартирних будинків).

З оспорюваного договору, а саме п.п.1.1, 1.3 п.1 вбачається, що ОСОБА_9 як продавець та Департамент як покупець засвідчили досягнення згоди з усіх істотних умов договору, у тому числі, щодо житлового будинку, право на який перейшло до Департаменту, розміру та кадастрового номеру земельної ділянки, на якій розташований вказаний будинок (а.с.15).

Згідно з п.1.6.2. Договору сторони підтвердили, що вони не визнані недієздатними та не обмежені у дієздатності, укладення цього Договору відповідає їх інтересам; вони однаково розуміють значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині, цей договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків обумовлених у ньому; усі умови цього Договору відповідають інтересам та дійсним намірам Сторін та узгоджені ними (а.с.15).

Отже, ОСОБА_9 здійснила відчуження житлового будинку разом із земельною ділянкою на якій він розміщений в тому обсязі, що належав їй, як землевласнику.

Рішенням Воловецького районного суду від 23.08.2016 року, залишеного в силі ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 19.10.2016 року, яке набрало законної сили, визнано право власності ОСОБА_6 на земельну ділянку площею 0,1500 га кадастровий номер НОМЕР_1, розташованої по АДРЕСА_1 по 1/4 частині кожному (а.с.35-40).

Даними рішеннями встановлено, що ОСОБА_9 здійснила відчуження житлового будинку разом із земельною ділянкою на якій він розміщений.

У відповідності до ч.3 ст.61 ЦПК україни обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З заяви від 14.01.2014 року, нотаріально посвідченої приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Журкі О.Т. вбачається, що у ОСОБА_9 відсутні будь- які матеріальних претензій на придбане майно за договором купівлі- продажу від 29.10.2013 року (а.с.140).

Твердження позивачки про те, що договір купівлі- продажу є недійсним, оскільки підписаний покупцем (Департаментом), який не мав повного обсягу цивільної дієздатності, та не мав права придбавати житло, а лише квартири, спростовується положеннями Порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті для забезпечення житлом воїнів-інтернаціоналістів, затвердженим постановою КМ України від 09.03.2011 року № 223, згідно якого за рахунок бюджетних коштів у встановленому порядку здійснюється придбання житла для учасників бойових дій на території інших держав, у тому числі тих, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, пов'язаних з перебуванням у цих державах (далі - воїни-інтернаціоналісти), а в разі їх смерті - для членів сімей, за якими згідно із законодавством зберігається право подальшого перебування на квартирному обліку, які станом на 1 січня року, в якому здійснюється використання зазначених коштів, перебувають на квартирному обліку за місцем реєстрації.

Згідно з ст.379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Таким чином, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов є необгрунтованим, не підтвердженим належними та допустими доказами, тому задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 16, 60, 61, 209, 213-215, 218 ЦПК України, ст.ст. 215, 256, 257, 377, 655 ЦК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_9 до ОСОБА_5, ОСОБА_10, ОСОБА_6, ОСОБА_4, Департаменту соціального захисту населення Закарпатської обласної державної адміністрації, третьої особи без самостійних вимог на предмет спору- приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Журкі Ольги Титусівни про визнання договору недійсним та застосування наслідків недійсності правочину -відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Закарпатської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

Суддя: Софілканич О. А.