Справа № 164/949/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Ониско Р.В.
Провадження № 22-ц/773/427/17 Категорія: 59 Доповідач: Матвійчук Л. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 березня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Матвійчук Л.В.,

суддів - Федонюк С.Ю., Русинчука М.М.,

з участю секретаря - Лимаря Р.С.,

представника позивача - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Прилісненська сільська рада Маневицького району Волинської області про усунення перешкод у користуванні проїздом, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Маневицького районного суду Волинської області від 08 лютого 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Маневицького районного суду Волинської області від 08 лютого 2017 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Прилісненська сільська рада Маневицького району Волинської області про усунення перешкод у користуванні проїздом задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_5 та ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні проїздом по АДРЕСА_1, АДРЕСА_2 шляхом приведення вказаного проїзду в попередній стан через демонтаж (знесення) дерев'яного гаражу та огорожі з металевої сітки, що знаходяться на даному проїзді.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2, покликаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно свідоцтва про право власності від 17 липня 2002 року серії НОМЕР_1, виданого на підставі рішення Прилісненської сільської ради - житловий будинок АДРЕСА_1 належить ОСОБА_4. Відповідно до відповіді Управління державної архітектурно - будівельної інспекції у Волинській області від 03.12.2015 №1003-1.14/2684-15 встановлено, що згідно плану та характеристики будинку, господарських будівель та споруд за АДРЕСА_2 КП «Волинське бюро технічної інвентаризації» від 02.04.2006 року - сарай - гараж (літ.В-1) було розміщено в 1972 році.

Згідно протоколу про самовільне будівництво від 09.06.1997, складеним головним архітектором Маневицького району, ОСОБА_6 (попереднього власника домоволодіння АДРЕСА_2) притягнуто до адміністративної відповідальності за самовільну побудову спірного гаража. Відповідно до протоколу № 36 засідання адміністративної комісії Маневицької РДА від 16 липня 1997 року - ОСОБА_6 (попереднього власника домоволодіння АДРЕСА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 97 КУпАП за самовільну побудову гаража, що перекрив проїзд до садиби ОСОБА_4. Згідно розпорядження Маневицької РДА від 28 листопада 1997 року, прийнято рішення знести збудований автогараж без встановленого дозволу і належно затвердженого проекту громадянином ОСОБА_6 в АДРЕСА_2 за його власний рахунок.

Відповідно до висновку № О-154 судової будівельно - технічної експертизи від 10 січня 2017 року - проїзд до житлового будинку АДРЕСА_1 не відповідає вимогам будівельних норм (ДБН 360-92) «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень.», ДБН В.3.2-2-2009 "Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт.", ДБН В. 1.1.7-2002 "Захист від пожежі. Пожежна безпека об'єктів будівництва." та пожежним вимогам (ПРАВИЛА пожежної безпеки в Україні НАПБ А.01.001-2004) по наявності на проїзді дерев'яного гаража відповідача, що унеможливлює проїзд до житлового будинку АДРЕСА_1. Виходячи з розташування садиби АДРЕСА_1 в середині забудови між суміжними з усіх сторін садибами, проїзд до будинку ОСОБА_4 в АДРЕСА_1 можливий лише по наявному проїзду зі сторони вул. Слупачика с. Прилісне.

Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ст. 55 Конституції України, ч.1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України, ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України - кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст.4 Цивільного процесуального кодексу України).

Можливий перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначено ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України. Згідно абзацу другого частини 2 цієї статті суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно з ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

З матеріалів справи вбачається, що позивачу на підставі рішення Прилісненської сільської ради від 15 серпня 1980 року видано свідоцтво на забудову садиби в сільському населеному пункті(а.с. 4). Відповідно до свідоцтва про право власності ОСОБА_4 належить житловий будинок розташований в АДРЕСА_1(а.с. 3). Згідно акту про відведення в натурі присадибної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку на підставі рішення виконкому Прилісненської сільської ради від 17 січня 1967 року, № 2 встановлено в натурі межі присадибної земельної ділянки, площею 1100 кв.м. виділеної ОСОБА_6. Межі присадибної земельної ділянки граничать з північної сторони - садиба ОСОБА_7, з південної - ОСОБА_8 (а.с. 110).

У сусідньому будинку, що знаходиться у АДРЕСА_2 проживають відповідачі - ОСОБА_5 та ОСОБА_2, які придбали його на підставі договору купівлі-продажу від 20 березня 2006 року, укладеного між ОСОБА_9(продавцем), яка набула право власності на житловий будинок в порядку спадкування після смерті ОСОБА_6(а.с. 122) та ОСОБА_5, ОСОБА_2(покупцями).

Згідно акту від 12.10.2015 вбачається, що на проїзній частині провулку загального користування за адресою: АДРЕСА_2, громадяни ОСОБА_5 та ОСОБА_2 самовільно зайняли земельну ділянку орієнтовною площею 0,02 га, на якій збудовано дерев'яний гараж та огорожу з металевої сітки, що перешкоджає проїзду (доступу) до будинку АДРЕСА_1, який належить позивачу (а.с.5 ).

Враховуючи наведене, суд першої інстанції встановивши, що відповідачі придбали будинковолодіння разом з самовільно побудованим попереднім власником ОСОБА_6 гаражем на спільному проїзді до будинковолодінь НОМЕР_2 та АДРЕСА_2, з врахуванням висновку № О-154 судової будівельно - технічної експертизи від 10 січня 2017 року про можливість проїзду до будинку ОСОБА_4 лише по наявному проїзду зі сторони вул. Слупачика с. Прилісне прийшов до правильного висновку про те, що встановлення на спільному проїзді гаража унеможливлює ОСОБА_4 належним чином користуватись своїм нерухомим майном, а тому обґрунтовано ухвалив рішення про задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачам на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 20.03.2006, укладеного між ОСОБА_9(продавцем) та ОСОБА_5, ОСОБА_2(покупцями) з переходом права власності на житловий будинок з господарськими і побутовими будівлями і спорудами, які знаходяться в АДРЕСА_2 перейшло і право користування земельною ділянкою на умовах і в межах, які були встановлені для попереднього користувача ОСОБА_9 відповідно до рішення Прилісненської сільської ради Маневицького району від 17.01.1967 № 2, а саме земельну ділянку площею 1100 кв. метрів не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 120 Земельного кодексу України, в редакції яка діяла на час укладення договору купівлі - продажу житлового будинку від 20.03.2006, при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

Однак, згідно п. 1.1 зазначеного договору предметом договору є лише житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами АДРЕСА_2. Будь-яких цивільно-правових угод чи договору оренди щодо переходу права власності або користування земельною ділянкою сторонами не укладалося, а тому до відповідачів не перейшло право власності чи користування земельною ділянкою, площею 1100 кв. метрів.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги, що рішенням Прилісненської сільської ради Маневицького району від 17.12.2009 №30/13 ОСОБА_5 був наданий дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд орієнтовною площею 0,13га по вул. Слупачика в с.Прилісне і таким чином опосередковано визнано право відповідачів на користування вказаною земельною ділянкою, оскільки такий дозвіл не посвідчує права користування чи права власності на земельну ділянку, а лише надає право на виготовлення технічної документації.

Покликання апелянта, що проїзд до будинковолодіння позивача ОСОБА_4 поряд або через земельну ділянку, яка перебуває у користуванні відповідачів є незаконним, оскільки не передбачений генеральним планом забудови села, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Відповідно до висновку № О-154 судової будівельно - технічної експертизи від 10.01.2017 проїзд до житлового будинку НОМЕР_2 по вул.Слупачика зі сторони вул. Слупачика розташований вздовж земельної ділянки будинковолодіння АДРЕСА_2 яке належить відповідачам та будинковолодіння АДРЕСА_3. Даний проїзд запроектований згідно будівельного паспорту на будинковолодіння по АДРЕСА_2 та генерального плану с. Прилісне. Ширина проїзду до житлового будинку АДРЕСА_1 становить 4,10 - 4,68 м(а.с.70).

Доводи відповідача що судом першої інстанції всупереч вимогам ч. 3 ст.61 Цивільного процесуального кодексу України не враховані обставини, що при виділенні земельної ділянки для забудови ОСОБА_4 землевпорядними органами було допущено помилку, коли вказувався проїзд до будинку без належного погодження із власником(користувачем) земельної ділянки по чиїй він проходив, які встановлені рішенням Маневицького районного суду Волинської області від 02.02.1999, яке набрало законної сили, в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6(колишнього власника будинковолодіння) про усунення перешкод в користуванні під'їздною дорогою до житлового будинку з надвірними будівлями є безпідставними. Вказане судове рішення не має преюдиційного значення для вирішення даної справи відповідно до вимог ч. 3 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України, яка передбачає, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Покликання відповідача в апеляційній скарзі на незаконність акту перевірки та обстеження від 12.10.2015 про самовільне заняття земельної ділянки площею 0,02 га відповідачами не заслуговують на увагу виходячи з наступного.

Актом перевірки/обстеження/ дотримання законності використання земельної ділянки та будівництва станом на 12.10.2015 встановлено, що на проїзній частині провулку загального користування в АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 громадяни ОСОБА_5 та ОСОБА_2 зайняли земельну ділянку площею, 0, 02 га, на якій збудовано дерев'яний гараж, що перешкоджає проїзду/доступу/ до будинку, який належить ОСОБА_4.

Згідно зі ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Зазначені в акті обставини про самовільне заняття земельної ділянки площею 0,02 відповідачами належними та допустимими доказами не спростовані.

Згідно з ст. 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Роботи із землеустрою щодо виготовлення документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку, включають роботи із землеустрою зі встановлення (відновлення) в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки, частиною яких є кадастровий план земельної ділянки.

Відповідно до п. ч. 1 ст. 1 Закону України «Про землеустрій» план земельної ділянки - графічне зображення, що відображає місцезнаходження, зовнішні межі земельної ділянки та межі земель, обмежених у використанні і обмежених (обтяжених) правами інших осіб (земельних сервітутів), а також розміщення об'єктів нерухомого майна, природних ресурсів на земельній ділянці.

Як встановлено з пояснень відповідача в суді апеляційної інстанції технічна документація із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_2 в с. Прилісне не виготовлена, а тому стверджувати про володіння відповідачами спірною земельною ділянкою конфігурацією саме в межах земельної ділянки зазначених відповідачами не має підстав.

Відповідач безпідставно вважає, що Прилісненська сільська рада визнала за відповідачами право на земельну ділянку площею 0,13 га і проїзд знаходиться на належній їм земельній ділянці.

Разом з тим з досліджених судом доказів встановлено, що проїзд до будинковолодіння позивача фактично існує, що підтверджується зокрема, поясненнями осіб, які беруть участь у справі і викопіровкою з генерального плану забудови с. Прилісне Маневицького району, проте ОСОБА_4 не має можливості ним користуватись у зв'язку із знаходженням на спірному проїзді гаража, побудованого ОСОБА_6 та який відповідно до договору купівлі - продажу житлового будинку належить відповідачам, а тому суд обґрунтовано захистив порушене право позивача у користуванні належним йому на праві власності житловим будинком.

Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не містять підстав для скасування чи зміни рішення суду, яке ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 відхилити, а рішення Маневицького районного суду Волинської області від 08 лютого 2017 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді