Справа № 303/6695/16-ц
Номер рядка статистичного звіту 26
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2017 року м. Мукачево

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого-судді Заболотного А.М.

при секретарі Штець І.І.

за участі представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань в м. Мукачево цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_3 боргу у розмірі 89546,70 грн. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що між нею та відповідачем був укладений договір позики, що підтверджується розпискою. За умовами, укладеного між сторонами договору, ОСОБА_3 взяв на себе зобовязання повернути грошові кошти в сумі 3500,00 доларів ОСОБА_2 до 01.03.2016 року. Також зазначає, що виконала свої договірні зобовязання перед відповідачем у повному обсязі, передавши останньому грошові кошти в сумі 3500,00 доларів США, проте відповідач не повернув кошти, що свідчить про невиконання зобовязань за договором. У звязку з цим позивач просить стягнути з відповідача 89546,70 грн., а також судові витрати.

В судове засіданні позивач не зявилася, в позовній заяві просила справу розглядати без її участі, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_1 в судовому засіданні заперечив проти позовних вимог, просив відмовити в задоволенні позову. Проти позову заперечив з тих підстав, що договір позики між сторонами не укладався, жодних грошових коштів ОСОБА_2 ОСОБА_3 не позичала, в розписці не зазначено валюти боргу. Крім того, наявна в матеріалах справи копія розписки не свідчить про наявність договірних відносин між сторонами.

Заслухавши заперечення представника відповідача, дослідивши та перевіривши наявні у справі докази, постановляючи рішення відповідно до вимог ст. 215 ЦПК України, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 3-4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи: розяснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. В ст. 1049 ЦК України також зазначено, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

При цьому, досліджуючи боргову розписку, суд повинен виявити справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобовязанням її повернення та дати отримання коштів. Саме до такого зводиться правові позиції, висловлені Верховним Судом України в постанові від 18.09.2013 року (справа № 6-63цс13) та в постанові від 11.11.2015 року (справа № 6-1967цс15).

Таким чином, встановлюючи справжню правову природу укладеного між сторонами договору, суд приходить до наступного. Так, судом встановлено, що відповідно до наявної в матеріалах справи розписки ОСОБА_3 зобовязався повернути борг 3500,00 доларів ОСОБА_2 до 01.03.2016 року. При цьому зобовязання з повернення коштів ОСОБА_2 - ОСОБА_3 підтвердив своїм підписом. Також ОСОБА_2 04.07.2016 року направляла ОСОБА_3 претензійну вимогу про повернення боргу, однак така залишилась без реагування.

Отже, розписка про отримання грошових коштів містить зобовязання про їх повернення, що свідчить про виникнення між сторонами договірних зобовязань, в тому числі і боргового зобовязання ОСОБА_3 щодо повернення грошових коштів.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України сторони, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їхні права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, установлених ЦПК. Статтею 57 ЦПК передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експерта. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст.59 ЦПК України). Частиною 2 ст.64 ЦПК України передбачено, що письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу. Оригінали письмових доказів, до набрання судовим рішенням законної сили повертаються судом за клопотанням осіб, які їх подали, якщо це можливо без шкоди для розгляду справи. У справі залишається засвідчена суддею копія письмового доказу.

Дійсно в матеріалах справи міститься копія розписки на, що звертав увагу представник відповідача в судовому засіданні, заперечуючи проти факту її підписання ОСОБА_2 Разом з тим, жодних клопотань що витребовування оригіналу розписки не заявляв, як і про проведення судової експертизи з метою встановлення справжності підпису відповідача у розписці, не клопотав. З огляду на такі обставини, із врахування того, що позивач скористалася своїм процесуальним правом, прохаючи суд проводити судовий розгляд без її участі, за відсутності зазначених вище клопотань сторони відповідача, суд приймає наявну в матеріалах справи копію розписки як належний, достовірний та достатній доказ укладення договору позики між сторонами. Крім того відсутність у боржника оригіналу документа на підтвердження укладення договору позики додатково свідчить про невиконання боржником свого обовязку.

Крім того представник позивач заперечуючи проти позову вказував, що в розписці не зазначено валюти боргу, а тому це є також підстав для відмови в задоволенні позову. Разом з тим, незазначення в договорі, якої саме іноземної держави валюта бралася в борг, а саме іноземної держави долара (США, Австралії чи Канади тощо), може вплинути на визначення розміру боргу, що підлягає доказуванню в установленому законодавством порядку, а не бути підставою для відмови в задоволенні позову про стягнення боргу. Саме на таке вказує Верховний Суд України в постанові від 18.09.2013 року (справа № 6-63цс13). Дійсно, як встановлено судом, що предметом договору позики у цій справі є іноземна валюта, а саме «$ долар». Так, символ «$ долар» використовується для позначення не тільки долара США, а й валют інших країн, які мають назву долар. В той же час слід відзначити, що позначення «$ долар», як позначення валюти відмінної від валюти США, завжди супроводжується додатковими символами для позначення приналежності валюти до тієї чи іншої країни, як наприклад «AU$ - долар Австалії, «C$» - долар Канади, та ін. З урахуванням наведеного, а також того, що в переважній більшості у договірних відносинах використовується саме долар США, суд приходить до висновку, що предметом договору у цій справі є долар США, і саме в такій валюті надавалася позичка.

Додатково при вирішення спору суд також враховує і те, що згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (ч. 1 ст. 192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України). Такими випадками є ст. 193, ч. 4 ст. 654 ЦК України, Закон України «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Згідно з ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України). Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобовязання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня.

Заперечуючи поти позову, представник відповідача також вказав, що між сторонами виникали правовідносини, проте такі повязані з укладенням договорів купівлі-продажу нерухомого майна. Аналізуючи представлені представником відповідача договір купівлі-продажу житлового будинку від 26.09.2015 року та договори купівлі-продажу земельних ділянок від 26.09.2015 року, укладених між сторонами, суд приходить до висновку про відсутність будь-якого правового звязку між цими договорами та борговою розпискою. При цьому суд враховує, що відповідно до умов договорів купівлі-продажу, на момент їх укладення був проведений повний розрахунок між сторонами, жодних застережень щодо розстрочення платежів чи обовязку проведення оплати в майбутньому умови договорів не містять.

З врахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок у їх сукупності та враховуючи те, що зміст розписки є підтвердженням факту укладення між сторонами договору позики, досягнення між ними згоди стосовно всіх істотних умов цього договору, належних та допустимих доказів повернення грошових коштів відповідачем суду не надано, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню у звязку з чим з ОСОБА_3 слід стягнути на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в розмірі 3500,00 доларів США, що становить 89546,70 грн.

Згідно з ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, з відповідача також підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в розмірі 896,00 грн., що підтверджується відповідною квитанцією.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 14, 57-60, 209, 212-215, 218, 223, 294 ЦПК України, ст.ст. 6, 202, 204, 207, 526, 530, 625, 629, 1046, 1047, 1049, ЦК України, суд,-

в и р і ш и в :

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в розмірі 3500 доларів США, що становить 89546,70 гривень.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь ОСОБА_2 896,00 грн. судових витрат.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Закарпатської області через Мукачівський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя А.М.Заболотний