Справа № 521/7434/16-ц
Провадження №2/521/920/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2017 року місто Одеса

Малиновський районний суд м. Одеси, у складі:

головуючого - судді Леонова О.С.,

при секретарі Малиш О.Л.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

20.04.2016 р. ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що згідно розписки від 01.01.2012 року відповідач отримав позику у сумі еквівалентній 2190 євро у строк з 15-го до 20 квітня 2012 року.

У звязку з тим, що у встановлений строк відповідач не повернув йому боргу, він звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом про стягнення зазначеного боргу. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 31.10.2012 року по справі № 1519/15053/2012 його позов було задоволено у повному обсязі і з відповідача було стягнуто суму боргу у розмірі 22000 грн., еквівалент грошового зобовязання 2190 євро станом на дату ухвалення рішення. Зазначене рішення суду набрало чинності, однак з того часу не виконано, тобто відповідач до цього часу не повернув йому борг і продовжує користуватися його грошима.

Позивач зазначив, що іноземна валюта може бути предметом договору позики, оскільки чинним законодавством України не забороняється мати у власності фізичним особам іноземну валюту та розпоряджатися нею, але дотриманням правил, передбачених спеціальним законодавством. Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Вважає, що у такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Згідно розписки від 01.01.2012 року грошова одиниця валюти зобовязання євро.

Офіційний курс НБУ євро на 07.04.2016 рік складає 29,42 грн. за 1 євро, тому сума заборгованості у еквіваленті складає 64429,80 грн. згідно розписки.

Період прострочки боргу з боку відповідача на даний момент складає чотири роки та три місяці з 01.01.2012 року по 31.03.2016 рік. За цей період він неодноразово звертався до Приморського ВДВС ОМУЮ для примусового стягнення з боржника вищевказаної суми боргу, про що є відмітки у виконавчому документі від 10.12.2013 року та 03.12.2015 року.

Сума прострочки 3% за цей період складає 279,36 євро (2190 євро *3%*1552 дні: 365 дня), а в гривні (курс 1 євро станом на 07.04.2016 рік =29,42 грн.) 8218,77 грн.

У звязку з тим, що боржник не виконує взяті на себе зобовязання, позивач змушений був повторно звернутись до суду та нести додаткові витрати на правову допомогу.

14.09.2016 року позивач ОСОБА_3 через канцелярію суду (вхід. 39120 від 14.09.2016 року) надав заяву про збільшення позовних вимог, де просив суд стягнути з ОСОБА_2 борг за розпискою 2190 євро, 279,36 євро за прострочку повернення боргу та проценти за користування у розмірі 1217,10 євро, а всього 3686,46 євро та 15000 грн. витрат на правову допомогу, в грошовій одиниці (курс 1 євро станом на 07.04.2016 рік =29,42 грн.)-108455,65 грн. та 30000 грн. витрат на правову допомогу, а всього 138455,65 грн., а також судові витрати в розмірі 1384,56 грн.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримала заявлені вимоги та просила суд їх задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково в сумі основного боргу, в іншій частині позову заперечив проти його задоволення з підстав того, що він є безробітній та немає можливості виплачувати борг.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

01.01.2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір позики (розписка), за яким позивач передав відповідачу грошові кошти в розмірі 22 000 грн., що еквівалентно 2190,00 євро, а відповідач зобовязався повернути зазначені грошові кошти у строк з 15 квітня 2012 року до 20 квітня 2012 року.

Однак позичальник належним чином не виконав свої обов'язки за договором позики та не повернув зазначену суму в зазначений в розписці строк.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 зазначив, що він частково погашав заборгованість, але не памятає коли та в якій сумі. Будь які докази погашення боргу перед ОСОБА_3 у нього не збереглись.

У матеріалах справи відсутні докази виконання ОСОБА_2 грошового зобов'язання.

Як вбачається зі змісту позову ОСОБА_3 просив стягнути курсову різницю за договором позики у сумі 64429,80 грн., три проценти річних за період з 01.01.2012 рік по 31.03.2016 рік у сумі 279,36 євро, що за курсом НБУ еквівалентно 8218,77 грн. та проценти у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми позики за період з 01.01.2012 рік по 31.03.2016 рік у сумі 1217,10 євро, що за курсом НБУ еквівалентно 35 807,08 грн.

Відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобовязанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

За змістом ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України лише у тому разі, якщо договір позики не передбачає інших умов. Передбачене у цій нормі право сторін на встановлення умов оплати за користування позикою з урахуванням норм ст.6, ч. 1 ст.627 ЦК України слід розуміти як право сторін на визначення саме розміру процентів та порядку їх сплати, а не обрання ними іншого способу оплати (наприклад, у твердій грошовій сумі безвідносно до суми боргу), оскільки закон ст. ст. 536, 1048 ЦК України визначає, що плата за користування чужими грішми встановлюється і нараховується у вигляді процентів на основну суму боргу.

Як визначено позивачем у позовній заяві сума 2190 євро за договором позики у еквіваленті складає 64429,80 грн. (курс НБУ станом на 07.04.2016 рік складає 29,42 грн. за 1 євро).

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 31.10.2012 року по справі № 1519/15053/2012 позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_2 була задоволена та з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 стягнуто грошову суму боргу 22000 грн., судовий збір в розмірі 220 грн., а всього 22220 грн.

Рішення набрало законної сили, але на теперішній час відповідачем не виконано, про що свідчить інформація про виконавче провадження з виконання виконавчого листа від 17.07.2013 року № 1519/15053/2012.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини (ч.3 ст.61 ЦПК України).

Постановою державного виконавця Першого Приморського відділу ДВС Одеського міського управління юстиції від 27.02.2014 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа від 17.01.2013 року, виданого Малиновським районним судом м. Одеси по справі 1519/15053/2012 .

Таким чином курсова різниця становить 42 429,8 грн. (64 429,80 грн. еквівалент суми 2190 євро за договором позики за курсом НБУ станом на 07.04.2016 рік 22 000 грн. сума стягнута з відповідача за рішенням суду). Проценти від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України, за період з 01.01.2012 року по 31.03.2016 року, в сумі 1217,10 євро, що складає 35807,08 грн. (курс НБУ 1 євро станом на 07.04.2016 рік = 29,42 грн.). 3% річних, за період з 20.04.2012 року (дати кінцевого розрахунку за договором) по 31.03.2016 року, в сумі259,56євро, що дорівнює 7636,25 грн. (курс 1 євро станом на 07.04.2016 рік=29,42 грн.), а всього 85873,14 грн.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що оскільки відповідач, як позичальник, не виконав умови договору щодо своєчасного повернення позики, тому позов підлягає задоволенню і з відповідача на користь позивача слід стягнути курсову різницю за курсом НБУ станом на 07.04.2016 рік, проценти від суми позики та 3% річних.

Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу, то суд вважає вказані вимоги такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Згідно з п.п. 2, ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу.

У ч. 1 ст. 88 ЦПК України зазначено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судових витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Відповідно до ст. 1 Закону України від 20 грудня 2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

У пп. 47, 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» судам роз'яснено, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Як вбачається з наданої представником позивача копії договору про надання юридичних послуг укладеного між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_3 від 02.04.2016 р. виконавець надає замовнику ОСОБА_3 правову допомогу, в тому числі за окремими дорученнями клієнта, зобовязується представляти права і законні інтереси клієнта в органах державної влади, місцевого самоврядування (а.с. 13).

Відповідно до п.4.2 договору про надання юридичних послуг розмір гонорару складає 15000 грн. одноразово. Крім того, згідно з додаткової угоди №1 до договору доручення про надання правової допомоги від 02.04.2016 року розмір гонорару представника ОСОБА_1 у звязку із збільшенням обєму правових послуг було збільшено на 15000 грн.

Проте, названі документи не свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних з наданням правової допомоги, оскільки вони не є документами, оформленими у встановленому законом порядку, а такими документами можуть вважатись квитанції до прибуткового касового ордеру, платіжного доручення з відміткою банку або іншого банківського документу, касового чеку.

Крім цього, згідно довіреності від 15.04.2016 року ОСОБА_3 надано процесуальні повноваження пані ОСОБА_1, саме у такому процесуальному статусі згідно наявних у справі журналів судових засідань ОСОБА_1 брала участь у справі.

Таким чином, ОСОБА_1 приймала участь у розгляді справи у якості представника позивача за довіреністю із повноваженнями представника, передбаченими ст. 44 ЦПК України, а не як фізична особа підприємець.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути пропорційно до суми задоволеного позову судовий сбір у розмірі 858,73 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 3, 10, 14, 60, 88, 154, 213 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення процентів по борговому зобовязанню задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (ІПН НОМЕР_1) на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 курсову різницю, яка становить 42 429,80 грн., проценти від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України, за період з 01.01.2012 року по 31.03.2016 року, в сумі 1217,10 євро, що еквівалентно 35807,08 грн. (курс НБУ 1 євро станом на 07.04.2016 рік = 29,42 грн.), 3% річних, за період з 20.04.2012 року (дати кінцевого розрахунку за договором) по 31.03.2016 року, в сумі259,56євро, що еквівалентно 7636,25 грн. (курс 1 євро станом на 07.04.2016 рік=29,42 грн.), а всього 85873,14 грн. (вісімдесят пять тисяч вісімсот сімдесят три гривні чотирнадцять копійок).

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (ІПН НОМЕР_1) на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 судовий збір в розмірі 858,73 грн.

В іншій частині позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: