Справа № 333/5649/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 лютого 2017 року м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Наумової І.Й.,

при секретарі Кунець В.В.

за участю позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Структурного підрозділу «Пасажирське вагонне депо Запоріжжя-1» регіональної філії «Придніпровська залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», Публічного акціонерного товариства « Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. В позові зазначає, що 03.02.2014 р. між ним та Державним підприємством «Придніпровська залізниця» в особі начальника відокремленого структурного підрозділу «Пасажирське вагонне депо «Запоріжжя-1» (відповідач-1) було укладено контракт № 3029 про прийняття його на роботу провідником пасажирського вагону резерву провідників. Строк дії контракту встановлено з 03.02.2014 р. по 03.02.2015 р.. 05.06.2014 р. було укладено додаткову угоду до Контракту, якою Контракт викладено у новій редакції. 15.12.2014 р. укладено додаткову угоду, якою продовжено термін дії контракту до 03.02.2016 р. 18.12.2015 р. укладено додаткову угоду, згідно якої викладено нову назву роботодавця в преамбулі контракту, а також продовжено дію контракту до 03.02.2018 р.. 27.09.2016р. йому вручено копію наказу № 957/ОС від 27.09.2016 р. про припинення трудового договору (контракту) за п.7 ст.40 КЗпП України. Підставою звільнення, як зазначено в наказі є подання в.о. начальника депо від 22.09.2016 р., згода профкому протокол № 11 від 22.09.2016 р., медична довідка № 002323 від 19.09.2016 р. та його пояснювальна записка. Вважає подання в.о. начальника, згоду профкому, медичну довідку незаконними, такими, що не відповідають дійсним обставинам, оскільки він не зявлявся на роботу в нетверезому стані. Зазначає, що 18.09.2016 р. він працював провідником вагону 18 потягу № 119-120 «Запоріжжя-Львів». На телефон контакт-центру ПАТ «Укрзалізниця» поступила скарга про нібито знаходження провідників потягу у нетверезому стані. В звязку з даною скаргою, начальником потягу на станції Тернопіль була викликана чергова по станції для проведення його огляду на стан алкогольного спяніння, про що було складено ОСОБА_3 від 19.06.2016 р.. Відповідно до даного ОСОБА_3, він знаходився у тверезому стані. По прибутті на станцію Львів, він у супроводі працівників поліції та чергового вокзалу Львів, пройшов огляд у медпункту станції, де також було складено акт, в якому зазначено що він не був у стані алкогольного спяніння. На пропозицію працівників поліції пройти перевірку у медичному закладі м. Львів, а саме Львівському обласному державному клінічному наркологічному диспансері для підтвердження відсутності стану алкогольного спяніння, він дав згоду. Під час складання висновку від 19.09.2016 р. № 002323 він не був з ним ознайомлений, оскільки поспішав на потяг, який мав відходити від станції Львів за 15 хвилин. Вважає, що викладене у висновку не відповідає дійсним обставинам, а також відповідач-1 незаконно отримав інформацію, що містить лікарську таємницю, а також порушено законодавство про захист персональних даних. Вважає звільнення незаконним. Крім того, зазначає, що в звязку з незаконним звільненням йому спричинено моральну шкоду, які він оцінює у 20000 грн. Просить визнати незаконним та скасувати наказ № 954/ОС від 27.09.2016 р., поновити його на посаді провідника пасажирського вагону резерву провідників, стягнути з ПАТ « Укрзалізниця» за час вимушеного прогулу середню заробітну плату в сумі 9987 грн. та моральну шкоду у розмірі 20000 грн.

У ході судового розгляду справи від позивача надійшли уточнена позовна заява (а.с.60-66), заява про збільшення позовних вимог (а.с.136) в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до наданої заяви, просить стягнути з відповідачів на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 48337,08 грн.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені в уточненій позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог, просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача ПАТ «Укрзалізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» структурного підрозділу «Пасажирське вагонне депо Запоріжжя-1» проти позову заперечує, позовні вимоги не визнав в повному обсязі, надав письмові заперечення на позов (а.с.131-132). В судовому засіданні пояснив, що позивач працював з 03.02.2014 р. на посаді провідника пасажирських вагонів на підставі укладеного контракту № 3029 та наказу № 70/ос від 03.02.2014 р. В подальшому дія строку контракту була продовжена до 03.02.2015 р., 03.02.2016 р., 03.02.2018 р. та викладено назву роботодавця в новій редакції: структурний підрозділ «Пасажирське вагонне депо Запоріжжя-1» регіональної філії «Придніпровська залізниця» публічного акціонерного товариства « Українська залізниця», відповідно до додаткових угод до контракту № 3029 №№ 2,3,4. 18 та 19 вересня 2016 р. позивач виконував трудові обовязки працював провідником 18 вагону потягу «Запоріжжя-Львів». На телефон контакт-центру ПАТ «Укрзалізниця» надійшли скарги на те, що провідники потягу знаходяться в стані алкогольного спяніння. В ході перевірки, а саме відповідно до висновку № 002323 від 19.09.2016 р., виданого Львівським обласним державним наркологічним диспансером, факт знаходження позивача в стані алкогольного спяніння було встановлено. Звільнення позивача відбулося в відповідності з вимогами діючого трудового законодавства. Вважає позовні вимоги незаконними, просить у задоволені позову відмовити в повному обсязі.

Вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, свідків, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач знаходився з відповідачем в трудових відносинах з 03.02.2014 р. Між позивачем та відповідачем було укладено строковий трудовий договір в вигляді контракту № 3029 від 03.02.2014 р. а.с. 13-14). 05.06.2014 р. відповідно до додаткової угоди № 2 даний контракт було викладено в інший редакції с залишення дії контракту без змін, а саме до 03.02.2015 р. (а.с. 15-18). Додатковою угодою № 3 від 15.12.2014 р. до контракту, строк дії контракту продовжено до 03.02.2016 р. (а.с.19). 18.12.2015 р. між позивачем та відповідачем було укладено додаткова угода № 4, відповідно якої в преамбулі контракту № 3029 від 03.02.2014 р. назву роботодавця викладено в редакції: структурний підрозділ «Пасажирське вагонне депо Запоріжжя-1» регіональної філії «Придніпровська залізниця Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» та продовжено строк дії контракту до 03.02.2018 р. (а.с. 20).

Відповідно до ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Контракт є особливою формою трудового договору і укладається він, коли його застосування відповідає законодавству (ч.3 ст.21 КЗпП України).

Статтею 15 ОСОБА_4 України «Про залізничний транспорт» встановлено, що працівники залізничного транспорту загального користування, які здійснюють обслуговування пасажирів, працевлаштовуються на підприємствах пасажирського залізничного транспорту загального користування за контрактною формою трудового договору. До переліку категорій та посад працівників залізничного транспорту які працевлаштовуються за контрактною формою трудового договору, затверджених Постановою КМУ № 764 від 15.07.1997 р. входить і посада провідників пасажирскьких вагонів.

Отже, укладення відповідачем з позивачем строкового трудового договору за контрактом відповідає вимогам трудового законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до маршруту № 409 (а.с.77), позивач з 18.09.2016 р. по 20.09.2016 р. знаходився при виконанні своїх трудових обовязків, а саме виконував обовязки провідника вагону 18 поїзда № 119/120 сполученням «Запоріжжя-Львів».

Відповідно до ст.142 КЗпП України, трудовий розпорядок на підприємствах визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку. Відповідно до Правил внутрішнього трудового розпорядку підприємства відповідача (а.с.85-90), а також умов контракту № 3029, передбачається дисциплінарна відповідальність працівників за появу на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного спяніння.

Факт знаходження позивача під час виконання своїх трудових обовязків у стані алкогольного спяніння підтверджується висновком № 002323 від 19.09.2016 р., виданого Львівським обласним державним наркологічним диспансером (а.с.27-28, 68, 156).

Відповідно до розяснень, наданих в п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 09.11.1992 р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», можуть бути звільнені з роботи працівники за п.7 ст.40 КЗпП України за появу на роботі у нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного спяніння в будь-який час робочого дня, незалежно від того, чи були вони відсторонені від роботи, чи продовжували виконувати трудові обовязки. Нетверезий стан працівника або наркотичне чи токсичне спяніння можуть бути підтверджені як медичним висновком, так і іншими видами доказів (ст.27 ЦПК ).

Відповідно до п. 1.7 наказу Мінохорон здоровя СРСР від 08.09.1988 р. № 694 «Про заходи з подальшого вдосконалення медичного освідчування для встановлення факту вживання алкоголю та стану спяніння» та п.2 Тимчасової інструкції про порядок медичного огляду для встановлення факту вживання алкоголю і стану спяніння, затвердженої Мінохорон здоровя СРСР від 01.09.1988 р. № 06-14/33-14 медичний огляд для встановлення факту вживання алкоголю і стану спяніння робиться в спеціалізованих кабінетах наркологічних дипансерів (відділень) лікарями психіатрами-наркологами або в лікувально - профілактичних установах лікарями психіатрами-наркологами і лікарями інших спеціальностей, що пройшли підготовку.

Отже, проведення медогляду позивача лікарем Львівського обласному державного клінічного наркологічного діспансеру, відповідає вимогам щодо проведення таких медоглядів.

У Висновку № 002323 від 19.09.2016 р. зазначено, що наявність алкоголю в крові позивача становить 0,81%, висновок огляду: алкогольне спяніння. Зазначений висновок підписано лікарем, який проводив огляд, а також позивачем, без будь-яких заперечень чи зауважень.

Посилання позивача на те, що він підписував висновок медогляду не ознайомившись з ним, не підтверджується наданими доказами. Не погоджуючись з даним Висновком, позивачем не надано суду доказів про оскарження висновку медичного огляду від 19.09.2016 р., викладеного у Висновку № 002323.

Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України.

В акті б/н від 19.09.2016 р., складеного у медпункті станції Львів, підписаного начальником потягу ОСОБА_5, лікарем ОСОБА_6, черговою вокзалу ОСОБА_7 та який не спростовується та не оскаржується позивачем, також зазначено рівень алкоголю в крові позивача 0,2%. (а.с.24). При цьому, висновку лікаря, відповідно до переліку зазначеному в п. 13 «Тимчасової інструкції про порядок медичного огляду для встановлення факту вживання алкоголю і стану спяніння», даний акт не містить.

Акт (а.с.22), складений на станції Тернопіль, за участю чергового вокзалу ст.Тернопіль ОСОБА_8, начальника потягу ОСОБА_9, пасажира м.48 ОСОБА_3 судом сприймається критично. По-перше, обстеження відповідно до вимог проведення медичного огляду для встановлення факту вживання алкоголю і стану спяніння не проводилося, зазначені особи не є фахівцями в області медицини. По-друге, допитаний в якості свідка начальник потягу ОСОБА_9, пояснив що саме він складав акти, як на ст. Тернопіль, так і на ст. Львів. Як начальник потягу, він неодноразово на протязі всього маршруту проводив перевірку провідників і був впевнений в їх тверезому стані, то й акти складались відповідно до його переконливості.

Суд звертає увагу, що відповідно до наказу № 118/с від 21.09.2016 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності», начальнику потягу ОСОБА_9 оголошено догану за невиконання посадових обовязків, а саме за недостатній контроль роботи членів поїзної бригади та виявлення у провідників ОСОБА_1 та ОСОБА_10 стану алкогольного спяніння. Даний наказ ОСОБА_9 не оскаржував.

Відповідно до ч.1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір, яким є контракт, до закінчення строку його чинностід можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках : п. 7 появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного спяніння. Підставою для звільнення працівника за п. 7 ст.40 КЗпП України являється сам факт появи на роботі на робочому місці у робочий час, у нетверезому стані. Звільнення за п. 7 ст. 40 КЗпП України являється дисциплінарним стягненням, з додерженням процедури, встановленої для застосування дисциплінарних стягнень.

Відповідно до ст.147 КЗпП України, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана або звільнення.

Згідно ст. 148 КЗпП України, дисциплінарне стягнення застосовується безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення та не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Ст.149 КЗпП України передбачено, що до застосування дисциплінарного стягнення повино витребувавати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення, за кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення, при обранні виду стягнення повино враховуватися ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника, стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Відповідно до ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктом 7 статті 40, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Як вбачається з матеріалів справи, порядок та строки накладення дисциплінарного стягнення - звільнення позивача за ініциативою власника або уповноваженого ним органу, передбачених законодавством, відповідачем було дотримано.

Враховуючи всі зясовані обставини справи, суд вважає вимоги позивача, щодо визнання незаконним та скасування наказу № 954/ОС від 27.09.2016 р., не обгрунтованими.

Посилання позивача на порушення відповідачем ОСОБА_4 України «Про захист персональних даних» при отримані висновку № 002323 про його медичний огляд, суд також вважає необгрунтованим.

Згідно ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Враховуючи зясовані у судовому засіданні обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст.21,23,142,147-149,233 КЗпП України, ст.ст. 6,8,88,208,209,212-215 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволені позову ОСОБА_1 до Структурного підрозділу «Пасажирське вагонне депо Запоріжжя-1» регіональної філії «Придніпровська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу № 954/ОС від 27.09.2016 р., поновлення на посаді, стягнення грошових коштів за час вимушеного прогулу відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Запорізької області через Комунарський районний суд м. Запоріжжя.

Суддя Комунарського районного суду

м. Запоріжжя І.Й.Наумова