Провадження № 22ц/784/216/17 Суддя першої інстанції Козаченко Р.В.
Справа№477/1202/16-ц
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
У Х В А Л А

Іменем України

19 січня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Прокопчук Л.М.,

із секретарем Андрієнко Л.Д.,

за участю позивачки - ОСОБА_2,

її представника - ОСОБА_3,

відповідачів - ОСОБА_4, ОСОБА_5,

представника третьої особи - ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 29 листопада 2016 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, які діють в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_7, третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору - служби у справах дітей Вітовської районної державної адміністрації Миколаївської області, Котляревської сільської ради Вітовського району Миколаївської області про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И Л А:

23 червня 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, які діють в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_7 про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням.

Свої вимоги позивачка мотивувала тим, що їй на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_1.

З жовтня 2008 року її син - ОСОБА_4 та його дружина - ОСОБА_5, а з 2010 року їх малолітній син - ОСОБА_7 фактично проживали та в подальшому були зареєстрованому у вказаному будинку, як члени її сім'ї.

З травня 2011 року відповідачі у спірному будинку не проживають, однак добровільно знятись з реєстраційного обліку не бажають.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_2 просила суд визнати відповідачів такими, що втратили право на користування житловим будинком АДРЕСА_1.

Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 29 листопада 2016 року позов задоволено.

Визнано ОСОБА_4, ОСОБА_5 та малолітнього ОСОБА_7 такими, що втратили право користування будинком АДРЕСА_1. Також розподілено судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 просили скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_2 на праві власності належить будинок АДРЕСА_1 (а.с. 7-9).

Також в будинку зареєстровані, але не проживають з травня 2011 року син позивачки ОСОБА_4, його дружина ОСОБА_5 та їх син ОСОБА_7 (а.с.6).

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Ураховуючи викладене, правила ч. 2 ст. 405 ЦК України можуть бути застосовані, якщо: член власника житла відсутній за місцем проживання понад один рік та причини його відсутності не є поважними.

Таким чином під час розгляду справи суду першої інстанції необхідно було встановити та дослідити надані сторонами докази щодо обґрунтування строку відсутності відповідачів у спірній квартирі та причин їх відсутності.

Згідно до норм ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України.

За змістом ст. 11 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів та інших осіб, які беруть участь у справі.

Звертаючись з позовом до суду позивачка зазначала, що відповідачі відсутні за місцем реєстрації свого місця проживання без поважних причин більше п'яти років, що підтверджується актом про не проживання відповідачів, складеним комісією у складі мешканців села та затвердженого сільською радою.

Відповідачі не заперечували факту не проживання в спірному будинку, однак стверджували, що залишила зазначений будинок з поважних причин, оскільки між сторонами виникали конфліктні ситуації.

Між тим відповідачі не надали належних та допустимих доказів за правилами ст.ст. 58,59 ЦПК України на підтвердження причин їх відсутності протягом п'яти років.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що відповідачами не доведено тих обставин, що між сторонами існували конфліктні ситуації, у зв'язку з якими вони залишили спірне житло, та переїхали на постійне місце проживання у м. Миколаїв та були позбавлені можливості протягом п'яти років реалізувати свої права на користування вказаним житлом.

Отже, суд першої інстанції, розглядаючи спірні правовідносини, обставини щодо причин, за якими відповідачі не користуються спірною квартирою, дійшов правильного висновку, що відповідачі та їх малолітня дитина не проживають у вказаному житлі без поважних причин. Такі висновки суду відповідають обставинам справи та ґрунтуються на положеннях ст. 405 ЦК України.

Доводи відповідачів про те, що малолітня дитина не може бути визнана такою, що втратила право користування житлом позивачки, оскільки буде вважатися не зареєстрованою за будь-яким місцем проживання, є безпідставними з огляду на те, що саме на батьків покладено обов'язок піклування за дитиною, забезпечення їй належних умов для проживання, фізичного, духовного та морального розвитку.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині рішення.

З урахування викладеного, колегія суддів не вбачає підстав, передбачених ст. 309 ЦПК України, для скасування рішення районного суду.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відхилити, а рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 29 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Л.М. Царюк

Судді: В.І. Козаченко

Л.М. Прокопчук