Ухвала

іменем україни

22 березня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К.,

Кафідової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Міністерства внутрішніх справ України про поновлення на роботі за касаційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 10 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 12 липня 2016 року,

встановила:

У березні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом до Міністерства внутрішніх справ України (далі - МВС України), посилаючись на те, що є полковником міліції. З вересня 1996 року перебував на службі в Управлінні МВС України на Південно-Західній залізниці, а з

4 липня 2011 року на посаді начальника штабу Управління МВС України на Південно-Західній залізниці. Наказом від 6 листопада 2015 року його було звільнено через скорочення штату за п. 64 «г» Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року № 114 (з наступними змінами та доповненнями). Просив поновити його на роботі в органах МВС України на посаді, аналогічній займаній до звільнення з посадиначальника штабу Управління МВС України на Південно-Західній залізниці.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 10 березня

2016 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва

від 12 липня 2016 року, відмовлено ОСОБА_3 у відкритті провадження у справі.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати постановлені в справі ухвали та постановити нову ухвалу про відкриття провадження у справі, справу направити до суду першої інстанції для розгляду справи по суті, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За положенням п. 1 ч. 2 ст. 122 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства.

Відмовляючи ОСОБА_3 у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що правовідносини сторін носять публічно-правовий характер, відтак не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, а належать до компетенції адміністративних судів.

Даний висновок відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_3 працював в системі органів внутрішніх справ України, мав звання - полковник міліції.

Порядок проходження служби та звільнення зі служби в органах внутрішніх справ регулюється Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року № 114

(із наступними змінами та доповненнями).

Правила визначення компетенції судів щодо розгляду цивільних справ передбачені ст. 15 ЦПК України: суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

При цьому ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства визначає захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (далі - суб'єкт владних повноважень), шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Стаття 3 КАС України в пункті 1 дає визначення терміну "справа адміністративної юрисдикції", якою визнається публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є суб'єкт владних повноважень.

Пунктом 15 ч. 1 ст. 3 КАС України визначено, що публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Аналіз ст. 15 ЦПК України та ст. 17 КАС України дає підстави для висновку, що при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ у кожній конкретній справі не достатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб'єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб'єкта владних повноважень). Визначальною ознакою для правильного вирішення такого питання є характер спірних правовідносин, із яких виник спір.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокремаспори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, вірно визначив є характер спірних правовідносин, із яких виник спір та прийшов до правильного правого висновку, що позовні вимоги вказують на публічно-правовий характер та належать до компетенції адміністративних судів.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків місцевого та апеляційного судів, обґрунтовано викладених в мотивувальних частинах оскаржуваних ухвал.

Згідно вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки під час розгляду справи судами не були порушені норми процесуального права, а наведені в скарзі доводи висновків суду не спростовують, тому суд касаційної інстанції згідно п.1 ч.1 ст. 342 ЦПК України не знаходить підстав для задоволення касаційної скарги.

Керуючись ст. ст. 336, 342 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити .

Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 10 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 12 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.С. Ткачук

Судді:
В.С. Висоцька
М.К. Гримич

О.В. Кафідова

І.М. Фаловська