Справа № 180/2233/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2017 р.

Марганецький міський суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Нанічкіної Н.М.,

з секретарем Гащук І.І.,

за участю:

позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 01 березня 2014 року між ним та ОСОБА_2 був укладений договір позики, за яким позивач передав у власність відповідача грошові кошти у розмірі 200 доларів США та 2000 гривень, а відповідач зобовязався повернути указані грошові кошти до серпня 2014 року, про що відповідачем було надано розписку. Відповідач у порушення зобовязань в строки, обумовлені договором, грошові кошти не повернув. У звязку з чим, на момент звернення до суду з позовом, у відповідача перед позивачем виникла заборгованість, розмір якої складає 200 доларів США, що еквівалентно 5410 гривень, а також 2000 гривень. Крім того, ним було сплачено за отримання довідки про курс валют у розмірі 100 гривень, таким чином, всього 7510 гривень. Просив суд стягнути з відповідача на свою користь 7410 гривень заборгованості за договором позики, 100 гривень за сплату за довідку, всього 7510 гривень та витрати на правову допомогу.

В судовому засіданні позивач зменшив позовні вимоги, зазначивши, що сума боргу ОСОБА_2 на день звернення до суду становить 2400 гривень, тому просив стягнути вказану суму з відповідача, а також 100 гривень, сплачених ним за отримання довідки про курс валют, і 500 гривень витрат на правову допомогу.

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та пояснила, що протягом 2014-2016 років повернула позивачу всю суму боргу частково грошовими коштами, частково майном.

Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, та дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову з таких підстав.

Судом встановлено наступні обставини.

Від імені ОСОБА_2 написано документ (розписка), який позивачем названо договором позики та згідно з яким ОСОБА_2 взяла у ОСОБА_1 в борг грошові кошти в розмірі 200 долларів США та 2000 гривень із зобовязанням повернути кошти у серпні 2014 року. Розписка датована 01 березня 2014 року. Також, розписка містить приписку, що свідками є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с.4).

Тобто, оскільки розписка містить приписку віддати гроші до певної дати, суд робить висновок, що правочин, вчинений ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у письмовій формі, є по суті договором позики.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

В судовому засіданні ОСОБА_2 підтвердила той факт, що позичила в квітні 2016 року у ОСОБА_1 200 доларів США та 2000 гривень. У вересні-жовтні 2014 року вона повернула ОСОБА_1 1700 гривень, і на день смерті її чоловіка ОСОБА_5 (квітень 2016 року) позивач їй повідомив, що залишок боргу становить 4000 гривень (2500 гривень за борговою розпискою та 1500 тисячі заборгував ОСОБА_5В.). Протягом 2016 року вона повертала борг частками 500 гривень, 400 гривень, 1000 гривень та 2000 гривень. Крім того, ОСОБА_1 забрав у неї пральну машинку та обігрівач, які сам оцінив у 2000 гривень та 800 гривень відповідно.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні не заперечував того, що відповідач повертала йому борг, в тому числі й після смерті ОСОБА_5, але коли та в якому розмірі, не памятає. Згідав лише про повернення 500 гривень та 400 гривень. Не заперечував і того, що забрав у ОСОБА_2 пральну машинку та обігрівач. Вважає, що позивач повинна йому сплатити ще 2400 гривень, зазначивши, що 2400 гривень це сума боргу станом на літо 2016 року. Додатково повідомив, що ОСОБА_5 часто перепозичав у нього гроші, а натомість передав йому документи на власну квартиру, як гарантію поверення боргу.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні повідомив, що проживає разом з відповідачкою, і йому було відомо про борг ОСОБА_2 перед ОСОБА_1, що становив 4000 гривень. Однак, зі слів ОСОБА_2 вона повернула ОСОБА_1 5800 гривень. Він особисто в червні 2016 року надавав відповідачці 1400 гривень для сплати боргу. Крім того, ОСОБА_2 продала компютер за 1000 гривень з метою повернути борг ОСОБА_1, а також при ньому з квартири виносилися побутові речі для передачі їх ОСОБА_1

Свідок ОСОБА_7 суду пояснила, що вона 29 серпня 2016 року перебувала в нотаріальній конторі по своїх справах і з нею була ОСОБА_2, яка очікувала ОСОБА_1 Останній приїхав, але дуже поспішав, тому нотаріуса не дочекалися, і ОСОБА_2 передала йому 2000 гривень, а натомість отримала документи на квартиру.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків передбачених ст.61 цього Кодексу.

Відповідно ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та обєктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний звязок у їх сукупності, зясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до висновку, що вимоги позивача щодо стягнення з ОСОБА_2 боргу за договором позики належним чином не обгрунтовані, суму боргу не підтверджено та не доведено належними та допустимими доказами. За таких обставин у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити.

Керуючись ст.ст.10, 11, 57-60, 212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Дніпропетровської області, через Марганецький міський суд Дніпропетровської області, шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Н.М.Нанічкіна

Вступну та резолютивну частину рішення суду проголошено в судовому засіданні 02 лютого 2017 року. Повний текст рішення виготовлено 07 лютого 2017 року.

Суддя: Н. М. Нанічкіна