Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 335/5475/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Соболєва І.П.
Провадження №22-ц/778/255/17 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Подліянової Г.С.,

суддів: Кримської О.М.,

ОСОБА_2,

за участю секретаря Евальд Д.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 30 серпня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про захист прав споживачів, визнання недійсним кредитного договору та застосування наслідків недійсності правочину,

ВСТАНОВИЛА :

ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ПАТ «Альфа-Банк» про захист прав споживачів, визнання недійсним кредитного договору та застосування наслідків недійсності правочину. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 26 грудня 2007 року між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № 0703/1207/71-400 відповідно до умов якого, ПАТ «Сведбанк» надав позивачу грошові кошти у розмірі 33 800,00 доларів США для придбання квартири № 98 в будинку № 12, що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Камяногірська, строком з 26 грудня 2007 року до 26 грудня 2037 року, та сплати процентів у розмірі 12,5 % річних за весь строк фактичного користування кредитом.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами. В свою чергу, 15 червня 2012 року, між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа Банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги, у звязку з чим відбулось відступлення права вимоги за вищевказаним кредитним договором на користь ПАТ «Альфа Банк».

Позивач вважає, що кредитний договір в іноземній валюті (доларах США) укладений відповідачем не відповідає п. 2 Положення Національного банку України «Про кредитування», оскільки фізичні особи мають право на отримання споживчого кредиту в національній валюті. Договори, які передбачають отримання позичальником суми кредиту в іноземній валюті є такими, що суперечать закону навіть у разі, якщо в них визначений еквівалент в національній валюті. Еквівалент предмету договору споживчого кредиту в національній валюті не може сприйматися як предмет цього договору, оскільки ним є іноземна валюта. Таким чином, предметом договору споживчого кредиту в іноземній валюті є речі ( відповідна сума іноземної валюти) , а це суперечить ч. 1 ст. 1054 ЦК України, яка визначає, що предметом кредитного договору можуть бути лише гроші українська гривня. Договори споживчого кредиту в іноземній валюті за своєю юридичною природою не є кредитними договорами, а є класичним прикладом договорів позики, предметом яких можуть бути як грошові кошти, так й інші речі, визначені родовими ознаками. Отже, невідповідність договору споживчого кредиту вимогам закону в момент його укладення тягне за собою недійсність такого договору, відповідно до ст. 215 ЦК України .

Крім того, умови кредитного договору в частині надання кредиту в доларах США є несправедливими так як всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду позивача споживача кредитних послуг, а також передбачають погашення кредиту та сплату відсотків за користування кредитом у доларах США, що є способом зловживання правом, коли всі ризики знецінення національної валюти України відповідач перекладає виключно на позичальника за кредитним договором та споживача кредитних послуг. Кредитний договір в іноземній валюті ( доларах США) укладений відповідачем без отримання відповідної індивідуальної ліцензії для надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті та використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, відповідно до ст. 227 ЦК України, є підставою для визнання його недійсним.

Також при укладанні кредитного договору відповідач в порушення ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не повідомив позивача у письмовій формі про умови надання кредиту, тип відсоткової ставки, орієнтовану сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту ( перелік усіх витрат, повязаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування), строк на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги. Відповідач не попередив позивача про те, що вартість кредиту може істотно зрости, ніж це очікувалось під час укладення кредитного договору. Всупереч вимогам ст. 15 Закону України « Про захист прав споживачів» позивач не надав жодної інформації про можливість різкого і значного подорожчання кредиту через зміну курсу долара США до гривні, не надано інформацію про вірогідність і наслідки такого подорожчання. Відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону України « Про захист прав споживачів», правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

До того ж, на думку позивача, кредитний договір в цілому суперечить положенням Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», оскільки не містить умови про його припинення, не містить умов, які б регулювали відповідальність відповідача за невиконання або неналежне виконання умов кредитного договору, що суперечить п. 9 ч. 1 ст. 6 зазначеного Закону.

Посилаючись на зазначені обставини, просить суд визнати кредитний договорів від 26 грудня 2007 р. № 0703/1207/71-400 недійсним з моменту його укладення, застосувати наслідки недійсності правочину та визнати борг ОСОБА_3 перед ПАТ «Альфа-Банк» у розмірі 170 690,00 гривень.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 30 серпня 2016 року відмовлено у задоволенні позову.

У апеляційній скарзі ОСОБА_3, зазначає, що рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким позов задовольнити.

ОСОБА_3 до суду не з'явилася повторно.

13.12.2016 року, в день коли справа була призначена до розгляду, ОСОБА_3 прохала про відкладення слухання справи, у зв'язку з хворобою ( а.с. 228-229). З огляду на поважність причин, судове засідання було призначено на 24.01.2017 року.

ОСОБА_3 повідомлена про час і місце слухання справи й про що є відповідна розписка ( а.с. 232). Проте, 24.01.2017 року до суду не прибула, й, знову ж клопотала про відкладення судового засідання з причин знаходження на конференції щодо вирішення службових питань.

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, та своєчасний розгляд цивільних справ.

Згідно з Конституцією ця мета реалізується через розгляд і вирішення цивільних справ, відповідно до вимог законодавства як щодо норм матеріального, так і процесуального права.

Справа має бути розглянута і вирішена без невиправданих зволікань, що уможливить надання особі своєчасного захисту її порушеного права.

У статті 304 ЦПК йдеться, що справи у апеляційному суді розглядаються за правилами, встановленими для розгляду судом першої інстанції, за винятками й доповненнями гл.12 ЦПК.

За ст.169 ЦПК дозволяє відкласти слухання справи тільки в межах строків визначених Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності.

Відкладення розгляду справи на невизначений термін суперечить вимогам ч. 1 статті 303-1 ЦПК України.

З огляду на викладене та правових приписів ч.3,4 ст.169 ЦПК, повторна неявка до суду позивача чи відповідача, незалежно від причин, не є перешкодою для розгляду справи у апеляційному суді. Керуючись принципом ефективності судового процесу, спрямованому на недопущення затягування розгляду справи та ст. 305 ЦПК України, колегія суддів відхилила клопотання про відкладення розгляду справи та ухвалила розглядати справу за відсутності ОСОБА_3

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд з дотриманням вимог ст., ст. 212-215 ЦПК України належно оцінив надані сторонами докази, вирішивши питання наявності обставин, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, суті правовідносин, що випливають із встановлених обставин, правильно застосував правові норми до цих правовідносин.

З матеріалів справи вбачається, що 26 грудня 2007 року між сторонами укладено кредитний договір № 0703/1207/71-400, за яким Банк надає позичальнику кредит в сумі 33 800, 00 доларів США на для придбання квартири № 98 в будинку 3 12, що знаходиться за адресою м. Запоріжжя, вул. Камяногірська строком до 26 грудня 2037 року зі сплатою 12.5 % річних ( а.с. 10-21).

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами. В свою чергу, 15 червня 2012 року, між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа Банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги, у звязку з чим відбулось відступлення права вимоги за вищевказаним кредитним договором на користь ПАТ «Альфа Банк».

Відповідно до положень ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Частинами 1, 3 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За положеннями ст. ст. 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ст. ст. 11, 18 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України "Про захист прав споживачів" застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

У справі, яка переглядається, спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала його умови; відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки, про що свідчить п. 10.13 договору в якому зазначено, що підписанням цього договору позичальник підтверджує, що перед укладенням кредитного договору Банк надав йому в письмовій формі всю інформацію про умови кредитування, та надана вся інформація, передбачена «Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, в повному обсязі.

Також детальний розпис сукупної вартості кредиту наведено з підписом ОСОБА_3 в Додатку 1, та 2 до цього договору / а.с. 15-21/.

Отже, позичальник був у письмовій формі повідомлена про всі умови споживчого кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту відповідно до ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" та Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою НБУ № 168 від 10 травня 2007 року, що підтверджується текстом договору, та не мав зауважень, претензій щодо наданої інформації.

За змістом ч. 2 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів"підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Сукупною вартістю кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов'язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги.

Як на підстави для визнання спірної угоди недійсною, позивач також посилався на ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" щодо несправедливості умов спірної угоди, оскільки на час підписання банк не повідомив позичальника про всю необхідну інформацію для укладення такого договору.

Однак, суд врахував, що ненадання банком повної інформація про сукупну вартість кредиту не є підставою для визнання кредитної угоди недійсною у розумінні ст. ст. 18, 19 Закону України "Про захист прав споживачів", оскільки умови спірного договору містять інформацію щодо розміру процентної ставки, сукупних послуг позичальника, порядок погашення кредиту, кількість платежів та їх періодичність, обсяг платежів на весь час дії договору.

Крім цього, права споживача, у разі надання йому недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію, підлягають захисту у випадках та спосіб, встановлений ч. 7 ст. 15 Закону України "Про захист прав споживачів" в редакції на час укладення кредитного договору. Цією нормою не передбачалось визнання недійсним договору у зв'язку із наданням недоступної, недостовірної або несвоєчасної інформації про продукцію.

Позивач при укладенні спірного договору мав можливість ознайомитися з його умовами та не погодитись чи відмовитись від укладання договору, проте договір був підписаний та виконувався сторонами.

Відповідно до абзацу 3 ч. 1 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється.

Проте вказані положення були внесені до Закону України "Про захист прав споживачів" згідно з Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI"Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг" та набули чинності лише 16 жовтня 2011 року, а тому, не можуть бути застосовані до оспорюваного кредитного договору.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а ч. 2 ст. 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (ст.,ст. 19, 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність") банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення НБУ відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділуII Закону України від 15.02.2011 року № 3024-VI"Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (п.2 ст. 5 Декрету про валютне регулювання).

Щодо вимог п. 4 "в ст. 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії НБУ на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами.

Відтак,надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору (п.п.10,11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012р. "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин").

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку. У разі наявності в банку відповідної генеральної ліцензії або дозволу НБУ здійснення кредитних операцій у валюті не суперечить вимогам чинного законодавства України.

З матеріалів справи слідує, що ПАТ « Свет Банк» на момент укладення кредитного договору мав банківську ліцензію на право здійснювати банківські операції від НБУ за № 38, зареєстровану НБУ 31.10.1991р. за № 69, а саме право здійснювати операції з валютними цінностями із розміщенням на власних умовах та на власний ризик, тобто здійснювати кредитування в іноземній валюті, тому видача Банком кредиту ОСОБА_3 у доларах США не суперечить вимогам чинного законодавства України ( а.с.97-100).

Посилання позичальника на те, що кредитний договір було укладено з порушенням положень Закону України "Про захист прав споживачів" є безпідставним. Оскільки, саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі ст. 652 ЦК, бо це стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

При цьому нормами ст. 11, 18, 21 Закону України "Про захист прав споживачів", а також п. 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ від 10.05.2007р. № 168, передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач.

Вказані вимоги норм законодавства виконанні Банком, що слідує з п. 10.1. кредитного договору, за яким позичальник, підписуючи цей договір, підтвердив, що умови договору для нього є зрозумілі, відповідають його інтересам, є розумними та справедливими, до підписання цього договору позичальник ознайомився з усіма умовами, на яких Банк здійснює кредитування, та загальною сукупною вартістю всіх витрат, повязаних з отриманням кредиту, та свідомо обрав умови кредитування, викладені в цьому договорі.

Отже, позичальник був у письмовій формі повідомлена про всі умови споживчого кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту відповідно до ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" та Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою НБУ № 168 від 10 травня 2007 року, що підтверджується текстом договору, та не мав зауважень, претензій щодо наданої інформації.

Тому доводи апеляційної скарги про порушення банком вимог п. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" та п. 2.1. Правил НБУ № 168, а саме ненадання споживачу у письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка встановлена ст.ст. 15, 23 Закону України "Про захист прав споживачів" є безпідставними.

Доводи апеляційної скарги про те, що Банком порушено вимоги закону в частині валюти зобовязання, що значно погіршило становище позичальника після різкого підвищення курсу іноземної валюти відносно до національної, та дії Банку по видачі кредиту в доларах США є способом зловживання правом та перекладає свої ризики на споживача кредитних послуг не можуть бути підставою для скасування рішення суду. Погіршення матеріального стану позичальника не є підставою для визнання кредитного договору недійсним.

В матеріалах справи відсутні докази щодо наявності в оспорюваному кредитному договорі несправедливих умов, що виключає визнання договору недійсним з урахуванням положень ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів". Так, відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Однією з підстав визнання умов договору несправедливими є надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених в договорі, як це передбачено п. 11 ч. 3 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів". Проте, як вбачається з ч. 4 ст. 18 вказаного Закону, положення п.п. 8, 11 та 13 частини 3 ст. 18 не застосовуються до операцій з цінними паперами, фінансовими послугами та іншими товарами або послугами, ціна яких залежить від зміни котировок або індексів на біржах чи ставок на фінансових ринках, які не контролюються продавцем, а також договорів про купівлю-продаж іноземної валюти, дорожніх чеків або про міжнародні грошові перекази, номіновані в іноземній валюті.

Тому неможливо погодиться з доводами апелянта про необхідність визнання кредитного договору недійсним внаслідок наявності у ньому несправедливих умов.

Стосовно посилання позивача на положення ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» відповідно до якого договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити, зокрема, Порядок зміни і припинення дії договору, то судом встановлено, що дані вимоги відображені у п. п. 3.6, 3.7, 6.1.2, 7.1.1, 10.2 кредитного договору, тому посилання позивача на порушення вищезазначеної норми Закону є безпідставними та не спростовують висновків суду.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що при укладенні спірного кредитного договору сторонами погоджені усі його істотні умови та додержано вимоги необхідні для чинності правочину, а підстав, передбачених ст. ст. 203, 215 ЦК України, ст. ст..11, 15, 19 Закону України "Про захист прав споживачів" та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, для визнання кредитного договору від 26 грудня 2007 року недійсним немає, позивач їх не довела, що є її процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України). Отже, суд правильно виходили з того, що ОСОБА_3 була надана вся інформація про кредитні послуги, а несправедливих умов договору нею не доведено.

Такі висновки відповідають правовій позицій, викладеній у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів.

Крім того, позивач не скористалася своїм правом на відкликання згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту відповідно до ч. 6 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" та не просила змінити або роз'яснити окремі положення оспорюваного кредитного договору й звернулася до суду про визнання кредитного договору недійсним з підстав невідповідності закону тільки в червні 2015 року .

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду також не спростовують, фактично дублюють доводи позову та зведені до переоцінки доказів, які судом першої інстанції оцінені належним чином і відповідають встановленим у справі обставинам.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст.303, 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 30 серпня 2016 року у цій справі залишити без змін

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Г.С. Подліянова

Судді: А.В. Дашковська

ОСОБА_4