Справа № 375/998/15-ц Головуючий у І інстанції Нечепоренко Л. М.
Провадження № 22-ц/780/450/17 Доповідач у 2 інстанції Сліпченко О. І.
Категорія 26 17.01.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

17 січня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого: Сліпченка О.І.,

суддів: Гуля В.В., Іванової І.В.,

за участю секретаря Тимошевської С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 02 листопада 2015 року по справі за позовом Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Надра» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду, вислухавши учасників процесу, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів,-

встановила:

У серпні 2015 року Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Надра» (надалі особа та/або банк) звернувся до суду з зазначеним позовом посилаючись на те, що 05.02.2008 року між банком та відповідачем був укладений кредитний договір.

Згідно п.1.1. кредитного договору позивач надав ОСОБА_2 у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти в сумі 21000 доларів США, із розрахунку 14,4% річних.

05.02.2008 року між позивачем та ОСОБА_3 було укладено договір поруки до кредитного договору.

Оскільки відповідач порушив взяті га себе зобов'язання позивач просив стягнути солідарно із ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь банку заборгованість за договором № 77/МК33/2008-840 від 05.02.2008 року в сумі 34 003,93 доларів США та 298 803,95 грн.

Заочним рішенням Рокитнянського районного суду Київської області від 02 листопада 2015 року позов задоволено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить заочне рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у позові, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване заочне рішення суду зазначеним вимогам закону відповідає не в повному обсязі.

Ухвалюючи заочне рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконує, внаслідок чого виникла заборгованості за договором та враховуючи, що на підставі статей 553, 554 ЦК України боржник і поручитель несуть солідарну відповідальність за неналежне виконання зобов'язання, тому суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість за кредитним договором.

Однак повністю з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з таких підстав.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом першої інстанції встановлено, що 05.02.2008 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 77/МК33/2008-840 за яким позивач на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти в сумі 21 000 доларів США, із розрахунку 14,4% річних строком по 03.02. 2015 року. Станом на 06.07.2015 року відповідач має заборгованість за кредитом виданим у доларах США становить 34 003,93 доларів США та 298803,95 грн.

Відповідно до договору поруки від 05.02.2008 року відповідач ОСОБА_3 поручилася перед позивачем за належне виконання відповідачем ОСОБА_2 зобов'язань, що витікають з кредитного договору.

Викладене підтверджується копією кредитного договору № 77/МК33/2008-840 від 05.02.2008 року, копією договору поруки від 05.02.2008 року та розрахунком заборгованості.

Частиною 1 ст.553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

По справі встановлено, що 05.02.2008 року між позивачем та ОСОБА_3 було укладено договір поруки до кредитного договору № 77/МК33/2008-840.

Відповідно до п. 1.1. договору поруки відповідач ОСОБА_3 взяла на себе зобов'язання перед позивачем за належне виконання відповідачем ОСОБА_2 взятих на себе зобов'язань, які витікають з кредитного договору.

Згідно з положеннями ч.1, ч.2 ст.554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до ч.4 ст.559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Правовий аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у ч.4 ст.559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може.

Відповідно до ч.1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч.1 ст.252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ч.2 ст.251 та ч.2 ст.252 ЦК України).

З договору поруки вбачається, що в ньому не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору поруки про дію до повного виконання зобов'язань за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить ч.1 ст.251 та ч.1 ст. 252 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми ч.4 ст.559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

У кредитному договорі строк виконання основного зобов'язання чітко визначений 03 лютого 2015 року.

За таких обставин у позивача до відповідачів вимоги про виконання порушеного зобов'язання боржника ОСОБА_2 щодо повернення кредиту, діє починаючи з 03 лютого 2015 року, протягом наступних 6 місяців.

З даним позовом про стягнення солідарно з відповідачів заборгованості за кредитним договором позивач звернувся у липні 2015 року та зареєстровано в суді - 03.08.2015 року, тобто в межах шестимісячного строку для пред'явлення вимог до поручителя за кредитом.

Установивши, що ОСОБА_2 зобов'язання за кредитним договором від 05.02.2008 року належним чином не виконав, внаслідок чого станом на 06.07.2015 року утворилась заборгованість у вказаному вище розмірі, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором від 05.02.2008 року.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з рішенням суду в частині задоволення позовних вимог про стягнення з відповідачів на користь позивача несплаченої пені за прострочення строків виконання зобов'язань (відповідно до п. 9.1, 9.2 кредитного договору) в сумі 263 337,21 грн. виходячи з наступного.

Зі змісту позовної заяви та розрахунку заборгованості вбачається, що за порушення грошових зобов'язань за один і той самий період позивачем нарахована як пеню, так і штраф (а.с.3-4), внаслідок чого відповідача ОСОБА_2 двічі притягнуто до одного і того ж виду відповідальності.

Так, цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Відповідна правова позиція Верховного суду України викладена в постанові №6-2003цс15 від 23 жовтня 2015 року.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не може бути залишене без змін та підлягає скасуванню на підставі ст.309 ЦПК України у зв'язку з порушенням судом норм матеріального права, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог банку, стягнувши з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь банку заборгованість за договором № 77/МК33/2008-840 від 05.02.2008 року у сумі 34 003,93 (тридцять чотири тисячі три долари США 93 центи) доларів США та 354 66,74 грн., в тому числі: непогашений кредит 18 241,72 долари США, несплачені відсотки - 15 762,21 доларів США, штраф за порушення умов кредитного договору (відповідно п. 9.2 кредитного договору) - 35466,74 грн.

Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задоволити частково.

Заочне рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 02 листопада 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Надра» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, жителя АДРЕСА_1 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, жителя АДРЕСА_1 на користь Публічного акціонерного товариства "Комерційний Банк "Надра", м. Київ вул. Артема, 15 (отримувач: ПАТ "Комерційний Банк"Надра" в стані припинення, , Банк отримувача: Головне управління НБУ по Києву і Київській області, МФО Банка отримувача 321024, рахунок отримувача № 1) заборгованість за договором № 77/МК33/2008-840 від 05.02.2008 року у сумі 34 003,93 (тридцять чотири тисячі три) долари 93 центи США та 35 466,74 ( тридцять п'ять тисяч чотириста шістдесят шість) гривень 74 коп..

Стягнути солідарно з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 жителя АДРЕСА_1 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, жителя АДРЕСА_1 на користь держави судовий збір в сумі 3 654 (три тисячі шістсот п'ятдесят чотири) гривень.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: