Справа № 369/4143/16-ц Головуючий у І інстанції Пінкевич Н. С.
Провадження № 22-ц/780/323/17 Доповідач у 2 інстанції Білоконь О. В.
Категорія 56 02.02.2017
УХВАЛА

Іменем України

02 лютого 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі :

головуючого судді - Білоконь О.В.,

суддів: Верланова С.М., Савченка С.І.,

при секретарі Воробей В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Холдінг» на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Холдінг» про визнання договору недійсним, стягнення коштів , -

встановила:

У травні 2015 року позивач звернулась до суду з даним позовом.

Свої вимоги мотивувала тим, що 07 квітня 2016 року між нею та ТОВ «Євролізинг Холдінг» укладений договір фінансового лізингу, предметом лізингу був автомобіль.

Вказала, що даний договір порушує її права як споживача, укладений з грубим порушення норм законодавства. Зокрема, це має прояв в тому, що вона має сплатити комісійну винагороду у розмірі 10% вартості предмета лізингу, аванс у розмірі не менше 50% вартості предмета лізингу, відшкодування вартості предмета лізингу та комісію за супроводження договору.

Вважала вказаний договір недійсним, так як він має бути нотаріально посвідченим; оскільки він суперечить принципам добросовісності та справедливості, його умови є неприйнятними та такими, що істотно порушують його права. Відповідач надав хибну, недостовірну інформацію щодо умов договору та умов надання послуг. Договір порушує вимоги ЗУ "Про захист прав споживачів", містить істотний дисбаланс в правах та обов'язках сторін.

Враховуючи викладене, позивач просила суд визнати недійсним договір фінансового лізингу №000148 від 07 квітня 2016 року; стягнути з відповідача на її користь платіж в сумі 60 500 грн., судові витрати покласти на відповідача.

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 червня 2016 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір фінансового лізингу №000148, укладений 07 квітня 2016 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Євролізинг Холдінг».

Стягнуто з ТОВ «Євролізинг Холдінг» на користь ОСОБА_2 сплачені за договором кошти в розмірі 60 500 грн.

Стягнуто з ТОВ «Євролізинг Холдінг» на користь держави судовий збір в розмірі 1378 грн.

Не погодившись з рішення суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду з підстав неправильного застосування норм матеріального та порушення судом норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що не погоджується із судом першої інстанції в тому, що договір мав бути посвідчений нотаріально.

При цьому посилається на те, що такий договір має відповідати лише вимогам статей параграфу 6 «Лізинг» глава 58»Найм (оренда)», параграфу 1 «Загальні положення про найм (оренду)» глави 58 «Найм (оренда) ЦК України та ЗУ «Про фінансовий лізинг», які не містять вимог про обов'язкове нотаріальне посвідчення договорів фінансового лізингу. Крім того, проаналізувавши норми «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Мінюсту України № 296/5 від 22.02.2012 р., ЦК України та Законом України «Про фінансовий лізинг» відповідач стверджує, що для того, щоб нотаріус посвідчив договір найму (оренди), йому необхідно впевнитися, що орендодавець є повноважним на вчинення такого договору, тобто що у нього є право власності на предмет оренд (лізингу). Виходячи з цього, для здійснення нотаріусом нотаріальної дії по посвідченню договору фінансового лізингу, у лізингодавця повинне бути право власності на предмет лізингу на момент укладання (посвідчення) договору лізингу.

Крім того, відповідач вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норму ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», не встановивши, у чому саме полягає несправедливість окремого положення договору фінансового лізингу і не вказав, чи є зазначена обставина відповідно до цієї норми підставою для зміни або визнання недійсним саме цієї умови договору, а тим більше договору в цілому.

Також вважає, що суд безпідставно стягнув з відповідач комісію, яка була сплачена позивачем банку за проведення розрахунково-касового обслуговування.

На підставі викладеного в апеляційній скарзі просив скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 07 квітня 2016 року між ТОВ «Євролізинг Холдінг» та ОСОБА_2 укладений договір фінансового лізингу № 00018. За умовами договору ТОВ «Євролізинг Холдінг» придбає у свою власність транспортний засіб і надає його позивачу за плату у тимчасове володіння та на умовах договору, а лізинг одержувач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно умов даного договору.

На виконання умов вказаного договору позивачем 07 квітня 2016 року сплачено комісію в розмірі 60500 грн.

Договір фінансового лізингу від 07 квітня 2016 року, укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «Євролізинг Холдінг», нотаріально посвідчено не було.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що договір від 07 квітня 2016 року, нотаріально посвідчено не було. У зв'язку із цим зазначений договір є нікчемним з моменту його укладання,а тому відповідно до ст. 215 ч 3 ЦК України визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Оскільки суд визнав, що договір є нікчемним, він застосував наслідки нікчемності правочину і стягнув з відповідача на користь позивача сплачені ним кошти.

Колегія суддів із вказаними висновками погоджується, оскільки вони є обґрунтованими і відповідають вимогам закону.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у справі 6-2766цс15.

З врахуванням наведеного, судова колегія погоджується із судом першої інстанції в тому, що оспорюваний договір є нікчемним, а тому суд правильно застосував наслідки його нікчемності.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що норми діючого законодавства не надають нотаріусу права посвідчувати договір лізингу є помилковими і ґрунтуються лише на власному тлумаченні відповідачем вимог законодавства . До нотаріуса сторони за посвідченням такого договору не звертались, нотаріус їм у посвідченні договору не відмовляв. Тобто відсутність нотаріального посвідчення договору лізингу є наслідком лише дій сторін, які не звернулись до нотаріуса за вчиненням такої нотаріальної дії.

Щодо доводів апеляційної скарги щодо неправильності висновків суду в частині визнання умов договору несправедливими, судова колегія з цими доводами також не погоджується і вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку в цій частині.

Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).

Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Ця правова позиція висловлена Верховним Судом України у справі 6-2766цс15 і є обов'язковою для застосування судами.

Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи і дав їм належну правову оцінку.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду про задоволення позову, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Холдінг» відхилити.

Заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту її проголошення.

Головуючий

Судді :