Провадження №22-ц/784/224/17
Справа номер 489/4844/16-ц
Провадження номер 22-ц/784/224/17 Головуючий cуду 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія 46 Доповідач апеляційного суду ОСОБА_2
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 січня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Локтіонової О.В.

суддів: Колосовського С.Ю., Ямкової О.О.,

із секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

за участі:

позивача ОСОБА_3,

представника позивача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_3

на заочне рішення Ленінського районного суду м.Миколаєва

від 07 грудня 2016 року

за позовом

ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2016 року ОСОБА_3 предявила до суду зазначений позов, який обґрунтовувала наступним.

Позивачка вказувала, що вона є співвласницею житлового будинку №154 по вул.9 Лінія у м.Миколаєві.

28 березня 1992 року її донька ОСОБА_6 уклала шлюб із ОСОБА_5, після чого у вищезазначеному будинку було зареєстровано місце проживання відповідача.

Позивачка зазначала, що 26 квітня 2004 року її донька померла.

У 2007 році відповідач виїхав з зазначеного будинку та фактично у ньому не проживає.

Посилаючись на те, що ОСОБА_5 не є членом її сімї, витрат на утримання житла не несе та не проживає у будинку понад один рік, позивачка просила визнати відповідача таким, що втратив право користування вказаним житловим будинком.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07 грудня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що вони не підтверджені належними доказами.

Проте, з такими висновками суду неможна погодитися, з огляду на таке.

Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно з ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Стаття 391 ЦК України передбачає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України. Власник має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Згідно з ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Як вбачається з матеріалів справи, 28 березня 1992 року ОСОБА_5 та ОСОБА_7 дочка позивачки, уклали шлюб.

08 липня 1993 року ОСОБА_5 було зареєстровано у ІНФОРМАЦІЯ_1, який належав матері позивачки.

26 квітня 2004 року ОСОБА_7 померла.

Згідно з поясненнями позивача, поясненнями свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, актом про непроживання та перевіркою, проведеною Інгульським відділом поліції ГУ Національної поліції в Миколаївській області, відповідач не проживає за адресою ІНФОРМАЦІЯ_2 з 2007 року.

15 листопада 2013 року ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом, відповідно до якого отримала у спадщину від своєї матері ОСОБА_10 3/5 частини вищезазначеного житлового будинку.

2/5 частки згідно з поясненнями позивачки її мати продала ОСОБА_11

За змістом ст.ст.401 та 402 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом, який може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Члени сімї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону, а житлове приміщення, яке вони мають право займати визначається його власником. Не проживання у жилому приміщенні понад один рік дає підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили право користування ним (ст.405 ЦК України).

Проаналізувавши викладене, колегія суддів вважає, що висновок районного суду про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_3 не відповідає обставинам справи та вимогам вищевикладеного законодавства.

Оскільки відповідач більш ніж один рік не проживає за спірною адресою, то він втратив право користування вищезазначеним будинком.

За такого, рішення суду першої інстанції на підставі п.п.3, 4 ч.1 ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову ОСОБА_3

Керуючись статтями 303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Заочне рішення Ленінського районного суду м.Миколаєва від 07 грудня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити.

Визнати ОСОБА_5 таким, що втратив право користування житловим будинком №154 по вул.9 Лінія у м.Миколаєві.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: О.В.Локтіонова

Судді: С.Ю.Колосовський

ОСОБА_12