Справа № 184/1401/16-ц
Номер провадження 2/184/11/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.03.20121.03.2017м. Покров

Орджонікідзевський міський суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Томаш В.І.,

при секретарі Михайловій Т.В.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника відповідачів ОСОБА_2,

відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Покров цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до суддів Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області Шестакової Зульфії Сабітівни, Кобеляцької-Шаховал Інни Олександрівни, Борисової Наталії Анатоліївни, Рунчевої Олени Вікторівни, Рибакової Валерії Віталіївни, Тихомирова Ігоря Володимировича, Поліщук Ростислава Анатолійовича, Чуприни Андрія Петровича, Стовби Сергія Миколайовича, Зуєвої Валентини Іванівни, Бабаніної Валентини Ананіївни «про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації», -

ВСТАНОВИВ:

Позивач в судовому засіданні підтримав свої позовні вимоги та просить суд визнати недостовірною інформацію, яка була викладена у Звернені суддів Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 червня 2015 року стосовно нього, а саме те, що «ОСОБА_1 за своїми моральними якостями не може займати посаду судді та працюючи адвокатом з метою заволодіння нерухомістю звертався до суду з позовами про відчуження квартир, будинків, використовуючи підроблені документи»; - зобов'язати суддів Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області Шестакову З.С., Кобеляцьку-Шаховал І.О., Борисову Н.А., Рунчеву О.В., Рибакову В.В., Тихомирова І.В., Поліщук Р.А., Чуприну А.П., Стовбу С.М., Зуєву В.І., Бабаніну В.А. спростувати недостовірну інформацію, яка була викладена у Звернені суддів Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22.06.2015 року стосовно ОСОБА_1, а саме те, що «ОСОБА_1 за своїми моральними якостями не може займати посаду судді та працюючи адвокатом з метою заволодіння нерухомістю звертався до суду з позовами про відчуження квартир, будинків, використовуючи підроблені документи» у той же спосіб у п'ятиденний строк та направити зазначене спростування до Президента України, Голові ОСОБА_5 кваліфікаційної комісії суддів України, Голові ОСОБА_5 Юстиції; - зобов'язати суддів Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області Шестакову З.С., Кобеляцьку-Шаховал І.О., Борисову Н.А., Рунчеву О.В., Рибакову В.В., Тихомирова І.В., Поліщук Р.А., Чуприну А.П., Стовбу С.М., Зуєву В.І., Бабаніну В.А. відкликати Звернення суддів Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22.06.2015 року стосовно ОСОБА_1 від Президента України, Голови ОСОБА_5 кваліфікаційної комісії суддів, Голови вищої ради юстиції.

Представник відповідачів ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 не визнала та просить суд відмовити у задоволенні його позовних вимог в повному обсязі. В останнє судове засідання не зявилась, але надала суду письмову заяву, в якій позовні вимоги позивача не визнає та просить відмовити в їх задоволенні, справу слухати за її відсутності.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 не визнала та просить суд в їх задоволенні відмовити, оскільки звернення суддів було внесено на законних підставах. В останнє судове засідання не зявилась, але надала суду письмову заяву, в якій просить закінчити розгляд справи без її участі.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 не визнала та просить суд в їх задоволенні відмовити, оскільки звернення судів було внесено на законних підставах. В останнє судове засідання не зявилась, але надала суду письмову заяву, в якій просить закінчити розгляд справи без її участі.

Відповідач ОСОБА_6 в судове засідання повторно не зявився, про місце та час розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суду не повідомив.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи і оцінивши їх в сукупності, прийшов до висновку, що заявлені позивачем вимоги необґрунтовані, не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та не підлягають задоволенню в повному обсязі за наступних підстав.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 22 червня 2015 року суддями Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області Шестаковою З.С., Кобеляцькою-Шаховал І.О., Борисовою Н.А., Рунчевою О.В., Рибаковою В.В., Тихомировим І.В., Поліщуком Р.А.,Чуприною А.П., Стовбою С.М., Зуєвою В.І. та Бабаніною В.А. було підписано і надіслано Президенту України, Голові ОСОБА_5 кваліфікаційної комісії суддів України та Голові ОСОБА_5 ради юстиції Звернення, в якому протиправно викладалася недостовірна інформація, а саме те, що «ОСОБА_1 за своїми моральними якостями не може займати посаду судді та працюючи адвокатом з метою заволодіння нерухомістю звертався до суду з позовами про відчуження квартир, будинків, використовуючи підроблені документи». Про зазначене звернення позивач дізнався 31 березня 2016 року на засіданні ВРЮ.

В зверненні, зокрема, зазначаються неправдиві факти які абсолютно не відповідають дійсності, а саме:

1. «Брав участь в усіх вказаних цивільних справах в якості адвоката». Свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю позивач отримав 18 квітня 2011 року справа № 2-1578/11 (2-4220/10) надійшла до суду 04.06.2010 року, коли ОСОБА_1 ще не був адвокатом.

2. «Намагався заволодіти нерухомістю». Жодного заволодіння позивачем нерухомістю ніколи не було, а ні за зазначеними справами, а ні за будь якими іншими, керуючись ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» він міг лише представляти інтереси своїх клієнтів, які звернулися до нього, як адвоката, за правовою допомогою, користуючись правами передбаченими ст. 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

3. «Звертався до суду з позовами про відчуження квартир, будинків». В жодній з зазначених справ позивач не звертався з позовними заявами до суду: в справі № 2-1578/11 позивачем є Нікопольський міжрайонний прокурор, а за зустрічною позовною заявою - ОСОБА_7, яких він навіть ніколи не представляв, як адвокат; в справі № 0426/9224/2012 позивачем є ОСОБА_8, а за зустрічною позовною заявою ОСОБА_9; в справі № 0426/1906/2012 позивачем є ОСОБА_10; в справі № 182/3308/13-ц позивачем є ОСОБА_11; в справі № 182/2461/14-ц позивачем є Нікопольський міжрайонний прокурор. В обумовлених в Зверненні справах ОСОБА_1 жодного разу не звертався до Нікопольського міськрайонного суду з позовами, та до того ж в жодній з цих справ не є предметом розгляду відчуження квартир чи будинків, як це неправдиво зазначається в Зверненні, та такого предмету в позовному провадженні не може і бути в силу діючого законодавства, адже суди не вирішують питання щодо відчуження об'єктів нерухомості.

4. «Використовував підроблені документи». ОСОБА_1 ніколи в житті завідомо не використовував в своїй діяльності підроблені документи, всі документи, якими він керується при провадженні цивільних, адміністративних, господарський чи кримінальних справ, він отримує або офіційно за своїми адвокатськими запитами або від клієнтів, які до нього звертаються. Позивач вважає це звинувачення наклепницьким, що не підтверджено та не може бути підтверджено жодними доказами.

Що стосується самих цивільних справ на які робиться посилання в Зверненні, то жодна з них не дає ані малої підстави вважати обґрунтованим твердження про вчинення ОСОБА_1 будь-яких хоч трохи незаконних дії під час здійснення своєї юридичної практики чи адвокатської діяльності.

В справі № 2-1578/11 ОСОБА_1 представляв інтереси добросовісного набувача квартири за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу ОСОБА_12, третьої особи по справі, який звернувся до його юридичної фірми «ЮрБізнесКонсалтинг», яка знаходиться в м. Нікополь по вул. Станіславського, 26/2, і якого прокуратура намагалася позбавити придбаної квартири, та вступив у справу в якості представника майже через три місяці судового розгляду та після трьох проведених судових засідань, і жодним чином не оперував будь-якими підробленими чи неправдивими документами.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду від 26 липня 2011 року (Суддя Бабаніна В.А.) в задоволенні позову Нікопольського міжрайонного прокурора було відмовлено, чим захищено інтереси клієнта позивача - ОСОБА_12 і жодного слова в рішенні суду про надання позивачем чи ОСОБА_12 будь-яких підроблених документів - не йдеться та цього і не було.

В справі № 0426/9224/2012 ОСОБА_1 представляв інтереси ОСОБА_13, співвідповідача по справі, який звернувся до його юридичної фірми за правовою допомогою та проханням представляти його інтереси в Нікопольському міськрайонному суді. ОСОБА_9 та її сини намагалися позбавити клієнта позивача - ОСОБА_13 як добросовісного набувача, законно придбаного у ОСОБА_8 будинку, що було визнано Рішенням Нікопольського міськрайонного суду від 30 липня 2013 року (Суддя Зуєва В.І.) та захищено інтереси клієнта позивача - ОСОБА_13 Знову ж таки, ані ОСОБА_1, ані особа, яку він представляв, будь-яких підроблених документів до суду не надавали, рішення було прийнято на їхню користь та зберегло свою чинність після перегляду у ВСС України.

В справі № 0426/1906/2012 (Суддя Тихомиров I.B.) ОСОБА_1 взагалі не приймав участь та наскільки йому відомо, жодного рішення у цій справі не виносилось, а справа була закрита Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду від 11 березня 2013 року.

В справі № 182/3308/13-ц (Суддя Тихомиров I.B.) ОСОБА_1 також участі не брав та нікого не представляв і жодних документів у справу не подавав.

В справі № 182/2461/14-ц за позовом Нікопольського міжрайонного прокурора Довгаль С.В. представляв інтереси відповідача по справі ОСОБА_14, яку знову ж прокуратура безпідставно намагалася протиправно позбавити законно придбаної за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу квартири. Незаконним Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 квітня 2015 року (Суддя Шестакова З.С.) було визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири, укладеного з моїм клієнтом, однак Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 липня 2015 року права клієнта позивача були поновлені, а незаконне Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області - було скасовано. Жодних підроблених чи сфальсифікованих документів і в цю і в будь-яку іншу справу позивач ніколи не надавав.

Всіх осіб ОСОБА_1 представляв в судових засіданнях, виконуючи свої адвокатські обов'язки. Всі рішення на користь клієнтів позивача є чинними, що свідчить про їх законність та чесність їхньої правової позиції. Жодної кримінальної справи чи інших доказів, які могли б свідчити про подання позивачем до суду підроблених документів - немає, ніколи не було і бути не може.

04 квітня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Голови Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області з вимогою скликати та провести збори суддів Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області, перед якими поставити питання про спростування та спростувати неправдиву, безпідставну, необґрунтовану та невмотивовану інформацію, яка порочить його честь та гідність, викладену в Зверненні суддів Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22.06.2016 року до Президента України, Голови ОСОБА_5 кваліфікаційної комісії суддів України, Голови ОСОБА_5 ради юстиції.

ОСОБА_15 № 5/588/2016 від 06 квітня 2016 року ОСОБА_1 було відмовлено в задоволенні його законної вимоги. У зв'язку з чим він змушений звернутися до суду за захистом свого порушеного права.

Відповідно до ст. 3 Конституції України: «Людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю».

Відповідно до ст. 32 Конституції України: «Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації».

Відповідно до ст. 15 ЦК України: «Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання».

Відповідно до ст. 16 ЦК України: «Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу».

Відповідно до ст. 201 Цивільного кодексу України: «Особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров'я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім'я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

Відповідно до Конституції України життя і здоров'я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю».

Відповідно до ст. 269 Цивільного кодексу України: «Особисті немайнові права належать кожній фізичній особі від народження або за законом. Особисті немайнові права тісно пов'язані з фізичною особою. Фізична особа не може відмовитися від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав. Особистими немайновими правами фізична особа володіє довічно».

Відповідно до ст. 270 Цивільного кодексу України: «Відповідно до Конституції України фізична особа має право на життя, право на охорону здоров'я, право на безпечне для життя і здоров'я довкілля, право на свободу та особисту недоторканність, право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, право на таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції, право на недоторканність житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування, право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості».

Відповідно до ст. 271 ЦК України: «Зміст особистого немайнового права становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері свого приватного життя».

Відповідно до ст. 275 ЦК України: «Фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу.

Захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення».

Відповідно до ст. 276 ЦК України: «Орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування, фізична особа або юридична особа, рішеннями, діями або бездіяльністю яких порушено особисте немайнове право фізичної особи, зобов'язані вчинити необхідні дії для його негайного поновлення. Якщо дії, необхідні для негайного поновлення порушеного особистого немайнового права фізичної особи, не вчиняються, суд може постановити рішення щодо поновлення порушеного права, а також відшкодування моральної шкоди, завданої його порушенням».

Відповідно до ст. 277 ЦК України: «Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов'язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Якщо недостовірна інформація міститься у документі, який прийняла (видала) юридична особа, цей документ має бути відкликаний. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена».

Відповідно до п. 15 Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року №1: «Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації».

Відповідно до п. 15 Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року №1: «Згідно з положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача».

Судді Зуєва В.І. та Бабаніна В.А. Постановою ВРУ від 16 липня 2015 року № 2337а-2 були звільнені з посад суддів Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області.

З доводами позивача, викладеними ним в позовній заяві та в судовому засіданні суд погодитися не може, оскільки вони не відповідають дійсності та встановленим в судовому засіданні обставинам справи, суперечать вимогам цивільного законодавства України і не основуються на нормах матеріального права, доводи позивача спростовуються стабільними доводами та поясненнями відповідачів та їх представника, наданими сторонами письмовими доказами, матеріалами справи в їх сукупності, виходячи з наступного.

Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34).

Разом з тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

У зв'язку з цим статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки економічного добробуту та прав людини.

Відповідно п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», під гідністю можливо розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею удових, службових, громадських чи інших обов'язків.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 року № 1, позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред'явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права.

Відповідно до п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин:

а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб;

б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача;

в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності;

г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Отже, всі перелічені обставини є предметом доказування в судовому процесі, тому судом надано оцінку словам та словосполученням у зазначеній фразі, які позивач вважає недостовірними, негативними і такими, що порочать його честь та ділову репутацію з точки зору роз'яснень Пленуму Верховного Суду України.

Пунктом 17 вказаної Постанови Пленуму ВСУ роз'яснено, що інформація, зазначена у позовній заяві чи іншій заяві, адресованій суду, а також в процесуальних документах (запереченнях на позов, апеляційних чи інших скаргах тощо), може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації, за винятком випадків, коли ця інформація була визначена підставою пред'явленого позову і стосувалася його предмета, була доказом у справі, а так само предметом апеляційного чи іншого перегляду в порядку встановленому процесуальним законом. Не підлягають розгляду судами позови про захист гідності, честі чи ділової репутації, приниження яких відбулося внаслідок показань свідків, а так само іншими особами, які брали участь у справі, відносно осіб, які брали участь у тій справі, якщо наведена у них інформація була доказом у справі та оцінювалась судом при ухваленні судового рішення, оскільки нормами процесуальних кодексів встановлено спеціальний порядок дослідження та оцінки таких доказів. Вказана вимога по суті означала б вимогу повторної судової оцінки наданих суду доказів у раніше розглянутій справі.

В силу ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зч. 3 ст. 277 ЦК України, негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності).

Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з частиною третьою статті 277 ЦКУкраїни негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Відповідно до ст. 34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя. При цьому, відповідно до ст. 8 Конституції України, норми останньої є нормами прямої дії.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про інформацію», одними з основних принципів інформаційних відносин є, зокрема: гарантованість права на інформацію, відкритість, доступність інформації, свобода обміну інформацією, свобода вираження поглядів і переконань, правомірність одержання, використання, поширення, зберігання і захисту інформації. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 5 закону України «Про інформацію», кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.

На підставі ст. 30 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема, з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Під «висловлюваннями, які не містять фактичних даних» розуміються такі висловлювання, в яких відсутні посилання на конкретні дати, номери, цифри, місця подій та самі події.

Такий вид оціночного судження як «критика» не має свого визначення у законодавстві. У такому випадку слід звернутися до Нового тлумачного словника української мови (1998 р. в., укладачі ОСОБА_16, ОСОБА_17, рекомендовано Міністерством освіти України для студентів вищих та середніх навчальних закладів), згідно якого термін «критика» визначається як коментар та аналіз. Це й же словник термін «коментар» розуміє як пояснення, тлумачення до якого-небудь тексту, подій, явищ, а термін «аналіз» - як розгляд чого-небудь. Щодо терміну «оцінка дій» слід зазначити, що в законодавстві також відсутнє визначення поняття «оцінка дій». Поряд з цим, наведений вище словник термін «оцінювати» визначає як складати уявлення, робити висновок про кого-, що-небудь. Тобто, «оцінкою дій» є складання уявлення або надання висновку щодо дії певної особи або речі.

Відповідно до п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Таким чином, суд не має достатніх підстав для визнання інформації недостовірною або негативною чи такою, що є фактичним твердженням.

Інформація, яка містить оціночні судження, виходячи з роз'яснень Верховного Суду України, не підлягає визнанню достовірною або недостовірною.

Фрази, які вимагає визнати недостовірними позивач, є критичним коментарем, що був здійснений внаслідок оцінки та аналізу певних дій, а відтак - оціночним судженням.

Поширення будь-якої інформації, що порушує особисті немайнові права позивача, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам позивачу по справі, або перешкоджає йому повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, судом не встановлено.

В силу ст. 34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

За правилами ст. ст. 297, 299 Цивільного кодексу України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканість своєї ділової репутації.

Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», під гідністю можливо розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею удових, службових, громадських чи інших обов'язків.

Згідно ст.47 Закону України «Про інформацію» під поширенням відомостей розуміється повідомлення у публічних виступах, а також в іншій формі невизначеному числу осіб або хоча б одній людині.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27 лютого 2009 року № 1, позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред'явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права.

Відповідно до ст. 200 ЦК України інформацією є документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що мали або мають місце у суспільстві, державі та навколишньому середовищі.

Згідно ч. 2 ст. 302 ЦК України фізична особа, яка поширює інформацію, зобов'язана переконатися в її достовірності.

Позивач вважає, що поширена інформація, висловлена в зверненні суддів Нікопольського міськрайонного суду має негативний характер, оскільки принижує його честь і ділову репутацію з точки зору додержання законів, загальновизнаних правил співжиття та принципів людської моралі, ганьбить його, оскільки спонукає до засуджуючого ставлення до нього, як до особи, яка вчинила неправомірні дії, але з такими висновками суд погодитися не може.

Згідно положень ст. 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду, що також знайшло своє відображення в п.1 ст. 11 Загальної декларації прав людини, п. 2 ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод, у п. 2 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, принципі 36 Звід принципів захисту всіх осіб, що піддаються затриманню або ув'язненню в будь-який формі, - презумпцію невинуватості.

Згідно зі ст. 275 ЦК України фізична особа має право на захист особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб.

В ч. 1 ст. 277 ЦК України визначено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Згідно з ч. 3 ст. 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила.

Відповідно до ч. 4 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію.

Згідно ч. 7 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Згідно Постанови ОСОБА_5 Адміністративного Суду України від 13 червня 2016 року встановлено, що 5 грудня 2012 року ОСОБА_1 звернувся до Комісії із заявою про участь у доборі кандидатів на посаду судді вперше, оголошеному 5 листопада 2012 року, та подав документи, передбачені статтею 67 Закону України №2453-VI.

Рішенням Комісії від 13 грудня 2012 року №1858/пп-12 ОСОБА_1 допущений до участі у доборі кандидатів на посаду судді вперше та складення анонімного тестування (іспиту) на виявлення рівня загальних теоретичних знань у галузі права.

ОСОБА_1 20 грудня 2012 року успішно пройшов анонімне тестування (іспит) на виявлення рівня загальних теоретичних знань у галузі права та рішенням Комісії від 25 грудня 2012 року № 1867/пп-12 направлений до Національної школи суддів України для проходження спеціальної підготовки.

У зв'язку з успішним проходженням спеціальної підготовки на посаду судді рішенням Комісії від 29 серпня 2013 року № 381/пп-13 ОСОБА_1 допущений до складення кваліфікаційного іспиту.

За результатом кваліфікаційного іспиту ОСОБА_1 набрав 70,5 балу і рішенням Комісії від 23 грудня 2013 року № 1127/пп-13 визнаний таким, що успішно його склав та зарахований до резерву на заміщення вакантних посад суддів.

Рішенням Комісії від 14 травня 2015 року № 33/зп-15 оголошено конкурс на зайняття 145 вакантних посад суддів у 94 місцевих судах загальної юрисдикції, у тому числі на зайняття однієї вакантної посади судді в Нікопольському міськрайонному суді Дніпропетровської області, серед кандидатів на посаду судді вперше, які перебувають у резерві на заміщення вакантних посад суддів.

ОСОБА_1 28 травня 2015 року подав до Комісії заяву про участь у конкурсі на зайняття вакантної посади судді Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області.

Відповідно до критеріїв конкурсного добору, передбачених статтею 73 Закону № 2453-VІ, рішенням Комісії від 16 червня 2015 року № 13/пп-15 позивача визначено попереднім переможцем конкурсу на зайняття вакантної посади судді Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області.

Розглянувши питання про рекомендування ОСОБА_1 для призначення на посаду судді Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області, ВККС прийняла рішення від 20 жовтня 2015 року № 255/пп-15 про рекомендування його для призначення на посаду судді цього суду.

1 грудня 2015 року вказана рекомендація разом з особовою справою кандидата надійшла до ВРЮ. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу матеріалу між членами ВРЮ від 5 грудня 2015 року вказані матеріали передані члену ВРЮ для проведення перевірки щодо дотримання передбаченого Законом № 2453-VІ порядку призначення на посаду судді вперше.

У ході проведення перевірки членом ВРЮ зроблено ряд запитів стосовно позивача до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Дніпропетровської області, ВККС, нікопольської місцевої прокуратури Дніпропетровської області, голови Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області.

Під час перевірки матеріалів встановлено, що 26 червня 2015 року за вхідним № 1991/0/8-15 та 16 вересня 2015 року за вхідним № 01-11607/15 (направлене Адміністрацією Президента України) до ВРЮ надійшло колективне звернення суддів Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області, в якому зазначено, що, працюючи адвокатом, ОСОБА_1 з метою заволодіння нерухомістю звертався до суду з позовами про відчуження квартир, будинків, використовуючи підроблені документи. Ці обставини, як вказано у зверненні, підтверджуються матеріалами цивільних справ, тому суддями зазначеного суду висловлено негативне ставлення до кандидата на посаду судді Довгаля С.В., оскільки, на їхню думку, він за своїми моральними якостями не може займати таку посаду.

Оскільки на час надходження вказаних звернень до ВРЮ Комісією ще не було прийнято рішення щодо направлення рекомендації до ВРЮ про внесення подання про призначення ОСОБА_1 на посаду судді, копії цих звернень листами від 8 липня 2015 року № 4283/0/9-15 та від 6 жовтня 2015 року № 6122/0/9-15 направлені до ВККС.

Комісія листом від 23 липня 2015 року за вхідним № 2286/0/8-15 повідомила, що звернення суддів Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області нею зареєстровані та будуть враховані при вирішенні питання про рекомендування ОСОБА_1 на посаду судді.

4 січня 2016 року за вхідним № 11/0/8-16 на запит члена ВРЮ Головою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області направлені матеріали цивільних справ № 2-1578/11, № 0426/1906/2012 (провадження № 2/0182/1849/2013) на підтвердження відомостей, зазначених у колективному зверненні суддів. Крім того, повідомлено, що надати копії матеріалів інших справ неможливо, оскільки вони направлені для розгляду до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

З матеріалів цивільних справ, наданих судом, ВРЮ встановлено, що спори у зазначених справах стосуються прав на нерухоме майно (житлові приміщення), а кандидат на посаду судді Довгаль С.В. брав у них участь як представник сторони.

15 лютого 2016 року на запит члена ВРЮ від Нікопольської місцевої прокуратури Дніпропетровської області надійшов лист, у якому зазначено, що 30 квітня 2010 року постановою в.о. Нікопольського міжрайонного прокурора на підставі матеріалів перевірки з питань додержання законодавства при відчуженні квартири порушено кримінальну справу № 32109041 за фактом підроблення офіційних документів, що спричинило тяжкі наслідки, за ознаками частини другої статті 366 КК України.

У ході перевірки, проведеної Нікопольською місцевою прокуратурою Дніпропетровської області, а також аналізу матеріалів цивільних справ, наданих Нікопольським міськрайонним судом Дніпропетровської області, встановлено таке.

До Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява від імені ОСОБА_18 та її представника ОСОБА_1, що діяв на підставі довіреності від 13 травня 2008 року, до територіальної громади міста Нікополь про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом. Нікопольським міськрайонним судом Дніпропетровської області 26 травня 2008 року ухвалено заочне рішення у цій справі, яким встановлено факт належності позивачу правовстановлюючого документа - Свідоцтва про право власності на житло від 22 жовтня 1993 року та визнано за нею право власності на 2/3 частини квартири в порядку спадкування після смерті чоловіка ОСОБА_19 та сина ОСОБА_20 На підставі довіреності від імені ОСОБА_18 та вказаного рішення суду Нікопольське МБТІ зареєструвало право власності на вказану квартиру, яка в подальшому була відчужена. Прокуратурою встановлено, що у довіреностях, якими ОСОБА_18 уповноважила ОСОБА_1 бути її представником, ОСОБА_21. Л.М. продати власну квартиру, були зазначені паспортні дані ОСОБА_18, проте згідно з відповіддю СГІРФО Нікопольського МВ такий паспорт не видавався, а ОСОБА_18 померла 7 серпня 2006 року. 5 липня 2008 року ОСОБА_21, яка діяла від імені ОСОБА_18, продала вказане житло ОСОБА_12, а 30 липня 2008 року ОСОБА_12 продав зазначену квартиру ОСОБА_7 За наданими Нікопольською місцевою прокуратурою Дніпропетровської області ВРЮ відомостями, триває слідство за вищевказаними фактами.

7 травня 2010 року Нікопольський міжрайонний прокурор звернувся до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області із заявою в інтересах виконавчого комітету Нікопольської міської ради про перегляд заочного рішення від 26 травня 2008 року за нововиявленими обставинами. Нікопольський міськрайонний суд ухвалою від 18 травня 2010 року заочне рішення від 26 травня 2008 року у справі за позовом ОСОБА_18 до територіальної громади м. Нікополя про визнання права власності в порядку спадкування за законом скасував.

4 червня 2010 року Нікопольський міжрайонний прокурор звернувся до Нікопольського міськрайонного суду з позовною заявою до ОСОБА_7, ОСОБА_12, треті особи на стороні відповідача - Державний нотаріус Першої Нікопольської державної нотаріальної контори ОСОБА_22, ОСОБА_21, про визнання спадщини відумерлою, витребування майна, визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири. Представником відповідача ОСОБА_12 у вказаній справі виступав ОСОБА_1.

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області рішенням від 26 липня 2011 року в задоволенні позову Нікопольського міжрайонного прокурора відмовив (а.с. 194-198 т. 1). Проте це рішення скасовано судом апеляційної інстанції, визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_12, та витребувано квартиру на користь територіальної громади м. Нікополя в особі виконавчого комітету Нікопольської міської ради.

У справі № 0426/1906/2012 заочним рішенням від 19 листопада 2012 року Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області задовольнив позов ОСОБА_10 до виконкому Нікопольської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом; встановлено факт проживання однією сім'єю понад п'ять років ОСОБА_10, ОСОБА_23 і ОСОБА_24; визнано за ОСОБА_10 право власності на квартиру. У судовому засіданні, позивач ОСОБА_10 пояснила, що проживала разом із вказаними особами як дитина та брала участь у веденні спільного господарства.

Представник виконавчого комітету Нікопольської міської ради звернувся до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області із заявою про перегляд вказаного заочного рішення від 19 листопада 2012 року внаслідок чого воно скасовано, а справу призначено до нового розгляду.

Проте представник ОСОБА_10 ОСОБА_1 звернувся до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області із заявою про відмову від позову та закриття провадження у справі, за наслідком розгляду якої ухвалою від 11 березня 2013 року Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області вказану заяву задовольнив.

У справі № 182/3308/13-ц Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області рішенням від 17 червня 2013 року за позовом ОСОБА_11 до виконкому Нікопольської міської ради встановив факт проживання однією сім'єю понад п'ять років ОСОБА_11 та ОСОБА_23 і ОСОБА_24,визнав за ОСОБА_11 право власності на квартиру. У матеріалах справи факт проживання однією сім'єю позивача з вказаними особами, факт ведення спільного господарства встановлено лише на підставі пояснень позивача та показань свідків, що проживають в іншому районі м. Нікополя.

До матеріалів вищевказаної справи додані свідоцтва про смерть ОСОБА_23 і ОСОБА_24, які, за відомостями Нікопольської міжрайонної прокуратури Дніпропетровської області, є недійсними.

Нікопольським міжрайонним прокурором рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 червня 2013 року оскаржено до суду апеляційної інстанції, внаслідок чого воно скасовано, а в задоволенні позову ОСОБА_11 до виконкому Нікопольської міської ради відмовлено.

При цьому ОСОБА_11 спірну квартиру продав ОСОБА_14 (матері ОСОБА_1В.).

Нікопольський міжрайонний прокурор Дніпропетровської області звернувся до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Нікопольської міської ради з позовом до ОСОБА_11, ОСОБА_14, реєстраційної служби Нікопольського міськрайонного управління юстиції Головного управління юстиції у Дніпропетровської області, Державної реєстраційної служби України, приватного нотаріуса Нікопольського міського нотаріального округу ОСОБА_25 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, визнання незаконними та скасування рішень державного реєстратора (справа № 182/2461/14-ц).

Рішенням від 15 квітня 2015 року Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області позов задовольнив частково. Визнав недійсним договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу та зареєстрований у реєстрі за № 746; скасував рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Нікопольського міського нотаріального округу ОСОБА_25О, скасував рішення державного реєстратора Державної реєстраційної служби України щодо реєстрації за ОСОБА_11 права власності на квартиру; в задоволенні інших позовних вимог Нікопольському міжрайонному прокурору Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Нікопольської міської ради відмовив.

14 липня 2015 року апеляцій суд Дніпропетровської області рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області скасував, в задоволенні позовних вимог Нікопольського міжрайонного прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Нікопольської міської ради відмовив. На цей час справу розглядає суд касаційної інстанції.

Представником ОСОБА_14 у вказаній справі був ОСОБА_1

Крім того, за відомостями Нікопольської місцевої прокуратури Дніпропетровської області, вироками Нікопольського міськрайонного суду; Дніпропетровської області ОСОБА_11 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 190 КК України (вирок законної сили на час отримання інформації не набрав). А також визнано винними ОСОБА_26 та ОСОБА_27 у вчиненні злочинів, передбачених частиною першою статті 384 КК України, оскільки останні надали неправдиві свідчення у суді, якими підтвердили проживання ОСОБА_11 з ОСОБА_23 і ОСОБА_28І однією сім'єю (вироки набрали законної сили).

На засіданні ОСОБА_5 ради юстиції ОСОБА_1 пояснив, що відомості викладені у зверненні суддів Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області, не відповідають дійсності, а саме звернення були результатом тиску на суддів з боку колишнього голови цього суду, стверджував, що в нього нормальні особисті стосунки з суддями, які підписали зверненню Крім того, відповідаючи на запитання членів ОСОБА_5 ради юстиції, повідомив, що він, здійснюючи адвокатську діяльність, іноді звертається до суддів цього суду за юридичними порадами чи консультується з питань практики застосування законодавства.

З урахуванням встановлених обставин ВРЮ дійшла висновку, що така поведінка ОСОБА_1 як адвоката може нести загрозу потенційного конфлікту інтересів та має ознаки порушення правил професійної етики.

Усі вказані вище відомості, на думку ВРЮ, обґрунтовано ставлять під сумнів не лише особисті та моральні якості кандидата на посаду судді Довгаль С.В., а також і готовність його здійснювати правосуддя взагалі, враховуючи те що відповідно до частини першої статті 48 Закону № 2453-VI суддя здійснюючи правосуддя на основі Конституції України і законів України, керуючись при цьому принципом верховенства права, а також те, що частина четверта статті 55 цього Закону покладає на суддю обов'язок додержуватися присяги, що полягає у публічному односторонньому зобов'язанні об'єктивно, безсторонньо неупереджено, незалежно, справедливо та кваліфіковано здійснювати правосуддя від імені України, керуючись принципом верховенства права, підкоряючись лише закону, чесно і сумлінно здійснювати повноваження та виконувати обов'язки судді, дотримуватися етичних принципів і правил поведінки судді, не вчиняти дій, що порочать звання судді або підривають авторитет правосуддя.

За результатами розгляду матеріалів щодо внесення подання Президентові и країни про призначення кандидата ОСОБА_1 на посаду судді місцевого жду ВРЮ 31 березня 2016 року прийняла оскаржуване рішення про відмову у внесенні такого подання.

Також встановлено, що 18 квітня 2016 року до ВРЮ надійшло звернення суддів Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області, які після перегляду відеозапису засідання ВРЮ від 31 березня 2016 року заперечили твердження позивача щодо прийняття їх попереднього звернення під тиском та нібито дружніх стосунків між ним та суддями.

Встановивши наявність обґрунтованих сумнівів щодо морально-етичних якостей кандидата ОСОБА_1, ВРЮ правильно запропонувала Комісії перевірити відомості, викладені у зверненні суддів Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області.

Дослідивши зміст проведеної Комісією перевірки, ВРЮ дійшла цілком обґрунтованого висновку про відсутність належних документів щодо перевірки фактів, викладених у колективному зверненні суддів, що дає підстави стверджувати про порушення визначеного законом порядку призначення на посаду судді.

Особливо колегія суддів звертає увагу на участь ОСОБА_1 у судовому засіданні Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області на підставі довіреності від 13 травня 2008 року, виданої ОСОБА_18, яка померла 7 серпня 2006 року.

Постановою Верховного Суду України від 22 листопада 2016 року Постанова Вищого адміністративного суду України від 13 червня 2016 року залишена без змін.

Суд звертає увагу на ту обставину, що відповідно до ст.. 61 ч. 3 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином суд прийшов до висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги цілком є необґрунтованими, безпідставними, недоведеними, ґрунтуються на доказах, наданих позивачем та які не відповідають дійсності та обставинам справи і є недостовірними і спростовуються стабільними поясненнями відповідачів та їх представника, наданим ними письмовими належними та допустимими доказами, матеріалами справи в їх сукупності, а інформація, що міститься у зверненні суддів Нікопольського міськрайонного суду є достовірною, та такою, що не підлягає спростуванню.

За таких обставин суд, вважає необхідним відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до суддів Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області Шестакової Зульфії Сабітівни, Кобеляцької-Шаховал Інни Олександрівни, Борисової Наталії Анатоліївни, Рунчевої Олени Вікторівни, Рибакової Валерії Віталіївни, Тихомирова Ігоря Володимировича, Поліщук Ростислава Анатолійовича, Чуприни Андрія Петровича, Стовби Сергія Миколайовича, Зуєвої Валентини Іванівни, Бабаніної Валентини Ананіївни «про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації».

Керуючись ст. ст. 269 277, 297, 302 Цивільного кодексу України, ст. ст. 10, 11, 57, 60, 209 213 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до суддів Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області Шестакової Зульфії Сабітівни, Кобеляцької-Шаховал Інни Олександрівни, Борисової Наталії Анатоліївни, Рунчевої Олени Вікторівни, Рибакової Валерії Віталіївни, Тихомирова Ігоря Володимировича, Поліщук Ростислава Анатолійовича, Чуприни Андрія Петровича, Стовби Сергія Миколайовича, Зуєвої Валентини Іванівни, Бабаніної Валентини Ананіївни «про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації».

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів з дня проголошення рішення до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Орджонікідзевський міський суд.

Суддя Орджонікідзевського міського суду ОСОБА_29