Справа № 405/7195/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.01.2017 року Ленінський районний суд м. Кіровограда в складі

головуючої судді: Шевченко І.М.

при секретарі : Фришко А.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницький цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась в суд з позовом про стягнення боргу в сумі 36 281 грн. з відповідача. Позов обґрунтовує тим, що 23.11.2013 року за усним договором передала відповідачу у власність 1 150 євро, що на день звернення в суд становить 33 281 грн. та 3 000 грн., термінів оплати зафіксовано не було. Відповідач був чоловіком її онуки, скаржився на тяжкий матеріальний стан, що не може знайти роботу, а тому вона позичила йому вказані кошти. В березні 2014 року вона звернулась до відповідача щодо повернення коштів, але кошти їй повернуті не були. В липні 2016 року вона також звернулась до відповідача щодо повернення коштів, але відповідач свої зобов»язання не виконує.

Посилаючись на вказані обставини, положення статей 256, 611, 625, 1049 ЦК України просить задовольнити позов.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала, посилаючись на обставини, викладені в позові та просила позов задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з»явився, про час та місце слухання справи повідомлений, причини неявки суду не сповістив.

Заслухавши пояснення представника позивачки, відповідача, свідка ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальнику) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов"язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до вимог ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа- незалежно від суми. На підтвердження договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (частина перша статті 207 ЦК України). Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року розглянув справу № 6-63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики.

При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

В судовому засіданні представником позивача не надано належних та допустимих доказів укладення договору між ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Свідок ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснила, що дійсно її бабуся давала кошти бувшому чоловіку, але нею також не надано доказів на підтвердження своїх пояснень.

Посилаючись при пред»явленні позову на вимоги ст. 625 ЦК України, позивачем не заявлялась вимога про стягнення з відповідача суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми.

Враховуючи вищевикладене у суду відсутні підстави для задоволення позову ОСОБА_1

Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України суд відносить судові витрати по даній справі за рахунок держави, так як позивач звільнена від сплати судового збору як ветеран війни (посвідчення серії Д № 769004).

На підставі викладеного і ст.ст. 625, 1046, 1047 ЦК України, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики відмовити.

Судові витрати по справі віднести за рахунок держави.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Кіровоградської області через Ленінський районний суд м. Кіровограда протягом десяти днів.

Суддя Ленінського районного

суду м. Кіровограда Шевченко