Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/128/17 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач Дьомич Л. М.
РІШЕННЯ

Іменем України

02.02.2017 Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області в складі :

головуючого судді Дьомич Л.М.

суддів Черненка В.В.; Франко В.В.

за участю секретаря Федоренко Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Кіровського районного суду міста Кіровограда від 04 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про встановлення юридичного факту, визнання недійсним заповіту та свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності на спадкове майно,-

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про:

- встановлення факту проживання ОСОБА_3 із ОСОБА_4 однією сімєю починаючи з вересня 2007 року до дня її смерті 21 березня 2015 року за адресою: м. Кіровоград. АДРЕСА_1;

- визнання недійсним заповіту № 22 від 18 квітня 1991 року, посвідченого секретарем виконкому Голиківської сільської ради народних депутатів Олександрівського району Кіровоградської області ОСОБА_5;

- визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом № 1061 від 09 листопада 2015 року, видане приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_6;

- визнання в порядку спадкування за законом право власності на квартиру АДРЕСА_2 корп. 1 в м. Кіровограді, після смерті ОСОБА_4, померлої 21 березня 2015 року.

Протягом судового розгляду, позивач змінила підстави позову в частині вимог про визнання недійсним заповіту (т. 1 а.с. 127-129).

В обгрунтування вимог зазначила, що 21 березня 2015 року померла ОСОБА_4.

Після її смерті відкрилась спадщина, яка складається з квартири № 133, розташованої по вул. Космонавта Попова, 26, корп. 1, м. Кіровоград.

Вона є спадкоємець четвертої черги за законом, оскільки проживала однією сімєю разом із спадкодавцем починаючи з вересня 2007 року до дня її смерті, 21 березня 2015 року, тобто не менше як пять років до часу відкриття спадщини.

Вказана обставина підтверджується довідкою КП «ЖЕО № 4» від 09 листопада 2015 року та показами свідків.

У вересні 2015 року їй стало відомо, що 18 квітня 1991 року ОСОБА_4 на імя ОСОБА_2 складено заповіт, посвідчений секретарем виконкому Голиківської сільської ради народних депутатів Олександрівського району Кіровоградської області ОСОБА_5 На підставі якого 09 листопада 2015 року відповідач отримала свідоцтво про право власності на спадщину за заповітом, що складається із квартири № 133, розташованої по вул. Космонавта Попова № 26, корпус 1, в м. Кіровограді.

Згідно висновків експертів проведених в рамках розслідування кримінального провадження № 0009932, порушеного за ознаками кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 358 КК України № 528 від 29 грудня 2015 року, № 523 від 22 грудня 2015 року та № 16 від 08 лютого 2016 року

відтиск круглої печатки «Голиківської сільської ради», розташований у графі «Гербова печатка» зворотної сторони заповіту, укладеного від імені ОСОБА_4, датованого 18 квітня 1991 роком та посвідченого секретарем Голиківської сільської ради народних депутатів ОСОБА_5, нанесений не кліше круглої печатки «Голиківської сільської ради», зразки відтисків якої надані для порівняння, а іншим кліше круглої печатки.

Підпис, розташований у графі «Посада, підпис службової особи секретар виконкому - ОСОБА_5» заповіту, укладеного від імені ОСОБА_4, датованого 18 квітня 1991 роком та посвідченого секретарем Голиківської сільської ради народних депутатів ОСОБА_5, виконаний не ОСОБА_5, а іншою особою, із наслідуванням справжнього підпису ОСОБА_5.

Підпис, розташований у графі «Підпис:» лицевої сторони заповіту, укладеного від імені ОСОБА_4, датованого 18 квітня 1991 роком та посвідченого секретарем Голиківської сільської ради народних депутатів ОСОБА_5, виконаний не ОСОБА_4, а іншою особою, із наслідуванням справжнього підпису ОСОБА_4.

Вважає заповіт недійсним , а відтак недійсним і свідоцтво про прийняття спадщини. Так як документально доведено, що заповіт не складений заповідачем, підпис спотворений і не посвідчувався уповноваженою особою.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 04 листопада 2016 року встановлено факт, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 проживала із ОСОБА_4 однією сімєю, починаючи з вересня 2007 року до дня її смерті 21.03.2015 року за адресою: АДРЕСА_3.

Визнано недійсним заповіт № 22 від 18.04.1991 року, посвідчений секретарем виконкому Голиківської сільської ради народних депутатів Олександрівського району Кіровоградської області ОСОБА_5.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом № 1061 від 09.11.2015 року, видане приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_6.

Визнано за ОСОБА_3, в порядку спадкування за законом право власності на квартиру № 133 по вул. Космонавта Попова у будинку під № 26, корпус 1, в м. Кіровограді, після смерті ОСОБА_4, померлої 21.03.2015 року.

ОСОБА_2 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить про скасування рішення суду та ухвалення нового про відмову в задоволенні позовних вимог. Зазначає, що суд першої інстанції приймаючи рішення не повно зясував обставини, що мають істотне значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального і процесуального права. А саме, позивачем не надано беззаперечних доказів в підтвердження проживання однією сімєю з ОСОБА_4 Показами допитаних в суді першої інстанції свідків спростовано даний факт. Крім того, ОСОБА_3 не була зареєстрована в квартирі ОСОБА_4, що виключає можливість встановлення факту проживання їх однією сімєю.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін та їх представників, дослідивши письмові докази по справі, перевіривши рішення суду у межах доводів апеляційної скарги колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, за наступного.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема питання про те, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивач є спадкоємцем четвертої черги, оскільки проживала разом з спадкодавцем однією сімєю не менше як пять років до часу відкриття спадщини. Оспорюваний заповіт не відповідає вимогам ст. 541 ЦК УРСР, що є підставою для визнання його недійсним, так як підписаний не спадкодавцем ОСОБА_4 та посвідчений не секретарем виконавчого комітету ОСОБА_5, правочин скріплений не справжньою печаткою сільської ради.

З висновком суду першої інстанції не погоджується колегія суддів, за наступного.

Судом встановлено, що 21 березня 2015 року померла ОСОБА_4 (т. 1 а. с. 7).

Після її смерті відкрилась спадщина на квартиру АДРЕСА_2 корп. 1 м. Кіровоград свідоцтво про право власності від 21.07.2006 року (а.с.15).

У померлого спадкоємців за законом немає. До нотаріальної контори звернулись з заявою про прийняття спадщини ОСОБА_3 та її донька ОСОБА_7. Позивачці 15 червня 2015 року приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_6 письмово розяснено, що для встановлення на підставі ст. 1265 ЦК України факту проживання зі спадкодавцем однією сімєю не менше як пять років до часу відкриття спадщини їй необхідно звернутися до суду (т. 1 а.с.11 т.1 а.с.156).

18 вересня 2015 року до нотаріуса подала заяву ОСОБА_2 про прийняття спадщини за заповітом після ОСОБА_4, померлої 21 березня 2015 року (т. 1 а.с. 18). За життя 18 квітня 1991 року спадкодавцем складено заповіт, яким все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що буде їй належати на день її смерті, на що вона за законом матиме право заповіла ОСОБА_2, який посвідчений секретарем виконкому Голиківської сільської ради народних депутатів Олександрівського району Кіровоградської області ОСОБА_5 18 квітня 1991 року і зареєстрований в реєстрі за № 22 (т. 1 а.с. 17).

09 листопада 2015 року приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_6 на імя ОСОБА_2 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_4 Згідно якого спадкове майно, на яке видано свідоцтво, складається із квартири під № 133, що розташована в будинку 26 к. 1 на вул. Космонавта Попова в м. Кіровограді (т.1 а.с.209).

Позивачем заявлено про визнання недійсним заповіту, складеного на імя ОСОБА_2, виданого свідоцтва про спадкування та визнання права власності на спадкове майно. Вирішення даних вимог є наслідком розгляду вимоги про встановлення юридичного факту, проживання однією сімєю, доведення стороною про порушення її права на спадкування.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Порядок прийняття спадщини, яка відкрилася після 1 січня 2004 року, визначений Главою 87 ЦК України.

Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1264 ЦК України право на спадкування за законом у четвергу чергу мають особи, які спільно проживали із спадкодавцем однією сімєю не менше пяти років. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сімєю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були повязані спільним побутом, мали взаємні права та обовязки.

Статтею ст. 1257 ЦК України передбачено, що позов про визнання заповіту недійсним з тих підстав, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі може бути подано лише заінтересованою особами.

За ч. 2 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Як розяснено у п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сімєю не менш як пять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила ч. 2 ст. 3 СК України про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини.

За статтями 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Закон не визначає які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту проживання однією сімєю, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обовязком суду при їх оцінці. Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_3 з 16 вересня 1987 року зареєстрована ІНФОРМАЦІЯ_2, к. 1, кв. 132, м. Кропивницький, тобто по сусідству з ОСОБА_8.

Згідно довідки № 2628, виданої 06 травня 2015 року начальником ЖЕО № 4 на день смерті ОСОБА_4 у квартирі № 133, по вул. Космонавта Попова, м. Кіровоград разом з нею постійно проживала та була зареєстрована ОСОБА_7, яка виписана з квартири 01.10.2008 р. (т.1 а.с. 94). ОСОБА_9 особа є донькою позивача і за проханням була здійснена реєстрація її сімї в квартирі № 133 разом з ОСОБА_4, для вирішення житлових питань, можливість бути поставлений на облік отримання житла. Вказана особа до участі у справі не залучалась, не є спадкоємцем ні за законом, ні за заповітом.

Вимоги позивач обґрунтувала своїми поясненнями, поясненнями свідків та довідкою начальника ЖЕО № 4 від 09 листопада 2015 року (т. 1 а.с. 12), згідно якої ОСОБА_3 з вересня 2007 року постійно проживала з Д?яконовою ОСОБА_9 документ виданий без відповідних підтверджень і без зазначення на підставі чого здійснений висновок про спільне проживання, адже сторона зареєстрована за іншою адресою. Аналогічну довідку видано також і ОСОБА_2 (а.с.94).

Згідно акту, засвідченого начальником КП «ЖЕО № 4», складеного сусідами ОСОБА_3, а саме ОСОБА_10 9 (кв. № 27), ОСОБА_11 (кв.№ 5), ОСОБА_12 (кв. № 134 який свідчив в суді), колега ОСОБА_13 виходить, що ОСОБА_4 в квартирі АДРЕСА_4, к. 1, в м. Кропивницькому в період з 2008 року по 2015 рік завжди проживала одна. ОСОБА_3 разом з ОСОБА_8 не проживала, так як мешкала по сусідству в трьохкімнатній квартирі № 132. Донька ОСОБА_3 - ОСОБА_7, також ніколи не проживала разом із спадкодавцем (т. 1 а.с.93).

В суді першої інстанції свідки ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16 та ОСОБА_17, пояснили, що спадкодавець проживала одна, іноді їй допомагали сусіди. Про спільне проживання з позивачем їм нічого не відомо.

Допитані свідки позивача ОСОБА_18 та ОСОБА_19 підтвердили, що ОСОБА_3 допомагала ОСОБА_8 в побуті, купувала їй продукти, готувала їжу, платила комунальні платежі.

Покази свідків ОСОБА_5, ОСОБА_20 та ОСОБА_21 стосуються обставин складання та посвідчення заповіту № 22 від 18 квітня 1991 року.

В матеріалах справи містяться нотаріально посвідчені заяви сусідів спадкодавця ОСОБА_22 та ОСОБА_12, а також приятеля її чоловіка ОСОБА_23, згідно яких ОСОБА_8 після смерті свого чоловіка проживала одна. ОСОБА_3 та її донька ОСОБА_7 разом з ОСОБА_4 ніколи не проживали та її не утримували. До останнього дня свого життя спадкодавець себе обходила, отримувала пенсію, розпоряджалася належними їй коштами, не потребувала стороннього догляду (т. 1 а.с.237, 240, 241).

Таким чином, суду не надано жодного належного та беззаперечного доказу в розумінні ст.ст. 58-60 ЦПК на обґрунтування факту проживання позивачем зі спадкодавцем однією сімєю у розумінні положень ч. 2 ст. 3 СК України. Відсутні підтвердження взаємних прав та обов'язків вказаних осіб, повязаність спільним побутом.

Дружня підтримка у вигляді придбання продуктів, допомоги у прибиранні квартири, спілкування, згодом понесення витрат на похованням, безумовно, не свідчать про спільне проживання та наявність спільного побуту, взаємних прав і обовязків, як передбачено ст. 1264 ЦК України, тому не є підставою для задоволення заявленої вимоги.

Так як право звернення до суду з вимогами про визнання недійсним заповіту, свідоцтва про право на спадщину за заповітом та визнання права власності за законом виникає у сторони лише у разі порушення її прав та інтересів, враховуючи недоведеність позовних вимог в частині встановлення факту проживання однією сімєю, у звязку з чим ОСОБА_3 не набула права на спадкування згідно ст. 1264 ЦК України як спадкоємець четвертої черги, а відтак не входить до кола заінтересованих осіб, які відповідно до вимог ст. 1257 ЦК України мають право на оскарження вищевказаних правочинів.

Тому, рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи та зроблені із порушенням та неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України є підставами для його скасування.

Оцінка відповідності закону заповіту, складеного на імя ОСОБА_2 та як наслідок свідоцтва про спадкування, судом не здійснюється в межах заявлених вимог ОСОБА_3, так як її права ці правочини не порушують.

Керуючись ст. 303, ст. 307, ст. 309, ст. 313, ст. 314, ст. 316, ст. 319 ЦПК України, колегія суддів -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Кіровського районного суду міста Кіровограда від 04 листопада 2016 року - скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про встановлення юридичного факту, визнання недійсним заповіту та свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності на спадкове майно відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: