УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 березня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

Червинської М.Є., ЗавгородньоїІ.М., Попович О.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Одеської області від 6 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом до ОСОБА_5, у якому просив визнати недійсним договір дарування, укладений 13 жовтня 2008 року між ним та відповідачем, за яким остання прийняла у дар квартиру АДРЕСА_1 яка складається в цілому з п'яти житлових кімнат та підсобних приміщень, загальною площею 100 кв.м, у тому числі житловою площею 63,1 кв.м, повернувши зазначену квартиру йому у власність.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 13 жовтня 2008 року між ним та його дружиною ОСОБА_5 було укладено договір дарування Ѕ частки вищевказаної квартири. Однак сторони договору не мали наміру створення таких юридичних наслідків, оскільки таке переоформлення власності було викликано наявністю порушеної відносно нього кримінальної справи за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України (одержання хабара) у редакції від 7 травня 2008 року, санкція другої частини якої передбачала позбавлення волі на строк від п'яти до десяти років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років з конфіскацією майна. Позивач указує, що фактично після підписання та нотаріального посвідчення оспорюваного договору дарування будь-яких змін у юридичних та практичних відносинах сторін щодо предмета договору не відбулося, він до теперішнього часу проживає у спірній квартирі. До пред'явлення вказаного позову його змусило негативне відношення до нього відповідача, так як після розірвання шлюбу, дружина погрожує йому виселенням із спірної квартири.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 4 липня 2016 року позов задоволено частково. Визнано недійсним договір дарування, укладений 13 жовтня 2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, за яким ОСОБА_5 прийняла у дар Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 яка складається з п'яти житлових кімнат та підсобних приміщень, загальною площею 100 кв.м, у тому числі житловою площею 63,1 кв.м, повернувши Ѕ частину квартири у власність ОСОБА_4 У решті позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 6 жовтня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в позові. Вирішено питання про судовий збір.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-МІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність оскаржуваного судового рішення в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом установлено, що згідно договору дарування, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шевиріною А.О. 13 жовтня 2008 року, зареєстрованого в реєстрі за № 3962, ОСОБА_4 подарував, а ОСОБА_5 прийняла в дар Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 загальною площею 100 кв.м, житловою площею 63,1 кв.м., яка знаходиться в м. АДРЕСА_1

Згідно із ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Отже, договір дарування спрямований на припинення права власності в дарувальника й виникнення права власності в обдарованої особи, договір дарування завжди є безоплатним, а тому дарувальник не має права вимагати від обдарованої особи зустрічних дій.

Згідно зі ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_4, апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшов до правильного висновку про те, що ОСОБА_4 своїх вимог про недійсність договору дарування з підстав, передбачених ст. 234 ЦК України, не довів, що є його процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України).

При цьому відповідачем вчинені всі необхідні дії для виконання договору дарування, а позивачем не надано доказів на підтвердження того, що сторони не мали наміру на реальне настання правових наслідків укладеного правочину.

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, тому колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 6 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: М.Є. Червинська

І.М. Завгородня

О.В.Попович