Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

02 лютого 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючої судді Кожух О.А.,

суддів Джуги С.Д.,Бисаги Т.Ю.

з участю секретаря Терпай С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 02 жовтня 2014 року по справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення,-

в с т а н о в и л а :

У липні 2012 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося в суд із даним позовом, посилаючись на те, що згідно кредитного договору від 26.08.2008 № MKMOGA ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», далі - Банк) було надано ОСОБА_1 кредит на споживчі цілі у розмірі 64874,48 доларів США зі сплатою 15,00% річних, з кінцевим терміном погашення до 26.08.2028.

Для забезпечення виконання зобовязань за цим кредитним договором між Банком та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки від 26.08.2008 № MKMOGA, згідно якого останній передав Банку в іпотеку належне йому на праві приватної власності домоволодіння у с. Розівка, вул. Свободи, буд. 10, Ужгородського району.

Взяті на себе зобовязання позичальник належним чином не виконував, у звязку з чим у нього виникла заборгованість. Посилаючись на дані обставини, уточнивши 19.02.2014 позовні вимоги, Банк остаточно просив: - у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 26.08.2008, яка станом на 17.02.2014 склала 106204,48 дол. США (за курсом НБУ 8,64 грн. складає 917 606,71 грн.), з яких: 51 649,78 дол. США за кредитом; 23 670,23 дол. США за відсотками; 6109,59 дол. США комісія; 24 774,88 дол. США пеня - звернути стягнення на будинок та земельну ділянку, які розташовані у с. Розівка, вул. Свободи, буд. 10, Ужгородського району, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки Банком з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно -правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки; - виселити відповідачів та осіб, які зареєстровані чи проживають у будинку зі зняттям з реєстраційного обліку.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 02.10.2014 у задоволенні позову Банку відмовлено.

На це рішення подав апеляційну скаргу Банк. Посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове, яким позовні вимоги Банку задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що між Банком та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір від 26.08.2008 № MKMOGA, згідно умов якого Банк надав йому кредит на споживчі цілі у розмірі 64 874,48 доларів США зі сплатою 15,00% річних, з кінцевим терміном погашення до 26.08.2028 (а.с.13-18).

Для забезпечення виконання зобовязань за цим кредитним договором між Банком та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки від 26.08.2008 № MKMOGA, згідно якого останній передав Банку в іпотеку належне йому на праві приватної власності домоволодіння у с. Розівка, вул. Свободи, буд. 10, Ужгородського району (а.с.19-23).

Взяті на себе зобовязання позичальник належним чином не виконував, у звязку з чим станом на 17.02.2014 у нього виникла заборгованість у розмірі 106 204,48 дол. США, (за курсом НБУ 8,64 грн. складає 917 606,71 грн.), з яких: 51 649,78 дол. США за кредитом; 23 670,23 дол. США за відсотками; 6109,59 дол. США комісія; 24 774,88 дол. США пеня.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог Банку суд першої інстанції виходив з того, що набув чинності ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі по тексту Закон №1304-VII), що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Проте такого висновку місцевий суд дійшов з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Так, згідно ч.1 Закону №1304-VII, протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобовязань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є обєктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

загальна площа такого нерухомого житлового майна (обєкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Як вірно встановлено судом першої інстанції по даній справі кредит отриманий ОСОБА_1 є споживчим та укладений в іноземній валюті; площа будинку, що є предметом іпотеки менше 250 кв.м. (103 кв.м.).

Зареєстрованим місцем проживання відповідачки є вказаний будинок (а.с. 35 зворот).

Таким чином на дані правовідносини поширюються приписи Закону №1304-VII.

Разом з тим, наявність Закону №1304-VII не є підставою для відмови в задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (п.2 ч. 1 ст. 263 ЦК України), що повною мірою відповідає лексичному значенню відповідного слова, яке розкривається в тлумачному словнику української мови.

Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільнення від його виконання. Відтак установлений Законом №1304-VII мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобовязань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Крім того, згідно з пунктом 4 Закону №1304-VII протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.

Відповідні правові позиції були неодноразово викладені Верховним Судом України у Постановах, зокрема, від 25.03.2015 (справа № 6-44цс15), від 15.04.2015 (справа № 6-46цс15), від 27.05.2015 (справа №6-57цс15) від 29.09.2015 (справа № 6-1196цс15), від 30.09.2015 (справи №№ 1309 цс15, 1465 цс15, 1494 цс15, 1825 цс15) від 20.01.2016 (справа № 6-482цс15) від 06.07.2016 (справа № 6-969цс16).

Таким чином висновок місцевого суду про відмову в задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки через наявність Закону №1304-VII є помилковим.

В той же час у задоволенні позову Банку слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У частинах першій, третій статті 36 Закону України "Про іпотеку" зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону України "Про іпотеку", якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Аналіз положень статей 33, 36, 37, 39 Закону України "Про іпотеку", статей 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

Правові позиції щодо позасудових способів захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора викладені у Постановах Верховного Суду України від 14.09.2016 (справа № 6-1219цс16), від 28.09.2016 (справа № 1243цс16), від 12.10.2016 (справа N 6-504цс16), від 02.11.2016 (справа N 6-2457цс16).

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу, є правовою підставою для реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки в порядку статті 38 Закону України "Про іпотеку".

У Договорі іпотеки від 26.08.2008 № MKMOGA сторонами у пункті 29 передбачено відповідне застереження, що звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом: переходу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання у порядку встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку» або продажу предмета іпотеки будь-якій особі будь-яким способом, в тому числі на біржі, на підставі договору купівлі-продажу у порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку», для чого іпотекодавець надає іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд іпотекодержателя, і здійснити всі необхідні дії від імені іпотекодавця, у т. ч. отримати витяг з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно.

Дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця (ч. 5 ст. 38 Закону України "Про іпотеку").

Договір купівлі-продажу предмета іпотеки, укладений відповідно до цієї статті, є правовою підставою для реєстрації права власності покупця на нерухоме майно, що було предметом іпотеки (ч. 10 ст. 38 Закону України "Про іпотеку").

Банк у травні 2012 року направляв відповідачу вимогу про дострокове повернення кредиту у звязку з порушенням зобовязань за кредитним договором, де зазначено, що Банк зі спливом тридцяти денного строку з дня отримання вимоги має намір продати предмет іпотеки, уклавши відповідний договір купівлі-продажу з будь-якою особою покупцем, або звернути стягнення на предмет іпотеки у будь-який інший спосіб, передбачений законодавством України, кредитним договором та договором іпотеки (а.с.24). Аналогічну вимогу із попередженням про намір продати предмет іпотеки або звернути стягнення на предмет іпотеки у будь-який інший спосіб із зазначенням ціни предмета іпотеки 591000 грн. Банк направив відповідачу 18 липня 2016 року (а.с.238).

За наявності передбаченої Договором іпотеки можливості укласти договір купівлі-продажу предмета іпотеки від імені іпотекодавця, Банк таким позасудовим способом захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора не скористався.

Проте обраний Банком позасудовий спосіб захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі відповідного застереження в Договорі іпотеки, шляхом надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу не може бути реалізований в судовому порядку на підставі рішення суду.

Відповідно до п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року N 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» якщо помилки у рішенні суду першої інстанції стосуються правового обґрунтування рішення, то їх усунення необхідно вважати зміною рішення.

Зважаючи на встановлені обставини, судова колегія вважає, що судом першої інстанції було неправильно застосовано норми матеріального права, що, відповідно до ст. 309 п. 4 ЦПК України, є підставою для зміни рішення суду першої інстанції. Рішення слід змінити в частині правового обґрунтування, залишивши резолютивну частину рішення без змін.

Керуючись ст. 304, п.2 ч.1 ст. 307, п. 4 ч. 1 ст. 309, 313, п.1 ст. 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - задовольнити частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 02 жовтня 2014 року змінити в частині правового обґрунтування.

Резолютивну частину рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча Судді