Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 331/5210/15-ц Головуючий у 1-й інстанції Антоненко М.В
Провадження № 22-ц/778/136/17 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2017 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого, суддіОСОБА_1
суддів:ОСОБА_2
ОСОБА_3
секретарОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 14 червня 2016 року у справі за позовом Кредитної спілки «Хортиця» до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідачів, посилаючись на те, що 23 липня 2014 року між ним та відповідачем ОСОБА_5, було укладено договір, згідно умов якого відповідач отримав кредит на загальну суму 8000,00 гривень на строк зазначений в кредитному договорі до 23.07.2016 року зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 78 % річних від суми кредиту. Зазначений договір кредиту забезпечений договором поруки укладеним між позивачем та ОСОБА_6.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що в порушення умов договору відповідач несвоєчасно та не в повному обсязі здійснював платежі в погашення кредиту та сплату відсотків, внаслідок чого утворилася заборгованість на загальну суму 24 718, 25 гривень з врахуванням інфляційних втрат. Оскільки відповідачі свої зобовязання за договором кредиту не виконують , добровільно суму боргу не погашають, позивач вимушений звернутися до суду за захистом своїх прав. Просив стягнути з відповідачів в солідарному порядку заборгованість за договором в сумі 24718, 25 гривень, з яких 7689, 00 гривень - сума кредиту, 3730, 61 гривень - проценти за користування кредитом з 23.07.2014 р. по 29.07.2015 р., у розмірі 6674, 88 гривень, проценти згідно з п. 6.3. договору кредиту у розмірі 8740, 75 грн., інфляційні втрати в розмірі 1613, 62 гривень, та витрати по сплаті судового збору.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 14 червня 2016 року позов задоволено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_5, ОСОБА_6 подали апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просять рішення суду скасувати.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що справи між КС «Хортиця» та ОСОБА_5 був укладений кредитний договір від 23 липня 2014 року № 45-14.

Відповідно до договору кредиту укладеного між сторонами, кредитна спілка надала ОСОБА_5 кредитні кошти на суму 8000 гривень зі сплатою відсотків в розмірі 78% річних від суми кредиту строком до 23.07.2016 року. П. 1.5 вказаного договору встановлено, що у разі прострочення позичальником строків оплати, передбачених графіком розрахунків або п.8.6 договору, з 30 дня прострочки розмір процентів за користування кредитом становить 120% .

Крім того, п.6.3 договору встановлено, що за прострочення позичальником строків сплати, передбачених графіком розрахунків, позичальник згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України сплачує кредитодавцю на його вимогу суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також 275 % річних від простроченої суми.

Вказаний договір забезпечений договором поруки, укладеним 23.07.2014 року з КС «Хортиця» та ОСОБА_6 згідно яким поручитель відповідає на невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобовязань передбачених договором кредиту № 45-14 від 23.07.2014 року.

Позивач виконав обовязок перед відповідачем відповідно до умов договору надавши кредит в сумі 8000 гривень, що підтверджено видатковим касовим ордером №196 від 23.07.2014 року.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_5 несвоєчасно та не в повному обсязі виконувала умови договору, через що, станом на 24718,25 гривень, з яких 7689,00 гривень - сума кредиту, 3730,61 гривень - проценти за користування кредитом з 23.07.2014 р. по 29.07.2015 р., у розмірі 6674,88 гривень, проценти згідно з п. 6.3. договору кредиту у розмірі 8740,75 грн., інфляційні втрати в розмірі 1613, 62 гривень.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлено строк (термін) його і виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Підстави припинення зобов'язання передбачені статтями 599-601, 604-609 ЦК України, зокрема за статтею 559 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, щодо задоволення позову в повному обсязі.

Одним з доводів апеляційної скарги є те, що порука припинилася, бо договором поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, оскільки умовами цього договору встановлено, що він діє до повного припинення усіх зобовязань боржника за кредитним договором, а банк предявив позов після спливу 6-ти місяців з дня останнього платежу боржником за договором.

Так, згідно з положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

Натомість у тексті договору поруки п.2.1. зазначено, що порука припиняється, якщо Кредитна спідка протягом трьох років від дня настання строку виконання зобовязання, забезпеченого цією порукою, не предявить вимоги або позову до поручителя.

За ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобовязання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобовязань за цим договором, строк предявлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту порушення позичальником строку виконання зобовязання згідно з такими умовами або у звязку із застосуванням банком права на вимогу про повернення кредиту достроково порушення встановленого банком строку дострокового повернення позичальником кредиту.

Предявивши вимогу про дострокове повернення кредиту та сплати відсотків за користування ним кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобовязання й міг предявити позов до поручителя протягом строку, встановленому у договорі поруки.

Після сплати боржником останнього платежу за договором у грудні 2014 року, кредитна спілка звернулась з позовом до суду в тому числі і до поручителя 29 липня 2015 року, тобто в межах строку, зазначеного у договорі поруки.

Тому вказаний довід скарги є безпідставним.

Доводи скарги про подвійну відповідальність за одне і теж порушення договору в частині стягнення підвищених процентів за користування кредитом та підвищених відсотків від простроченої суми є також безпідставними.

Так, відповідно до п. 1.5 вказаного договору кредиту встановлено, що у разі прострочення позичальником строків оплати, передбачених графіком розрахунків або п.8.6 договору, з 30 дня прострочки розмір процентів за користування кредитом становить 120% .

Крім того, п. 6.3 договору встановлено, що за прострочення позичальником строків сплати, передбачених графіком розрахунків, позичальник згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України сплачує кредитодавцю на його вимогу суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також 275 % річних від простроченої суми.

Таким чином, сторони визначили у договорі окремо підстави стягнення відсотків за користування кредитом, які по своїй правовій природі не відповідальністю за порушення зобовязання, та відсотків передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України саме як відповідальність за порушення грошового зобовязання, які мають різний правовий характер. А тому висновки суду і в цій частині є вірними.

Відносно доводу апеляційної скарги щодо неможливості застосування до даних правовідносин ст. 625 ЦК України, колегія суддів зазначає.

Відповідно до правової позиції викладеної в постанові Верховного Суду України від 16 жовтня 2016 року у справі №6-2129цс16 частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме : суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

При цьому індекс інфляції, 3% річних від простроченої суми (стаття 625 ЦК України) та проценти за позикою (стаття 1048 ЦК України) підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Проценти, передбачені статтею 625 ЦК України, за своєю природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів, а відтак відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування грошовими коштами, що свідчить про відсутність подвійного стягнення при нарахуванні 3 % річних від простроченої суми, включаючи нараховані проценти за користування коштами, встановленими договором.

Враховуючи зазначене, 3 % річних, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України, підлягають застосуванню до порушеного грошового зобовязання, складовою якого, зокрема, є також нараховані проценти за користування кредитними коштами, строки сплати яких передбачено договором.

Таким чином, висновки суду попередньої інстанції і в цій частині є вірними.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновки суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, які являються обов'язковою підставою для скасування судового рішення.

Отже висновки суду першої інстанції відповідають матеріалам справи, рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, та підстав для його скасування колегія судів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 14 червня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: