Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №348/2286/16-ц

18 січня 2017 року м. Надвірна

Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області

в складі головуючого - судді: Мужика І.І.

секретаря : Дмитрук С.І.

з участю позивача: ОСОБА_1

представника третьої особи: Гураль Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Надвірна справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа: служба в справах дітей Надвірнянської районної державної адміністрації про надання права на виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди батька,-

Встановив:

ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_3, третя особа: служба в справах дітей Надвірнянської районної державної адміністрації про надання права на виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди батька.

В судовому засіданні позивач по справі ОСОБА_1 позов підтримала з мотивів викладених в позовній заяві, яку просить задоволити.

Представник третьої особи - служби у справах дітей Надвірнянської РДА, як представник органу опіки та піклування, Гураль Л.В. в судовому засіданні не заперечила проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 Вважає, що тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька не буде суперечити її інтересам.

Відповідач по справі ОСОБА_3 в судове засідання не прибув з невідомих суду причин. Про час і місце слухання справи повідомлений вчасно через оголошення у пресі у встановленому законом порядку, яке розміщене в газеті «Галичина» № 2(5252) від 12.01.2017 року.

А тому, суд, зі згоди позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст.224 ЦПК України (постановляє заочне рішення).

Суд, вислухавши пояснення сторін по справі, дослідивши докази, представлені сторонами на виконання вимог ст.60 ЦПК України і які сторони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення позовних вимог та з»ясувавши фактичні обставини справи приходить до висновку, що позовна заява підлягає до часткового задоволення виходячи з наступних підстав:

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому зазначеним Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 10 ЦПК України передбачено, що кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню всіх обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених кодексом.

Відповідно до ст. 11 ЦК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі.

А відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Частиною 1 статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція), яка була 27 лютого 1991 року ратифікована Верховною Радою України, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (ч. 1 ст. 18 Конвенції).

За змістом ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними.

За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в України громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231 (зі змінами).

Згідно з п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Таким чином, чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

В судовому засіданні встановлено, що сторони по справі 05.11.2005 року уклали між собою шлюб.

Від шлюбу у сторін по справі народилися діти: дочка ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 та дочка ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Подружнє життя у сторін по справі не склалося. Більше чотирьох років сторони проживають окремо, не підтримують будь-яких сімейних відноси, місце перебування відповідача ОСОБА_3 на даний час їй невідоме (ас.7).

Рішення Надвірнянського районного суду від 06.12.2016 року шлюб між сторонами розірвано. Неповнолітніх дітей від шлюбу: дочку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 та дочку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 залишено проживати з матір»ю, тобто з позивачем по справі ОСОБА_1 (ас.23).

Даний факт ствердила в судовому засіданні позивач по справі.

Відповідач по справі ОСОБА_3 не цікавиться дітьми, не дбає про них та не допомагає матеріально.

В даний час позивач по справі ОСОБА_1 має намір тимчасово разом з неповнолітньою дочкою ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, поїхати за кордон в Італію до своєї матері, на зимові та літні канікули для відпочинку та оздоровлення дочки.

У позивача по справі ОСОБА_1 немає жодних контактів з відповідачем по справі ОСОБА_3, він виїхав за кордон, а тому вона не має змоги отримати дозволу від відповідача по справі ОСОБА_3 на виїзд неповнолітньої дочки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Ст. 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ч.1, 2 ст. 155 СК України).

Тому, з урахуванням зібраних у справі доказів, забезпечуючи реалізацію прав дитини, визначених Декларацією прав дитини, враховуючи інтереси дитини, беручи до уваги те, що позивачу невідоме місце перебування відповідача по справі ОСОБА_3, що змушує позивача звертатись до суду за наданням вказаного дозволу, та враховуючи те, що служба у справах дітей Надвірнянської РДА не заперечує проти позову, суд вважає за можливе частково задоволити позовні вимоги ОСОБА_1

На переконання суду таке рішення не буде порушувати права дитини, а навпаки сприятиме можливості реалізувати їх.

А тому, суд, оцінюючи в сукупності здобуті докази по справі прийшов до висновку про часткове задоволення позову.

На підставі викладеного, ст. 313 ч. 3 ЦК України, ст. 154 СК України, ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України", п. 16 "Правил оформлення і видачі паспортів громадянина України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення", Керуючись ст.ст. 213-215,218,224 ЦПК України, суд, -

Вирішив:

Позов ОСОБА_1 - задоволити частково.

Надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон за межі України без згоди батька ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, неповнолітній ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженці смт. Делятин Надвірнянського району Івано-Франківської області разом з ОСОБА_1, на період з 01.04.2017 року по 01.09.2017 року.

Дозволити ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_7, без згоди батька ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, оформити документи для тимчасового виїзду за кордон за межі України неповнолітньої ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, в супроводі матері.

Заочне рішення може бути переглянуте судом,що його ухвалив,за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Івано-Франківської області протягом 10 днів з дня його проголошення через Надвірнянський районний суд.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Суддя Мужик І.І.

Повний текст рішення виготовлено 19.01.2017 року.