Заставнівський районний суд Чернівецької області
Справа № 716/654/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02.02.2017 Заставнівський районний суд Чернівецької області в складі:

головуючого судді - Пухарєвої О.В.

при секретарі Барабащук О.А.,

за участю

представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Заставна цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 міської ради, депутата ОСОБА_4 міської ради ОСОБА_2, про спростування недостовірної та негативної інформації -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із даною позовною заявою, посилаючись на те, що 12.05.2016р., на сторінках інформаційного Інтернет-видання «Букінфо», відповідачем - депутатом ОСОБА_4 міської ради ОСОБА_2 було опубліковано статтю під назвою «Закулісні інтриги радника ОСОБА_4 міського голови або рукописи не горять». Позивач вважає, що зазначена стаття містить інформацію про нього і обставини, які безпосередньо його стосуються. Вказавши у своїй статті, що він є громадянином ОСОБА_5, роздає посади в ОСОБА_4 міській раді, позивач зазначає, що відповідач поширила щодо нього недостовірну та негативну інформацію, яка підлягає спростуванню. У звязку із цим просить суд визнати недостовірною та негативною інформацію, викладену відповідачем - депутатом ОСОБА_4 міської ради ОСОБА_2 на сторінках Інтернет-

видання «Букінфо» в статті «Закулісні інтриги радника ОСОБА_4 міського

голови або рукописи не горять», про те, що він є громадянином ОСОБА_5, а також

недостовірними висновки, які вона сформулювала на підставі його листів переданих через комп'ютер, а саме про те, що прочитавши їх листування читачі дізнаються про те: як радник з Німеччини роздає «крісла» та посади в міській раді; що потрібно зробити, щоб стати секретарем Заставнівської міської ради; хто є ляльководом у ОСОБА_4 міській раді; хто вирішує, що приймати, а що - ні в ОСОБА_4 міській раді; послуги медіатора-лобіста (цікаво інші депутати в курсі про наявність таких осіб у стінах ОСОБА_4 міської ради?); пріоритетні напрямки діяльності міської ради, які "вилізли" на минулій сесії ОСОБА_4 міської ради; деякі особливості видатків із місцевого бюджету; а також зобов'язати відповідача ОСОБА_2 негайно після набрання законної сили рішення суду, спростувати вищевказані недостовірні висновки та негативну інформацію на сторінках Інтернет-видання «Букінфо».

В судове засідання позивач не зявився, його представник ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав в повному обсязі, обґрунтувавши вищенаведеним, просив їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_6 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, надала суду пояснення, які викладені в письмовому запереченні проти цивільного позову, просила суд відмовити в задоволенні заявлених ОСОБА_3 позовних вимог.

Представник відповідача ОСОБА_4 міської ради в судове засідання не зявився, просив розглядати цивільну справу без їх участі. В заяві, яка підписана ОСОБА_4 міським головою зазначено, що позовні вимоги позивача визнають, не заперечують проти їх задоволення.

У відповідності до вимог ч.4 ст.174 ЦПК України суд відмовляє у прийнятті визнання цим відповідачем позову, оскільки таке визнання позову суперечить закону.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах цивільної справи, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 32 Конституції України, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї.

Стаття 9 Конституції України передбачає, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною законодавства України.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Принципи цієї статті Європейської конвенції відтворені в ст.34 Конституції України, згідно якої кожному гарантується також і право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Зі змісту цієї норми випливає, що свобода слова, преси, як захисника інтересів громадськості, критики представників держави, висловлення своєї думки в процесі обговорення питань, що становлять громадський інтерес, є однією з найважливіших свобод людини.

Відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», ст.32 Конституції України передбачено судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Беручи до уваги зазначені конституційні положення, при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації необхідно забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки та слова, правом на вільне вираження своїх поглядів і переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте й сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Як зазначив Пленум Верховного Суду України в п.15 своєї постанови від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі Постанова) при розгляді справ зазначеної категорії слід звернути увагу на те, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і всебічно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

В пункті 19 Постанови зазначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням субєктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності ( на відміну від перевірки фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.

Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов'язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Судом встановлено, що згідно розпорядження ОСОБА_4 міського голови від 01.03.2016 за №22-к ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 призначено з 01 березня 2016 року радником міського голови з правових питань та міжнародної співпраці на громадських засадах ( а.с 7, звор.бік). Зазначена обставина також підтверджена в судовому засіданні сторонами даної цивільної справи.

Аналіз зазначеного національного законодавства та ст. 10 Конвенції і практики її застосування свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені.

В судовому засіданні встановлено, що 12.05.2016 року на сторінках інформаційного Інтернет-видання «Букінфо» відповідачем було опубліковано статтю під назвою «Закулісні інтриги радника ОСОБА_4 міського голови або рукописи не горять», яку вона присвятила переписці з радником ОСОБА_4 міського голови на громадських засадах та оприлюднила особисту переписку між ними (а.с.4). Зазначену публікацію відповідач розмістила в категорії ОСОБА_7 ОСОБА_6, депутата ОСОБА_4 міської ради.

Як вбачається із досліджених в судовому засіданні скан-копій з Інтернет сайту «Букінфо», з грудня 2015 року по травень 2016 року шляхом направлення інтернет повідомлень в чаті сторони по справі: позивач ОСОБА_3 як радник ОСОБА_4 міського голови на громадських засадах та відповідач ОСОБА_2 як депутат ОСОБА_4 міської ради здійснювали переписку, в якій обговорювали актуальні питання діяльності ОСОБА_4 міської ради, колишнього та дійсного голови ОСОБА_4 міської ради, секретаря Заставнівської міської ради, бюджетної комісії та депутатів ОСОБА_4 міської ради. В зазначеній переписці сторони критично висловлювалися по відношенню один до одного, надавали рекомендації щодо покращення їхньої діяльності, територіальної громади та благоустрою м. Заставна. При цьому сторони висловлювали свої субєктивні думки та погляди на вирішення кадрових питань в ОСОБА_4 міській раді, пріоритетні напрямки її діяльності, особливості роботи бюджетної комісії та видатків із місцевого бюджету ( а.с.5-7).

Використовуючи своє право на вільне вираження своїх поглядів, переконань і свободу слова, яка включає свободу отримувати і розповсюджувати інформацію та ідеї, відповідач ОСОБА_2 надала гласності інформації, яка отримана з даної переписки, у вигляді публікації під назвою «Закулісні інтриги радника ОСОБА_4 міського голови або рукописи не горять».

Із змісту зазначеної публікації вбачається, що відповідач запропонувала читачам дізнатися, прочитавши переписку тези, викладені у формі запитань, зокрема «як радник з Німеччини роздає «крісла» та посади в міській раді; що потрібно зробити, щоб стати секретарем Заставнівської міської ради; хто є ляльководом у ОСОБА_4 міській раді; хто вирішує, що приймати, а що - ні в ОСОБА_4 міській раді».

Таким чином зазначені тези не є висновками чи твердженнями, а є висловлюваннями, які використані для викладення субєктивної думки автора без конкретизації та назви особи та без викладення певних фактів, які стосуються саме цієї особи та потребують доведення.

Інші висловлювання про: послуги медіатора-лобіста (цікаво інші депутати в курсі про наявність таких осіб у стінах ОСОБА_4 міської ради?); пріоритетні напрямки діяльності міської ради, які "вилізли" на минулій сесії ОСОБА_4 міської ради; деякі особливості видатків із місцевого бюджету також не являються викладенням певних стверджень чи висновків, які потребують доведення.

Оскільки на завершення своєї публікації відповідач зазначила «Читайте, аналізуйте, думайте», то це свідчить, що зазначена стаття носить субєктивний оціночний характер, а читачі можуть самі надати відповіді на запитання, викладені в ній.

Крім цього, доводи позивача про те, що вказавши в своїй статті, що він є громадянином ОСОБА_5, відповідач поширила щодо нього недостовірну та негативну інформацію суд не приймає як підставу для її спростування, оскільки в даній публікації відсутнє твердження про те, що саме ОСОБА_3 є громадянином ОСОБА_5.

Аналіз інформації, що була поширена відповідачем в даній публікації, на думку суду, засвідчує, що в оспорених висловленнях наявні законні наміри відповідача висловити свої погляди, гостро і критично сформулювати свою думку в процесі обговорення питань, які стосуються позивача і становлять громадський інтерес.

За таких обставин суд вважає, що відомості про позивача як радника ОСОБА_4 міського голови на громадських засадах були висловлені в рамках свободи слова та вільного вираження поглядів, тому зазначене не може вважатися поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію.

Отже, висловлена та розповсюджена інформація, є оціночними судженнями відповідача, тому відповідно до ст.277 ЦК України, вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків не можуть бути предметом судового захисту.

Таким чином, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

При цьому, суд звертає увагу, що у відповідності до ч.6 ст.277 ЦК України та розяснень, які містяться в п.19 постанови Пленум Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.

На підставі ст.ст. 9, 32, 34 Конституції України, ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, ст. 277 ЦК України, ст. 30 Закону України «Про інформацію», ст. ст. 10, 11, 60, 214, 215, 224, 225 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_3 про спростування недостовірної та негативної інформації - відмовити.

Рішення набирає законної сили через 10 днів з часу проголошення, якщо сторони не подадуть апеляційну скаргу на рішення суду. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга подається до апеляційного суду Чернівецької області через Заставнівський районний суд протягом 10 днів з дня проголошення рішення суду.

Суддя О. В. Пухарєва