Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/525/17 Головуючий у 1-й інстанції: Бондаренко І.В.
Є.У.№ 337/3944/16-ц Суддя-доповідач: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

ОСОБА_2,

При секретарі: Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа головне управління Державної міграційної служби України в Хортицькому районі м. Запоріжжя про зняття з реєстрації, вчинення такими, що втратили право користування жилим приміщенням,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 25 листопада 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2016 року ОСОБА_3звернулася до суду із вищевказаним позовом, який в ході розгляду справи доповнювала і уточнювала. Зазначала, що їй на праві власності належить трикімнатна квартира №49 в будинку 31 по проспекту інженера Преображенського (раніше проспект Радянський) в місті Запоріжжі. На прохання відповідачів вона надала згоду на їх реєстрацію в її квартирі. Посилаючись на те, що в спірну квартиру відповідачі фактично не вселялися, їх особистих речей там не має, витрати з утримання житла вони не несуть, хоча на них нараховуються комунальні послуги, їх реєстрація унеможливлює отримання нею субсидії, протягом півтора року вона взагалі не знає де вони фактично проживають, просила суд на підставі ст.ст.16,391ЦК України, ст.ст.71,72,109,116 ЖК України визнати їх такими, що втратили право користування житлом і скасувати їх реєстрацію в належній їй квартирі.

Заочним рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 25 листопада 2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відмовляючи ОСОБА_3 у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що на спірні правовідносини правила ст.ст.71, 109,116 ЖК України не розповсюджуються, оскільки позивач являється власником, а не наймачем спірної квартири, відповідачі ніколи не були членами її сімї, тоді як норми права, на які посилалася позивач в своїй позовній заяві, регулюють правовідносини з приводу користування житлом між наймачем і членами його сімї.

Дійшовши обґрунтованого висновку про те, що на спірні правовідносини правила ст.ст.71,109,116 ЖК України не розповсюджуються, суд на порушення ст.ст.213, 214 ЦПК України не встановив дійсні обставини справи і не застосував закон, який підлягає застосуванню.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст. ст. 10, 11 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

При цьому згідно зі ст. 119 ЦПК України підставами позову, які відповідно до ст. ст. 31, 215 цього Кодексу суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону.

Тому в разі посилання позивача не на ту норму закону, суд уточнює підстави позову й застосовує норму закону, яка їм відповідає, незалежно від згоди на це позивача.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач при зверненні до суду з даним позовом, посилаючись як на вимоги ст.ст. 71, 109,116 ЖК України, так і ст.ст.16,391 ЦК України, зазначала, що являється власником квартири, в якій зареєстровані, проте ніколи не проживали відповідачі, які не являються членами її сімї. Реєстрації відповідачів в квартирі, порушує права ОСОБА_3, оскільки на них нараховуються платежі за комунальні послуги, вона не може отримати субсидію. Фактично вимоги ОСОБА_3 зводилися до вимог про захист права власності від порушень , не повязаних із позбавленням володіння (ст. 391 ЦК України).

Вирішуючи спір, суд на порушення вимог ст. ст. 213, 214, ЦПК України зазначених положень закону не врахував, не уточнив позовні вимоги ОСОБА_3, не з'ясував предмет і підстави заявленого нею позову, унаслідок чого в достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин й правовою нормою, що підлягає застосуванню; не встановив та не зазначив у рішенні які права, свободи чи законні інтереси позивача порушені й яким чином вони можуть бути відновлені.

У порушення вимог ст. ст. 10, 11 ЦПК України суд взагалі не сприяв повному й всебічному з'ясуванню обставин справи й фактично обмежився лише формальною підставою для відмови у позові посилання у позовній заяві не на ту норму права.

Встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло №22242 від 15 грудня 2008 року ОСОБА_3 на праві власності належить квартира АДРЕСА_1. Квартира приватизована згідно із Законом «Про приватизацію державного житлового фонду» (а.с.4-6).

За довідкою єдиної абонентської служби КП «Основаніє» Запорізької міської ради в спірній квартирі зареєстровані дві особи ОСОБА_4 з 24 .05.2013 року і ОСОБА_5 з 16.08.2013 року. Власник ОСОБА_3 виписана із квартир 28.02.2012 року (а.с.3).

Постійним зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_3 являється будинок № 99 по вулиці Центральній в селі Долинське, Запорізького району, Запорізької області.

Із пояснень ОСОБА_3 в засіданні апеляційного суду вбачається, що фактично відповідачі в спірну квартиру не поселялися, їх особисті речі в ній відсутні, витрати з утримання житла вони не несуть. Реєстрація відповідачів в спірній квартирі порушує права позивача як власника нерухомого майна, оскільки на них нараховуються платежі за комунальні послуги, вона не може отримати субсидію.

Згідно статей 317, 319, 321 ЦК України власникові належать права володіння, користування і розпорядження своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. Право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 41 Конституції України, статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з вимогами статей 16, 386 ЦК України власник має право звернутися до суду із вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який враховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

За правилами статті 150 ЖК України власник має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Аналогічні вимоги містить стаття 383 ЦК України.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п.п.33,34,39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосування положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити з такого.

Відповідно до положень статей 391,396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстав, передбачених законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Отже підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення його прав і об'єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав.

Відповідно до ст.ст.401, 402 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлено щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Підстави припинення сервітуту визначені також у ст.406 ЦК України. Ними, зокрема являються : поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; відмова від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; сплив строку, на який було встановлено сервітут; припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут. Частиною 2 ст. 406 ЦК України передбачено припинення сервітуту на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п.п.34,39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК)із зняттям останнього з реєстрації.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК ). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК.

З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК.

Зважаючи на те, що відповідачі ніколи не були членами сімї власника житла, оскільки на час їх реєстрації в спірній квартирі (травень і серпень 2013 року) постійним зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_3 було інше житло, фактично в спірну квартиру вони не поселялися, витрат з її утримання не несли і не несуть, протягом трьох років підряд не використовують право користування чужим майном (сервітут), їх реєстрація в спірній квартирі порушує право власності позивача, а тому вимоги останньої про усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном підлягають задоволенню на підставі ст.ст.319, 391, 406 ч.1 п.5 ЦК України шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування чужим майном.

Визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом, є достатньою підставою для зняття їх з реєстраційного обліку.

За вказаних обставин оскаржуване рішення на підставі ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позову.

На підставі ст.88 ЦПК України з відповідачів на користь ОСОБА_3 підлягають стягненню понесені нею судові витрати зі сплати судового збору у суді першої і апеляційної інстанції в загальній сумі 1 157, 53 (одна тисяча сто пятдесят сім гривень 53 коп.) в рівних частках з кожного, тобто по 578, 77 грн. (пятсот сімдесят вісім грн..77 коп.).

Керуючись ст. ст.307,309,313,317 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 25 листопада 2016 року по цій справі скасувати.

Позов ОСОБА_3 задовольнити.

Визнати ОСОБА_4, ОСОБА_5 такими, що втратили право користування квартирою №49 в будинку 31 по проспекту інженера Преображенського (раніше проспект Радянський) в місті Запоріжжі, яка належить на праві власності ОСОБА_3.

Стягнути з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 по 578,77 грн. (пятсот сімдесят вісім гривень 77 коп.) з кожного в рахунок компенсації судових витрат.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: