Справа № 131/2270/14-ц Провадження № 22-ц/772/534/2017Головуючий в суді першої інстанції Димбіцький Ю. В.
Категорія 5 Доповідач Береговий О. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючого судді Берегового О.Ю.,

суддів Денишенко Т.О., Луценка В.В.,

за участі секретаря Торбасюк О.І.,

позивача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3, представника відповідача Присяжнюка О.В., представника заявника ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Камсит" про визнання права власності, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_7 ОСОБА_5 на рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 31 грудня 2014 року,

встановила:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Камсит" про визнання права власності.

Позовні вимоги мотивував тим, що 19 вересня 2014 року в с.Кам'яногірка Іллінецького району Вінницької області між ним та сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Камсит" було досягнуто домовленості про купівлю-продаж нерухомого майна - 97/100 частин комплексу будівель загальною площею 3515,90 кв.м, а саме виробничої будівлі № 1 літ. "А", виробничої будівлі № 2 літ. "Б", виробничої будівлі № 3 літ. "В", що розташовані в АДРЕСА_1, ціною 50000 (п'ятдесят тисяч) грн.

За придбане таким чином нерухоме майно він сплатив до каси сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Камсит" обумовлену його загальну вартість 50000 грн. Придбане ОСОБА_2 нерухоме майно було фактично передане йому сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Камсит" за місцем його розташування в с.Кам'яногірка Іллінецького району Вінницької області за актом приймання-передачі від 19 вересня 2014 року.

Власником решти 3/100 частин майнового комплексу є ПП «Серго».

Відповідач надав йому наявні у нього правовстановлюючі документи на придбане нерухоме майно. Однак, ОСОБА_2 зазначив, що не може зареєструвати своє право власності на нього в порядку придбання за вказаним вище договором купівлі-продажу від 19 вересня 2014 року, оскільки із переліку об'єктів нерухомого майна частина наразі фактично зруйновані, не підлягають капітальному ремонту і відновленню та є непридатними для подальшого використання. Таким чином внаслідок відсутності в натурі частини об'єктів нерухомого майна ним фактично придбано 1 (один) цілий майновий комплекс.

В свою чергу неможливість проведення державної реєстрації його права власності на нерухоме майно із згаданих причин перешкоджає йому повноцінно реалізовувати своє право власності на добросовісно придбані ним за договором купівлі-продажу і тому правомірно належні йому об'єкти нерухомого майна.

Зважаючи на викладене, просив встановити факт укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна - 97/100 частин комплексу будівель загальною площею 3515,90 кв.м, а саме: виробничої будівлі № 1 літ. "А", виробничої будівлі № 2 літ. "Б", виробничої будівлі № 3 літ. "В", що розташовані в АДРЕСА_1, та визнати за ним право власності на майно, придбане за договором купівлі-продажу.

Рішенням Іллінецького районного суду Вінницької області від 31 грудня 2014 року позов задоволено.

Встановлено факт укладення 19 вересня 2014 року в с. Кам'яногірка Іллінецького району Вінницької області договору купівлі-продажу нерухомого майна - 97/100 частин комплексу будівель загальною площею 3515,90 кв.м, а саме: виробничої будівлі № 1 літ. "А", виробничої будівлі № 2 літ. "Б", виробничої будівлі № 3 літ. "В", що розташовані в АДРЕСА_1, між покупцем ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, та продавцем сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Камсит", ціною 50000 (п'ятдесят тисяч) грн.

Визнано за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, право власності на нерухоме майно - 1 (один) цілий комплекс будівель, а саме виробничу будівлю № 1 літ. "А" загальною площею 340,5 кв.м, виробничу будівлю № 2 літ. "Б" загальною площею 1594,8 кв.м, виробничу будівлю № 3 літ. "В" загальною площею 1580,6 кв.м, що розташовані в АДРЕСА_1, як за добросовісним покупцем у порядку придбання за договором купівлі-продажу, укладеним 19 вересня 2014 року в с.Кам'яногірка Іллінецького району Вінницької області між покупцем ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, та продавцем сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Камсит", ціною 50000 (п'ятдесят тисяч) грн.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_7 ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обгрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обгрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності, тощо), що мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Умовами обґрунтованості є повне і всебічне з'ясування обставин, що мають значення для справи, доведеність тих обставин, які суд вважає встановленими, відповідність висновків суду обставинам справи.

Рішення суду першої інстанції не відповідає цим вимогам.

Суд першої інстанції задовольняючи позов, виходив з того, що позовні вимоги є доведеними та підтверджені відповідними матеріалами справи.

Колегія суддів не погоджується з таким рішенням суду та висновками, викладеними в ньому, вважаючи його незаконним та необґрунтованим з наступних підстав.

Статтею 256 ЦПК України встановлений перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку.

Як вбачається з роз'яснень викладених в п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року (з наступними змінами, далі Постанови) «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», відповідно до статей 255, 271 Цивільного Процесуального Кодексу України (ЦПК) в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо:

- згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян;

- чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення;

- заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення;

- встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

Наведений у ст. 273 ЦПК перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним. За наявності зазначених умов суд може встановлювати й інші факти, що мають юридичне значення, наприклад, факти визнання батьківства щодо дітей, які народилися до 1 жовтня 1968 року; батьківства; реєстрації батьківства; факти прийняття спадщини, встановлення місця відкриття спадщини та фактів володіння будівлею на праві приватної власності.

З аналізу наведених норм закону та роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановленню фактів, що мають юридичне значення», вбачається, що справи про встановлення юридичних фактів можуть бути предметом розгляду суду за таких умов: факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичний характер, тобто відповідно до закону викликати юридичні наслідки: виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав громадян або організацій. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з'ясувати мету, для якої необхідне його встановлення.

Таким чином, вимоги заявника в частині встановлення факту укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна не є в розумінні зазначених положень закону фактом, що має юридичне значення, який може бути встановлений судом, оскільки сам по собі факт укладання договору не потребує додаткового встановлення, такі факти вбачаються зі змісту договору, зокрема наявності підписів сторін, печатки, тощо, та можуть бути підтверджені іншими доказами, а тому підстав для задоволення зазначених вимог у суду першої інстанції не було.

Разом з тим, задовольняючи вимоги позивача про визнання права власноті на нерухоме майно суд першої інстанції керувався нормами ст.ст. 317, 328, 334 ЦК України.

Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України цивільні права можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Щодо права власності, то ЦК України передбачає можливість його виникнення на підставі рішення суду у випадках, встановлених ст. 376 ЦК України, а підтвердження рішенням суду існуючого в особи права власності - у випадках, встановлених ст. 392 ЦК України. В інших випадках право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України).

Загальною нормою (ч. 5 ст. 656 ЦК України) передбачено, що особливості договору купівлі-продажу окремих видів майна можуть встановлюватись законом.

Зокрема, відповідно до ст. 657 ЦК України у редакції чинній на момент укладення договору купівлі-продажу від 19 вересня 2014 року, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

При укладені спірного договору купівлі-продажу нерухомого майна, а саме комплексу будівель, що розташовані в АДРЕСА_2, сторонами не було дотримано обов'язкових вимог чинного на момент укладення договору законодавства щодо форми укладення таких договорів. Зокрема, договір не було нотаріально посвідчено і не здійснено його державну реєстрацію, а тому викладені обставини дають підстави для висновку, що договір купівлі-продажу житлового будинку є неукладеним і таким, що не породжує для сторін права та обов'язки, що унеможливлює визнання права власності на зазначений комплекс будівель.

Відповідно до ч. 1 п. 1,2 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

За таких обставин, судова колегія вважає, що суд першої інстанції при вирішенні спору неповно з'ясував та перевірив всі фактичні обставини справи, неправильно оцінив докази, що мають юридичне значення для її розгляду і вирішення спору по суті та дав їм неналежну правову оцінку, неправильно визначивши норми матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин та прийняв незаконне судове рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційну скаргу задовольняє, рішення суду першої інстанції скасовує та ухвалює нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_7 ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 31 грудня 2014 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Камсит" про визнання права власності.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку на протязі двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: