АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/639/17Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 5 Морозов В. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоФетісової Т. Л.
суддівБондаренка С. І., Храпка В. Д.
при секретаріВинник І. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 17 січня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_6 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна,

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_8 звернулася до суду із указаним позовом, яким, з урахуванням послідуючих уточнень, просила встановити факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу сторін у справі та визнати дачний будинок з надвірними спорудами, що розташований в АДРЕСА_1 об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_8 та ОСОБА_6 з подальшим визнанням за сторонами права власності на вказаний дачний будинок в рівних частках, по 1/2 за кожним. В обґрунтування вказано на те, що з 2004 року до вересня 2014 року сторони проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу та мають спільних дітей: ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2.

На час, коли сторони почали проживати разом та вести спільне господарство, відповідач ще перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_11, який розірвано рішенням Печерського районного суду м. Києва 01.02.2011.

Однак, незважаючи на перебування ОСОБА_6 у зареєстрованому шлюбі з іншою особою, сторони справи з 2004 року проживали однією сім'єю, доглядали спільних дітей та мали спільний побут. Указані обставини позивач підтверджує даними декларації про доходи відповідача, в якій спільні з позивачем діти зазначені як члени сім'ї. Крім того сторони разом з дітьми спільно проводили відпочинок за кордоном, що підтверджується відмітками в закордонному паспорті. Наявність у сторін спільного бюджету позивач підтверджує укладеним договором поруки, згідно якого ОСОБА_8 надавався кредит, а ОСОБА_6 виступав поручителем по ньому.

Під час спільного проживання ОСОБА_6 із ОСОБА_8 відповідач 13.04.2010 за договором дарування отримав у особисту приватну власність будинок відпочинку з прибудовами, що розташований по АДРЕСА_1. Пізніше сторони отримали пропозицію на придбання дачного будинку по АДРЕСА_1, на що вони погодились, проте через відсутність необхідних коштів ними було прийнято рішення щодо продажу нерухомого майна, належного на праві особистої приватної власності ОСОБА_12, після чого 21.11.2013 позивачем здійснено продаж садового будинку та земельної ділянки, а отримані від реалізації нерухомого майна кошти - витрачені на придбання вищевказаного дачного будинку. Зокрема, 13.12.2013 сторонами придбано дачний будинок з надвірними спорудами, що розташований по АДРЕСА_1, а правовстановлюючий документ на вказане нерухоме майно оформлено на відповідача.

У листопаді 2014 року ОСОБА_8 та ОСОБА_6 припинили проживати однією сім'єю, припинили будь-які подружні відносини та ведення спільного господарства. Через відмову відповідача визнати за ОСОБА_8 право власності на 1/2 частину дачного будинку по АДРЕСА_1 позивач змушена звернутись до суду за захистом своїх прав з цим позовом.

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 17.01.2017 позовні вимоги задоволено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник відповідача подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. В обґрунтування вказує на те, що спірне майно придбано виключно за належні відповідачу кошти; нотаріально посвідченою заявою від 06.03.2015 позивач зазначила, що не матиме вимог щодо права власності подружжя на частину майна, придбаного відповідачем під час перебування у фактичних шлюбних відносинах з позивачем у зв'язку з припиненням таких відносин, що судом належним чином враховано не було; відповідач залишив позивачу квартиру в м. Київ після припинення проживання однією сім'єю, чим задовольнив її майнові вимоги; у розумінні вимог СК України проживання осіб однією сім'єю без укладення шлюбу не свідчить про виникнення між сторонами подружніх правовідносин, що вбачається з правового висновку ВСУ у справі №21-615а14 від 10.03.2015; висновок суду про купівлю спірного майна за кошти, одержані від продажу майна позивача, є необґрунтованим; придбання майна в період шлюбу не свідчить безумовно про належність такого майна до спільної сумісної власності подружжя, що вбачається з правового висновку ВСУ у справі №6-2641цс15 від 16.12.2015; продане позивачем майно - садовий будинок в СТ «Світанок» у смт. Козин Обухівського району, є об'єктом спільної сумісної власності сторін, а не особистим майном позивача.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з'явилися у судове засідання, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав та мотивів.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що спірне майно є спільною сумісною власністю сторін у справі, які на час його купівлі перебували у фактичних шлюбних відносинах без укладення шлюбу. Також суд не встановив наявності обставин, які б свідчили, що це майно є особистою власністю когось зі сторін.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає, що, встановивши дійсні обставини справи, суд дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалив у справі законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого, колегія суддів не вбачає, виходячи з наступного.

При розгляді справи встановлено, що сторони справи проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу у період часу з 11.02.2011 по 23.11.2014, що ними визнавалося у суді першої інстанції та не оспорюється у апеляційні скарзі.

13.12.2013 (тобто в період проживання сторін у справі однією сім'єю) між ОСОБА_13, як продавцем, та ОСОБА_6, як покупцем, укладено договір купівлі-продажу дачного будинку № АДРЕСА_1 (спірне майно).

Крім того, 06.03.2015 ОСОБА_8 склала нотаріально посвідчену заяву про те, що у зв'язку з припиненням фактичних шлюбних відносин із ОСОБА_6 вона не буде заявляти своїх вимог щодо права власності подружжя на 1/2 частку будь-якого майна, придбаного, оформленого або отриманого на ім'я ОСОБА_6 в період перебування у фактичних шлюбних відносинах із ОСОБА_8, так як воно не є спільною сумісною власністю і належить ОСОБА_6 на праві особистої приватної власності.

Згідно положень ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або у будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або у будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 СК України.

Як вірно вказано судом першої інстанції, при застосуванні норм ст.74 СК України слід виходити з того, що ця правова норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, які притаманні подружжю. Виходячи з наведеного, за наявності факту проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без укладення шлюбу, що має місце в даній справі, кожна річ, набута зазначеними особами за період їх сумісного проживання однією сім'єю без шлюбу по замовчуванню є об'єктом права спільної сумісної власності.

При цьому слід виходити з того, що ст.60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. У відповідності до ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Пунктом 20 постанови пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що застосування ст.74 СК України, яка регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

З урахуванням вищенаведених фактичних обставин справи та норм законодавства, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про поділ спільного майна сторін у справі, яке було придбано за час їх проживання однією сім'єю без укладення шлюбу, з визначенням ? частини у праві власності на це майно за кожним із співвласників.

При цьому колегія суддів відхиляє апеляційні доводи про те, що спірне майно придбано виключно за належні відповідачу кошти, оскільки всупереч положень ч.1 ст.60 ЦПК України про те, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, апелянтом не надано суду доказів у підтвердження таких доводів.

Колегія суддів вважає, що нотаріально посвідчена заява від 06.03.2015 позивача про відсутність претензій до відповідача щодо спільного майна у даному випадку значення не має, адже у розумінні вимог ч.2 ст.69 СК України про те, що поділ нерухомості подружжя здійснює за договором, яким є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч.1 ст.626 ЦК України), вказана заява позивача не є договором, так як не є домовленістю сторін у справі (кількох учасників, а є лише волевиявленням одного позивача), що спростовує відповідні апеляційні доводи, які посилаються на цей документ.

Слід відхилити апеляційні доводи про те, що відповідач залишив позивачу квартиру в м. Київ після припинення проживання однією сім'єю, чим задовольнив усі її майнові вимоги, оскільки відповідного договору щодо розподілу спільного майна сторін укладено не було, а їх домовленості щодо врегулювання майнових відносин без належного оформлення правового значення не мають.

Колегія суддів оцінює критично апеляційні доводи про те, що у розумінні вимог СК України проживання осіб однією сім'єю без укладення шлюбу не свідчить про виникнення між сторонами подружніх правовідносин, що вбачається з правового висновку ВСУ у справі №21-615а14 від 10.03.2015, оскільки даний правовий висновок стосується питання правового становища сімейної пари як подружжя, а не питання про поділ чи визначення правового статусу майна такої пари.

Слід відхилити апеляційні доводи про те, що придбання майна в період шлюбу не свідчить безумовно про належність такого майна до спільної сумісної власності подружжя, що вбачається з правового висновку ВСУ у справі №6-2641цс15 від 16.12.2015, оскільки у світлі вказаного висновку необхідно довести, що спільне майно придбано за особисті кошти одного з подружжя, а в даній справі відповідачем не надано доказів того, що спірне майно придбано за його особисті кошти. Теоретична фінансова спроможність особи за особисті кошти здійснити відповідну покупку не свідчить про те, що її фактично було здійснено, що потребує доведення належними та допустимими доказами в порядку, встановленому законом.

Інші доводи апеляційної скарги є несуттєвими, правильності висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для скасування рішення суду, яке є законним та обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу - відхилити.

Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 17 січня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_6 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом 20 днів з дня її проголошення.

Головуючий :

Судді :