Справа № 534/1278/16-ц
Провадження № 2/534/169/17
Рішення

Іменем України

13 січня 2017 року Комсомольський міський суд

Полтавської області

в складі: головуючого судді Окунь Т.В.

при секретарі Гончар С.Т.

з участю сторін: позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Горішні Плавні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Озеленення» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в:

В липні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зазначеним позовом, в якому просила поновити її на роботі на посаді «інспектора кадрів» в Комунальне підприємство «Озеленення» /далі по тексту КП «Озеленення»/, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та компенсацію завданих моральних збитків в розмірі 5 000 грн.

Зазначені вимоги, підтримані позивачем в судовому засіданні, обґрунтовуються посиланням на порушення відповідачем норм КЗпП України, всупереч яким її звільнення з роботи було проведене за відсутності правової підстави для застосування п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Вважаючи звільнення незаконним з наведених вище мотивів, ОСОБА_1 зазначила, що основною причиною для її звільнення стало передвзяте відношення до неї з боку директора підприємства, як до небажаного працівника. Обгрунтовуючи пояснення з цього приводу, позивач показала, що причини її невиходу на роботу протягом періоду з 10.05.2016 року до 12.05.2016 року були поважними і не можуть визнаватись прогулом в розумінні положень п.4 ст.40 КЗпП України, оскільки перенесення періоду соціальної відпустки тривалістю з 04.05.2016 року до 06.05.2016 року на період з 10.05.2016 року до 12.05.2016 року було узгоджене нею з директором підприємства як в усній формі, так і шляхом написання відповідної заяви. Втім, звільнення, яке мало місце лише через місяць після її так званого «дисциплінарного проступку» було проведене з грубим порушенням ст..40 КЗпП України - у період її тимчасової непрацездатності і за посиланням позивача є безспірним доказом передвзятості адміністрації, що мала на меті звільнити її з роботи за будь-яких обставин. Середній заробіток за час вимушеного прогулу просить стягнути на час ухвалення судового рішення.

Представник відповідача позов не визнав. Обґрунтовуючи власну позицію у справі, суду показав, що звільнення ОСОБА_1 було проведене адміністрацією підприємства з дотриманням правової підстави та безпосередньо самої процедури звільнення, з огляду на що заявлений нею позов вважає необґрунтованим і в його задоволенні просить відмовити повністю.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши представлені ними на обґрунтування заявлених вимог та заперечень докази, встановив наступне:

02 січня 2009 року ОСОБА_1 згідно з наказом № 4-к від 02.01.2009 року по переводу була прийнята на посаду інспектора кадрів в КП «Озеленення» (а.с. 11).

Наказом директора КП «Озеленення» № 82 від 09.06.16 року (а.с.16) ОСОБА_1Г.(з урахуванням терміну її перебування на лікарняному (а.с 15) була звільнена з роботи з 13 червня 2016 року за п.4 ст.40 КЗпП України прогул без поважної причини (а.с. 11). Від підпису про ознайомлення з наказом про звільнення відмовилась (а.с. 51), до суду звернулась із дотриманням передбачених ст.233 КЗпП України строків (а.с. 1).

Передумовою видання наказу, який є предметом оскарження, слугувало наступне:

Наказом директора КП «Озеленення» № 37-к від 29.04.16 року (а.с. 41) позивачу, як одинокій матері, на підставі поданої нею заяви (а.с. 40) була надана соціальна відпустка терміном три дні з 04.05.2016 року до 06.05.2016 року включно.

Чотири дні потому відсутність ОСОБА_1 на робочому місці протягом 10,11,12 травня 2016 року була зафіксована відповідними актами (а.с. 43-46), проте, від надання будь-яких пояснень з приводу відсутності на роботі позивач відмовилась (а.с.47-49), і наказом директора від 09.06.16 року була звільнена з роботи за прогул без поважної причини.

Як пояснила суду ОСОБА_1 на роботу 10,11,12 травня 2016 року не вийшла з поважної причини - за погодженням з директором підприємства соціальна відпустка, яка була надана їй на період з 04.05.2016 року до 06.05.2016 року була перенесена на період з 10.05.2016 року до 12.05.2016 року. Перенесення відпустки було узгоджене з директором в усній формі шляхом написання відповідної заяви із отриманням відповідної резолюції, втім, за поясненням позивача згадана заява зникла після відкриття її кабінету в період її перебування на лікарняному.

Позивач зазначила також, що протягом періоду з 04.05.2016 року до 06.05.2016 року знаходилась на робочому місці, а її вихід на роботу був викликаний нагальною потребою в звязку з необхідністю складання трудових договорів, частина яких були оформлена нею 04 травня 2016 року, що підтверджує відповідними письмовими доказами (а.с. 155,157)

Втім, факт узгодження перенесення наданої ОСОБА_1 соціальної відпустки і тим більше нагальну потребу її виходу на роботу протягом періоду з 04 до 06 травня 2016 року за умови покладення її службових обовязків на іншого працівника підприємства (а.с. 42) заперечила допитана в якості свідка директор КП «Озеленення» ОСОБА_4

За поясненням ОСОБА_4 відсутність ОСОБА_1 на робочому місці протягом періоду з 10 до 12 травня 2016 року та її відмова надати будь-які пояснення з цього приводу, зокрема з наданням будь-яких даних щодо поважності її відсутності на робочому місці зумовили прийняття рішення про її звільнення за прогули без поважної причини.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості заявлених ОСОБА_1 вимог, суд виходить з наступного:

Згідно із розясненнями, що містяться в п.24 Постанови Пленуму ВСУ № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП ( 322-08 ), суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Вирішуючи питання щодо того, чи дійсно ОСОБА_1 була відсутня на робочому місці протягом періоду 10-12 травня 2016 року без поважної причини, як однієї з обставин, дійсність якої оспорюється позивачем, суд виходить з наступного:

Факт відсутності позивача на робочому місці протягом періоду 10-12 травня 2016 року підтверджується актами від 10,11,12 травня 2016 року (а.с. 43-46) і не заперечується самою ОСОБА_1 , яка, доводячи водночас поважність такої відсутності, разом з тим не представила суду жодного доказу на її підтвердження. Показання допитаних за клопотанням позивача свідків її подруги ОСОБА_5, яка показала суду, що 04 травня 2016 року на прохання ОСОБА_1 привезла ліки їй на роботу і від неї дізналась, що та була викликана директором на роботу, та показання працівників підприємства ОСОБА_6 і ОСОБА_7, які підтвердили суду факт присутності ОСОБА_1 на робочому місці «на початку травня 2016 року після вихідних» і ту обставину, що підписували у неї трудові договори, в своїй сукупності не доводять поважність причини відсутності ОСОБА_1 на робочому місці протягом періоду 10-12 травня 2016 року, що з врахуванням положень ст..59 ЦПК України щодо належності доказів /за відсутності відповідного наказу адміністрації про відізвання ОСОБА_1 з відпустки в звязку з виробничою необхідністю, рівно як і відсутності відповідного наказу про надання їй відпустки протягом періоду 10-12 травня 2016 року/, є нічим іншим, як самовільним використанням працівником днів відпустки, а відтак, згідно із нормами трудового права є прогулом, з огляду на що посилання позивача стосовно поважності причини її відсутності на роботі та наявності відповідної згоди адміністрації на перенесення соціальної відпустки /тим більше, за відсутності правових підстав, як вони передбачені ст.ст.11,20 ЗУ «Про відпустки»/ є такими, що не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а відтак, дії відповідача в частині застосування до ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення за прогул цілком узгоджуються із нормою ст..147 КЗпП України.

Що стосується тверджень позивача відносно упередженості директора підприємства і її особистої зацікавленості у її звільненні та прийнятті рішення про застосування дисциплінарного стягнення без врахування ступеню тяжкості вчиненого проступку, заподіяної ним шкоди, обставин, за яких вчинено проступок та врахування її попередньої роботи, слід зазначити про наступне:

Позиція відповідача щодо суперечливості показань ОСОБА_1 в цій частині наведених обґрунтувань /з огляду на наявність усної домовленості з директором про перенесення відпуски в сукупності з її упередженим ставленням/ на думку суду є цілком слушними.

Крім того, у згаданому контексті право власника або уповноваженого ним органу визначатись із видом дисциплінарного стягнення прямо закріплене ст. 147 КЗпП України та передбачене ст..40 КЗпП України, що в ситуації з ОСОБА_1, яка категорично відмовилась від надання будь-яких пояснень з приводу власної відсутності на робочому місці, обєктивно, за умови її відсутності на роботі протягом 3 робочих днів, стало правовою підставою для її звільнення за прогул і було покладене адміністрацією підприємства в основу прийнятого рішення при визначенні виду дисциплінарного стягнення.

І на останнє, посилання ОСОБА_1 на порушення відповідачем положень ст. 40 КЗПпП України щодо її звільнення в період тимчасової непрацездатності , як однієї із підстав, що доводять незаконність дій адміністрації підприємства при її звільненні, також є такими, що не узгоджуються із нормою права, оскільки у відповідності із наказом, що є предметом оскарження, датою її звільнення є перший день виходу на роботу в разі наявності лікарняного, про наявність якого позивач всупереч п.4.6 Правил внутрішнього трудового розпорядку (а.с. 93) не повідомила адміністрацію підприємства, а відтак, приймаючи до уваги, що лікарняний був закритий 10 червня 2016 року, а з роботи її було звільнено 13 червня 2016 року в перший робочий день після виходу з лікарняного - посилання позивача щодо порушення відповідачем вимог ст. 40 КЗпП України є безпідставними.

Отже, провівши розгляд справи в межах заявлених вимог, з урахуванням перебігу подій, що мали місце в даній ситуації, за умови, що ОСОБА_1 не вийшла на роботу за встановленим графіком і відмовилась від надання особистих пояснень з приводу причини, яка зумовила її невихід на роботу, суд приходить до висновку, що, застосувавши до ОСОБА_1 дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з роботи за порушення трудової дисципліни прогул без поважних причин, власник діяв у відповідності до встановлених Законом порядку та строків застосування дисциплінарного стягнення, з огляду на що наголошує на відсутності підстав, якими обґрунтовано предявлений позов.

Питання про судові витрати вирішене судом у відповідності до положень ч.2 ст.88 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись п.4 ст. 40, ст.ст. 147, 148, 149 КЗпП України, ст. ст. 213, 215 ЦПК України, суд,

вирішив:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю.

Судові витрати віднести на рахунок держави.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя підпис ОСОБА_8

Згідно з оригіналом:

Суддя Т.В.Окунь