_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/520/5589/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.02.2017 року.

Київський районний суд м. Одеси

У складі судді Калашнікової О.І.

При секретарі Шеховцевій О.В.

Розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування,

Встановив:

Позивач звернувся до суду з вимогами ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір дарування квартири №8 у будинку №23 по пр.-ту. ОСОБА_4 у м.Одесі, укладений 27 квітня 2002 року між ним ОСОБА_1- і ОСОБА_2 В порядку ст..27,31 ЦПК України представник позивача вимоги уточнив і просив суд визнати договір дарування недійсним, визнати дійсним договір довічного утримання, укладений 27.04.2002 року між сторонами, розірвати договір довічного утримання і поновити за ОСОБА_1 право власності на квартиру. До судового засідання представник позивача не зявився, надав заяву про вирішення спору за відсутності позивача (його представника), зазначивши, що позов підтримує, не заперечує проти ухвалення по справі заочного рішення.

Відповідач до суду не зявився, про час слухання справи сповіщений, представник відповідача надала заяву про вирішення спору за відсутності відповідача, зазначивши, що позов визнає.

Від третьої особи також надійшла заява про вирішення спору за її відсутності.

Суд вивчив матеріали справи і встановив наступне:

19 лютого 2002 року ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу набув права власності на квартиру №8 в будинку №23 по пр.-ту. ОСОБА_4 в м. Одесі. 27.04.2002 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 уклали договір дарування, за умовами якого ОСОБА_1 подарував, а ОСОБА_2 прийняв в дар квартиру №8 в будинку №23 по пр.-ту ОСОБА_4 у м. Одесі, яка складається з чотирьох житлових кімнат, кухні, ванної кімнати, туалету, коридору, вбудованої шафи, балкону і має загальну площу 61,5 кв.м., в тому числі житлову 44,2 кв.м. До договору дарування ОСОБА_2 27.04.2002 року склав розписку, у якій зазначив, що за отриману в дар квартиру він ОСОБА_2 зобовязується забезпечити утримання і догляд ОСОБА_1 і ОСОБА_3 до їхньої смерті, що зобовязується щомісяця надавати зазначеним особам 200 грн. як доплату до пенсії. Крім того, в розписці відповідач зобовязався повернути квартиру у власність ОСОБА_1 у разі невиконання (або неналежного виконання) зобовязань з утримання і догляду ОСОБА_1 і ОСОБА_3До 2005 року відповідач свої зобовязання з догляду і утримання позивача та його дружини виконував належним чином. Надалі, посилаючись на зміни в сімейному житті та на погіршення матеріального стану, ОСОБА_5 припинив сплачувати щомісяця 200 грн., потім перестав надавати всіляку допомогу в налагодженні побуту, останні три роки навіть не відвідує. Вимогу позивача про повернення квартири ОСОБА_2 залишив без уваги, тому ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом.

Позивач доводить, що при укладанні договору дарування і він і дружина помилялись в правових наслідках цього правочину та були впевнені, що після укладання договору квартира залишиться в їхньому володінні і користуванні та очікували на допомогу з боку обдарованого.

Позивачева сторона стверджує,що 27.04.2002 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 було укладено договір довічного утримання, за умовами якого ОСОБА_1 за згодою дружини ОСОБА_3 передав у власність ОСОБА_2 належну їм квартиру, а ОСОБА_2 зобовязався довічно надавати матеріальну допомогу у розмірі 200 грн. щомісяця, при необхідності забезпечити доглядом. З 2005 року ОСОБА_2 свої зобовязання належним чином не виконує, посилаючись на тяжке матеріальне становище. З питання розірвання договору дарування сторони звернулись до нотаріуса і листом №503/01-06 від 30.11.2016 року нотаріус розяснив їм право звернутися до суду з вимогами про розірвання договору або визнання його недійсним.

На обґрунтування своїх вимог позивач посилався на такі доводи:

Він і дружина є особами похилого віку,(позивач є інвалідом 2-ї групи), крім пенсії, інших доходів не мають, потребують матеріальної і моральної підтримки з боку родичів, тому вони і звернулись до сина з пропозицією надати їм належний догляд, за що вони позивач з дружиною передають у власність синові кватиру. Відповідач погодився на такі умови і 27.04.2002 року сторони уклали договір дарування. В заяві позивач стверджує, що він не є обізнаною особою у юриспруденції, тому він не зрозумів, що за укладеним договором дарування, передав ОСОБА_2 безоплатно єдине цінне майно, яку вони з дружиною мали на той період - квартиру. На обґрунтування своїх доводів позивач надав копію договору дарування, пенсійне посвідчення, довідку з місця проживання, свідоцтво про шлюб, договір купівлі-продажу спірної квартири, розписки відповідача від 27.04.2002 року, лист нотаріуса.

При вищенаведених обставинах суд вважає позов ОСОБА_1 обґрунтованим і підлягаючим задоволенню з таких підстав:

За договором дарування одна сторона передає, або зобовязується передати в майбутньому другій стороні безоплатно майно у власність, що визначено у ст.717 ЦК України. У даному випадку ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 квартиру №8 у будинку №23 по пр-ту. ОСОБА_4 у м. Одесі не безоплатно, а обмін на довічне грошове утримання і відповідач надавав таке грошове утримання ОСОБА_1 та його дружині у період з 2002-2005 роки у повному обсязі і регулярно, а з 2005 року періодично і не в повному обсязі. З огляду на викладене суд дійшов висновку, що 27.04.2002 року сторони по даній справі уклали договір дарування, але між ними фактично встановились правовідносини, визначені у ст..744 ЦК України, яка надає поняття договору довічного утримання. Таким чином, договір дарування є удаваним, і за цим удаваним договором у сторін виникли права та обовязки, передбачені договором довічного утримання. Відповідно до п.25 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 6.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» «встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст..235 ЦК має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.»

Ст.755 ЦК України передбачає, що договір довічного утримання може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обовязків, незалежно від його вини. Надані суду докази свідчать, що відповідач за договором довічного утримання свої зобовязання належним чином не виконує. Відповідно до вимог ст.756 ЦК України у разі розірвання договору довічного утримання у звязку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обовязків за договором, відчужував набуває право власності на майно, яке було ним передане.

Керуючись ст.213,214,215 ЦПК України, суд

Вирішив

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування, укладений 27 квітня 2002 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 (договір зареєстровано в реєстрі за №4391).

Визнати дійсним договір довічного утримання, укладений 27 квітня 2002 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2.

Розірвати договір довічного утримання, укладений 27 квітня 2002 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру №8 у будинку №23 по пр.-ту. ОСОБА_4 у м. Одесі, яка має загальну площу 61,5 кв.м. в тому числі житлову 44,2 кв.м.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду через Київський райсуд м. Одеси протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя Калашнікова О. І.