Справа № 192/3264/16-ц
Провадження № 2/192/101/17
РІШЕННЯ

Іменем України

"22" березня 2017 р. Солонянський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Стрельникова О.О.

за участю секретаря судового засідання Папян Д.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт ОСОБА_1 цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа Солонянська селищна рада Солонянського району Дніпропетровської області про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та про зняття з реєстраційного обліку,

за участю:

позивача ОСОБА_2,

В С Т А Н О В И В:

Позивач, згідно уточнених позовних вимог від 18 січня 2017 року, звернувся до суду з позовом до відповідачки про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та про зняття з реєстраційного обліку.

На обґрунтування своїх вимог посилається на те, що йому на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 30 липня 1997 року належить житловий будинок № 64 по вул. Шевченко в с. Надіївка, Солонянського району, Дніпропетровської області.

В цьому будинку також з 26 квітня 2013 року зареєстрована відповідачка по справі ОСОБА_3, яку позивач зареєстрував за її проханням для владнання її проблем з працевлаштуванням. Відповідачка ніколи не сплачувала жодних комунальних платежів, не дбала про утримання будинку в належному стані, участі у спільному побуті не приймала, ніяких її речей в будинку не було і зараз немає.

В січні 2014 року відповідачка виїхала в невідомому йому напрямку і на теперішній час позивачеві невідомо її місце проживання та перебування.

Позивач в судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити з підстав викладених в позовній заяві, не заперечував проти заочного розгляду справи в разі неявки відповідача.

Відповідачка, яка про час та місце розгляду справи повідомлена відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України за зареєстрованим місцем свого проживання, в судове засідання не зявилась причини неявки суду не повідомила.

У звязку з неявкою у судове засідання відповідачки, суд, у відповідності зі ст. 224 ЦПК України, ухвалив здійснювати розгляд справи у відсутність відповідачки, яка належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи та за згодою позивача у порядку заочного провадження на підставі наявних у справі доказів.

Представник третьої особи Солонянська селищна рада Солонянського району Дніпропетровської області, який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився. Згідно поданої до суду письмової заяви селищного голови прохали проводити розгляд справи у відсутність їх представника (а.с. 47, 51).

Суд, заслухавши позивача, свідків, дослідивши письмові докази, що маються у справі, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно ст.ст. 10,60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, при цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, а доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, при цьому доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

В судовому засіданні встановлено, що позивачу на підставі договору купівлі-продажу від 30 липня 1997 року належить житловий будинок № 64 по вул. Шевченко в с. Жданово, Солонянського району, Дніпропетровської області (а.с. 8, 24).

Відповідно до довідки виконкому Солонянської селищної ради Солонянського району Дніпропетровської області від 06 грудня 2016 року №5421 ОСОБА_2 зареєстрований і проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1 та має склад сімї: співмешканка ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 15, 31).

Згідно акту обстеження помешкання від 01 грудня 2016 року проведеного депутатом Солонянської селищної ради ОСОБА_4 та представниками громадськості ОСОБА_5 та ОСОБА_6 встановлено, що ОСОБА_3 з січня 2014 року не проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 14, 30).

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 показала, що є сусідкою позивача, їй відомо, що відповідачка ОСОБА_1 раніше проживала в будинку позивача за адресою: с. Надіївка, Солонянського району, Дніпропетровської області, вул. Шевченко, буд. 64. Вона декілька разів бачила її у дворі будинку, але особисто не була з нею знайома. Приблизно в січні 2014 року відповідачка виїхала в невідомому напрямку і вона більше її не бачила.

Свідок ОСОБА_8 допитаний в судовому засіданні підтвердив показання свідка ОСОБА_7

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно ст. 383 ЦК України - власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до ст. 386 ЦК України - держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Під час судового засідання судом достовірно встановлено, що відповідачка, яка з 2014 року не проживає в будинку позивача, не є власником житлового будинку за адресою: с. Надіївка, Солонянського району, Дніпропетровської області, вул. Шевченко, буд. № 64, не є членом сімї позивача, але є особою, місце проживання якої зареєстровано за вищезазначеною адресою і така реєстрація, перешкоджає позивачу належним чином реалізувати своє право власності на свій будинок. Тому суд вважає, що вимоги позивача про визнання відповідачки такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме будинком позивача, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Зазначена позиція суду узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, що викладена у справі № 6-709 цс16 від 16 листопада 2016 року, і яка обовязкова для застосування судом у відповідність до положень ст. 3607 ЦПК України.

За таких підстав суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню і відповідачку слід визнати такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме будинком за адресою: с. Надіївка, Солонянського району, Дніпропетровської області, вул. Шевченко, буд. 64.

Що стосується вимог позивача про зняття відповідачки з реєстрації місця проживання за вищезазначеною адресою, то такі вимоги задоволенню не підлягають у звязку з таким.

Згідно ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» - зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» - орган реєстрації - виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, сільський голова (у разі якщо відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено), що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради

Зняття з реєстрації - внесення інформації про зняття з реєстрації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом ОСОБА_9 України порядку

Таким чином, ухвалення судом рішення про визнання відповідачки такою, що втратило право користування житловим приміщенням є підставою для зняття її з реєстрації органом реєстрації, а не судом.

Відповідно до Рекомендацій № К(80)2 щодо здійснення дискреційних повноважень адміністративними органами, прийнятий Комітетом ОСОБА_9 Європи 11 березня 1980 року, термін «дискреційне повноваження» означає повноваження, яке надає адміністративному органу певний ступінь свободи під час прийняття рішення, таким чином даючи йому змогу вибрати з кількох юридично допустимих рішень те, яке буде найбільш прийнятним.

Отже, дискреційними є повноваження, які залишають органу місцевого самоврядування чи його посадовій особі свободу розсуду після з'ясування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

Зважаючи на те, що вчинення таких дій віднесено до виключної компетенції органу місцевого самоврядування, суд вважає, що знявши відповідачку з реєстрації, суд фактично перебере на себе функції, пов'язані з реєстрацією або зняття з реєстрації осіб. Тому в цій частині заявлені позовні вимоги задоволені бути не можуть.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Обов'язок суду вирішити питання про розподіл судових витрат передбачений ст.ст. 214, 215 ЦПК України.

Таким чином, у звязку із частковим задоволенням позовних вимог, з відповідачки підлягає стягненню на користь позивача судовий збір у розмірі 640 грн., сплачений ним під час звернення з позовом до суду (а.с. 1).

На підставі викладеного, ст.ст. 386, 391 ЦК України, Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212-215, 224-228 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа Солонянська селищна рада Солонянського району Дніпропетровської області про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та про зняття з реєстраційного обліку задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування жилим приміщенням за адресою: с. Надіївка, Солонянського району, Дніпропетровської області, вул. Шевченка, буд. 64.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 640 (шістсот сорок) грн. судового збору.

В задоволенні іншої частини позову ОСОБА_2 відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області через Солонянський районний суд Дніпропетровської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку.

В разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку, а строк на апеляційне оскарження рішення суду починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення суду складено 24 березня 2017 року.

Головуючий: суддя Стрельников О.О.