Справа № 509/4476/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2017 року Овідіопольський районний суд Одеської області в складі :

судді Гандзій Д.М.

при секретарях Черкасові Д.Г., Задеряка Г.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в смт. Овідіополь цивільну справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Кароліно-Бугазької сільської ради Овідіопольського району Одеської області про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом, -

В С Т А Н О В И В :

2 грудня 2016 року, представник позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2, звернувся до суду з названим позовом, в якому просив суд, визнати за позивачами право власності в порядку спадкування за законом : після смерті їхнього батька ОСОБА_3, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 та матері ОСОБА_4, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2. по ? частці за кожним на спадкове майно у виді квартири, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1, загальною площею 31,4 кв.м, жилою 17,2 кв.м, яка належала спадкодавцям на праві спільної сумісної власності, на підставі свідоцтва про право власності від 05.07.1993 р., мотивуючи це письмовою відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкову квартиру у зв'язку з відсутністю державної реєстрації права власності спадкодавців на вказану квартиру.

Представник позивачів в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, особисто під розписку, причини неявки суду не повідомив, надавши до суду своє письмове клопотання, в якому позов підтримав у повному обсязі та на підставі ч. 2 ст. 158 ЦПК України, просив суд слухати справу за його відсутності (а.с. 38,56).

Представник відповідачів в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином, особисто під розписку, причини неявки не повідомив, надавши суду свою письмову заяву, в якій позов визнав повністю та з проханням про слухання справи за його відсутністю (а.с. 54-55).

Дослідивши матеріали цивільної справи та матеріали спадкової справи № 291/2016, суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити з наступних підстав.

Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона - повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи та розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі - розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Умовами статей 57,59,60 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

У відповідності з ч. 3 статті 61 ЦПК України - обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Статтею 1217 ЦК України передбачено - спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Таким чином, на думку суду, до складу спадщини - входять лише ті права та обов'язки, носієм яких за життя був сам спадкодавець і які йому належали на законних підставах, тому не набуття права власності на річ спадкодавцем не дає законних підстав для виникнення такого права у спадкоємців померлого.

У відповідності з ч. 1 ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Як передбачає стаття 1225 ЦК України - право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Згідно із ст. 1261 ЦК України - у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Стаття 1267 ЦК України вказує, що частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.

Відповідно до ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини, з умовою чи із застереженням.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Статтею 1297 ЦК України передбачено - спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна, як те передбачено ст. 1299 ЦК України.

На виконання постанови КМУ від 27 лютого 1995 року № 150 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України» були прийняті Правила державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року № 56, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за № 31/1056. Правила встановлювали порядок державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб. До об'єктів нерухомого майна, що підлягали державній реєстрації, відносяться: жилі будинки (домоволодіння), розташовані на земельній ділянці під окремим порядковим номером на вулиці, площі, провулку; нежилі будинки, дачі, садові будинки, гаражі, будівлі виробничого, господарського, соціально-побутового та іншого призначення, розташовані на окремих земельних ділянках; вбудовані в жилі будинки нежилі приміщення (як частини цього будинку); квартири в багатоквартирних будинках.

Відповідно до п. 4.1. зазначених Правил оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна проводилось із видачею свідоцтва про право власності: фізичним особам на новозбудовані, перебудовані або реконструйовані об'єкти нерухомого майна; власникам спільних будівель, які на законних підставах здійснили перебудову, прибудову, внаслідок чого змінились належні їм частки; членам житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу, товариства або об'єднання, які повністю внесли свої пайові внески та в інших випадках. Державні органи приватизації видавали свідоцтва наймачам квартир у державному житловому фонді, які приватизували їх відповідно до Закону України від 19 червня 1992 року № 2482-ХІІ «Про приватизацію державного житлового фонду». Правила втратили чинність на підставі наказу Держархітектури від 09 грудня 1986 року № 121.

На виконання постанови КМУ від 18 лютого 1998 року № 192 «Про заходи щодо створення системи реєстрації прав на нерухоме та рухоме майно» прийнято Інструкцію про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, яка затверджена наказом Держбуду України від 09 грудня 1986 року № 121, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 26 грудня 1986 року за № 399/2839, яка втратила чинність згідно з наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 15 лютого 2002 року № 36 у зв'язку з прийняттям Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 18 лютого 2002 року за № 157/6445.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» систему органів державної реєстрації прав становлять : Міністерство юстиції України; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державної реєстрації прав; органи державної реєстрації прав, утворені Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку. Держателем Державного реєстру прав є центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері державної реєстрації прав.

Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно встановлює, що до 01 січня 2012 року державна реєстрація права власності та права користування (сервітут) на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельних ділянках, права користування (найму, оренди) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами; права власності на об'єкти незавершеного будівництва, а також облік безхазяйного нерухомого майна, довірче управління нерухомим майном проводиться реєстраторами БТІ, створеними до набрання чинності Законом України від 11 лютого 2010 року «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів України» та підключеними до Реєстру прав власності на нерухоме майно (пункти 1.1, 1.3).

За відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Суд встановив, що батько позивачів ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1, а мати позивачів ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2., що підтверджується свідоцтвами про смерть серій НОМЕР_3 від 17.11.2003 р. та НОМЕР_4 від 08.11.2010 р. відповідно, та свідоцтвами про народження позивачів серії НОМЕР_5 від 03.10.1985 р. та НОМЕР_6 від 23.01.1988 р. відповідно (а.с. 6,8,47,49).

Суд встановив, що позивачі та їхні померлі батьки проживали разом і були зареєстровані у квартирі, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1, де на сьогоднішній час проживають позивачі, і яка на праві власності була приватизована ними і належала всій родині на праві спільної сумісної власності згідно свідоцтва про право власності від 05.07.1993 р. виданого на підставі розпорядження органу приватизації приватизаційною комісією по житлу при виконкомі К.-Бугазької с/р № 289 від 05.07.1993 р. і зареєстрована у реєстровій книзі за № 289 і відповідно на неї відкрилася спадщина після смерті батьків позивачів, яку вони прийняли звернувшись до нотаріуса з заявами про прийняття спадщини і проханням про видачу свідоцтв про право власності в порядку спадкування за законом і в чому їм було відмовлено нотаріусом у зв'язку з відсутністю державної реєстрації вищевказаного свідоцтва про право власності на спадкову квартиру (а.с. 16-20,41-43,52).

Суд з`ясував, що після смерті своїх батьків, позивачів зареєстрували своє право власності на вищевказану квартиру, отримавши свідоцтво про право власності по ? частці за кожним на зазначену квартиру від 25.03.2011 р., виданого на підставі розпорядження органу приватизації від 28.02.2011 р. (а.с. 21).

Аналізуючи приписи норм вищевказаного законодавства та статті 1218 ЦК України, суд дійшов висновку - до складу спадщини входять лише ті права та обов'язки, носієм яких за життя був сам спадкодавець і які належали йому на законних підставах, тому, не набуття права власності на річ спадкодавцем - не дає законних підстав для виникнення такого права у спадкоємців померлого.

Таким чином, до спадкової маси входять частини спадкової квартири, а саме по ? частці померлих батька та матері, на які претендують позивачі, і позов яких підлягає задоволенню, як обґрунтований з урахуванням рівності часток кожного спадкоємця та вищенаведених норм Закону.

Керуючись ст. ст. 10,11,57-60,209,212,213,214-215,218 ЦПК України, ст.ст. 1217,1218,1222,1225,1258,1261,1267,1270,1268,1297 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 р. „Про судову практику у справах про спадкування", суд, -

В И Р І Ш И В :

1.Позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Кароліно-Бугазької сільської ради Овідіопольського району Одеської області про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом - задовольнити ;

2.Визнати за ОСОБА_1 (ІПН : НОМЕР_1) та ОСОБА_2 (ІПН : НОМЕР_2) - право власності в порядку спадкування за законом після смерті їхнього батька ОСОБА_3, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 та матері ОСОБА_4, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2. - по ? частці за кожним на спадкове майно у виді квартири, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1, загальною площею 31,4 кв.м, жилою 17,2 кв.м, яка належала спадкодавцям на праві спільної сумісної власності, на підставі свідоцтва про право власності від 05.07.1993 р. виданого на підставі розпорядження органу приватизації приватизаційною комісією по житлу при виконкомі К.-Бугазької с/р № 289 від 05.07.1993 р. і зареєстрована у реєстровій книзі за № 289.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі в 10 денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя Гандзій Д.М.