АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/820/17 Справа № 173/2456/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Петрюк Т. М. Доповідач - Демченко Е.Л.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Максюта Ж.І.

при секретарі - Назаренко А.С.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 19 квітня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Дмитрівської сільської ради, ОСОБА_3, треті особи, що не заявляють самостійних вимог - Верхньодніпровська державна нотаріальна контора, державна реєстраційна служба Верхньодніпровського районного управління юстиції Дніпропетровської області, про визнання заповіту недійсним, -

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з уточненим позовом до Дмитрівської сільської ради, ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним, мотивуючи тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла його мати ОСОБА_4, яка згідно свідоцтва про право на спадщину за законом прийняла спадщину від його батька ОСОБА_5 у вигляді земельного паю, розташованого на території Дмитрівської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, кадастровий номер НОМЕР_1, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Зазначав, що при народженні йому було надано прізвище матері - ОСОБА_2, а відомості про батька не були внесені до його свідоцтва про народження, так як його батьки одружились лише 12 березня 1964 року, втім він є сином ОСОБА_5

Вказував, що його батьки проживали в с.Дідове на території Дмитрівської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області та працювали в КСП «Україна», де його батько отримав сертифікат на земельну частку (пай) колишнього КСП «Україна». З заявою про прийняття спадщини після смерті батька він не звертався, оскільки пропустив строк на звернення до нотаріальної контори.

Посилаючись на те, що у період з ІНФОРМАЦІЯ_2 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 року колишня секретар Дмитрівської сільської ради ОСОБА_6, у співучасті з колишнім бухгалтером тієї ж ради ОСОБА_3, склали та посвідчили Дмитрівською сільською радою заповіт на земельний пай, який належав його матері, на ім'я ОСОБА_3, а у його матері було відсутнє вільне волевиявлення щодо розпорядження своїм майном на випадок смерті. Крім того вона за своєю необізнаністю та під впливом ОСОБА_3 взагалі не приймала участі у підписанні заповіту, а тому просив суд визнати заповіт ОСОБА_4, складений та зареєстрований в Дмитрівській сільській раді Верхньодніпровського району Дніпропетровської області в період з ІНФОРМАЦІЯ_2 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 року на ОСОБА_3, на земельний пай, розташований на території Дмитрівської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, кадастровий номер НОМЕР_1, недійсним.

Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 19 квітня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_2 було відмовлено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі позивач ставить питання про скасування рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 19 квітня 2016 року та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального й процесуального справа.

Розглянувши матеріали справи, обговоривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, перевіривши юридичну оцінку встановлених судом фактичних обставин у справі та їх повноту, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасуванню рішення суду.

Встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, що позивач ОСОБА_2 є сином ОСОБА_4, яка ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла (а.с.7,6,10).

14 листопада 2008 року ОСОБА_4, після смерті свого чоловіка ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 року, отримала в Верхньодніпровській державній нотаріальній конторі Дніпропетровської області свідоцтво про право на спадщину за законом на право на земельну частку (пай) площею 7,96 га, що знаходиться на території КСП «Україна» с.Дмитрівка Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, що належало померлому на підставі Сертифікату на право на земельну частку (пай) (а.с.9).

За життя ОСОБА_4 08 січня 2009 року склала заповіт, посвідчений секретарем Дмитрівської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області ОСОБА_6, яким усе своє майно, в тому числі земельну частку (пай), яка належала їй на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку площею 7,4781 га, та земельну частку (пай) площею 7,96 га, яка належла їй згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, вона заповідала ОСОБА_7 (а.с.46).

Спірний заповіт зареєстрований в реєстрі за №9 в книзі нотаріальних дій Дмитрівської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області (а.с.42-45).

У встановлений законом строк позивач ОСОБА_2 із заявою про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_4 не звертався.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що заповіт складено відповідно до вимог законодавства, а тому відсутні підстави для визнання його недійсним з підстав, заявлених позивачем.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ст.1233 ЦК України).

Статтями 215,203 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення сторонами вимог встановлених ст.203 ЦК України, а саме: зміст не повинен суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені ст.1247 ЦК України.

Згідно із ст.1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.

За своєю юридичною природою заповіт є одностороннім правочином, який дійсний за умови додержання встановленої законом форми та змісту. Отже, на заповіт, як односторонній правочин розповсюджуються загальні норми цивільного законодавства стосовно підстав та наслідків визнання недійсності правочинів.

Відповідно до ст.1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання; має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, його підписує інша особа, що засвідчується у відповідному порядку із зазначенням причин, за яких текст заповіту не міг підписати заповідач власноруч; має бути посвідчений нотаріусом або уповноваженою на це посадовою, службовою особою визначеною ст.ст.1251-1252 ЦК України.

Стаття 1257 ЦК України передбачає, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що спірний заповіт був складений у відповідності до вимог ст.1247 ЦК України.

Згідно із ч.2 ст.1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Системний аналіз норм ЦК свідчить, що відповідно до ч.2 ст.1257 ЦК України виключно підстави недійсності правочину визначені у ст.225, ст.231 ЦК України, зумовлюють те, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі.

З врахуванням вимог матеріального закону, що регулюють спірні правовідносини, заповіт може бути визнаний недійсним за позовом заінтересованої особи, за умови складання його особою, волевиявлення якої не відповідало її дійсним намірам (ч.2 ст.1257 ЦК України), внаслідок помилки, обману або насильства (ст.ст.229,230,231 ЦК України).

Як убачається з матеріалів справи, поданого позивачем уточненого позову, останній не довів, що волевиявлення заповідача ОСОБА_4 не було вільним і не відповідало її волі.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що з'ясувавши в достатньо повному об'ємі права та обов'язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції постановив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 19 квітня 2016 року підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.303,307,308,313,314,315,317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 19 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Максюта Ж.І.