АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/116/17Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 48 Демчик Р. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоМіщенка С. В.
суддівСіренка Ю. В., Пономаренка В. В.
при секретаріГаджієвій Ю. В.

з участю представників ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_9 - ОСОБА_7 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_9 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_10, третя особа ОСОБА_11 про поділ майна подружжя,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2015 року ОСОБА_10 звернулася з позовом до ОСОБА_9 про поділ майна подружжя.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 22 листопада 1995 року між нею та ОСОБА_9 був укладений шлюб.

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу від 20 березня 2014 року, шлюб між нею та відповідачем розірвано, про що зроблено відповідний актовий запис в Книзі реєстрації розірвань шлюбів №36.

Під час шлюбу за спільні кошти, ними, 23 березня 2012 року була придбана квартира АДРЕСА_1, яка була оформлена на ОСОБА_9

Вважає, що оскільки вказана квартира набута ними в період шлюбу, то вона належить їм на праві спільної сумісної власності.

Тому просила суд визнати квартиру АДРЕСА_1 об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_9 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

19 листопада 2016 року ОСОБА_9 звернувся в суд з зустрічним позовом до ОСОБА_10 про поділ майна подружжя.

Свій зустрічний позов обґрунтовував тим, що він дійсно перебував фактично з позивачкою у фіктивному шлюбі з 1995 року, оскільки не мав наміру створити сім'ю, дітей від шлюбу вони не мають. В 2000 році він звернувся до Бродівського районного суду Львівської області з позовною заявою про розірвання шлюбу. Рішенням Бродівського районного суду Львівської області від 11 серпня 2000 року шлюб між ними розірвано.

Зазначав, що з 1998 року з ОСОБА_10 взагалі ніяких стосунків не мав, проживав окремо. Після розлучення поїхав до Італії на заробітки. З 2011 року проживає із своєю цивільною дружиною ОСОБА_12 та своїм сином від іншої жінки, ОСОБА_13, 2004 року народження.

Кошти на придбання спірної квартири були надані його матір'ю - ОСОБА_11, про що була складена відповідна розписка, які були нею зняті з її особистого рахунку за кордоном на передодні укладення договору купівлі-продажу квартири.

Коштів на придбання квартири позивачка не надавала.

Просив суд встановити факт припинення шлюбних відносин та окремого проживання з 1998 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_10 та визнати за ОСОБА_9 право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 10 грудня 2015 року, занесеною до журналу судового засідання, до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору була залучена ОСОБА_11

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17 жовтня 2016 року позов ОСОБА_10 до ОСОБА_9 про поділ майна подружжя задоволено.

Визнано квартиру об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Визнано за ОСОБА_10 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_9 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_9 до ОСОБА_10, третя особа ОСОБА_11 про поділ майна подружжя відмовлено.

Не погодившись з даним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_9 звернувся з апеляційною скаргою.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги зазначив, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

На думку апелянта суд при вирішенні справи не надав повної юридичної оцінки доказам наданим ним та третьою особою для обґрунтування своєї позиції у справі. Зокрема безпідставно суд не взяв до уваги докази отримання ним коштів на придбання квартири від його матері. Не врахував, що його шлюб з ОСОБА_10 був розірваний у 2000 році і, що він з нею фактично не проживав та що кошти на які було придбано спірну квартиру є його особистими, а не спільним майном подружжя.

Просив скасувати рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_9 про поділ майна подружжя та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених позовних вимог та доводів ОСОБА_9, судова колегія приходить до висновку, що апеляційну скаргу належить відхилити, виходячи з наступного.

Ст. 213 ЦПК України передбачає, що рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення, що переглядається не відповідає визначеним критеріям та вимогам.

З матеріалів справи вбачається, що згідно свідоцтва про одруження НОМЕР_1 ОСОБА_9 та ОСОБА_10 одружилися 22 листопада 1995 року, про що в книзі реєстрації актів про одруження 22 листопада 1995 року зроблено запис за №315. Після одруження ОСОБА_10 змінила прізвище на ОСОБА_10.(т.1 а.с. 8).

Ухвалюючи рішення суд виходив з тих обставин, що шлюб між ОСОБА_9 та ОСОБА_10 розірвано 20 березня 2014 року, пославшись на свідоцтво про розірвання шлюбу НОМЕР_2 від 20 березня 2014 року та дані, які внесені до Книги реєстрації розірвань шлюбів, відповідно до якої відповідний актовий запис №36 вчинено 20 березня 2014 року (т.1 а.с. 9).

Заперечуючи ці висновки суду першої інстанції, та стверджуючи, що шлюб був розірваний у 2000 році, відповідач ОСОБА_9 послався на рішенням Бродівського районного суду Львівської області від 11 серпня 2000 року, яким було розірвано шлюб між ОСОБА_9 та ОСОБА_10, зареєстрований 22 листопада 1995 року у Самбірському відділі реєстрації актів громадянського стану Львівської області, актовий запис №315 (т.1 а.с. 28).

Але ці заперечення є безпідставними та такими, що не відповідають дійсним обставинам та нормам матеріального права, що регулюють ці правовідносини.

Так, на момент ухвалення рішення Бродівським районним судом Львівської області від 11 серпня 2000 року був чинним Кодекс про шлюб та сім'ю України.

Відповідно до ст. 44 КпШС України шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану.

Таким чином, відповідно до діючого на той час законодавства, самого рішення не було достатньо для припинення шлюбу, а шлюб вважався розірваним лише після відповідної реєстрації в органах ДРАЦСу. Оскільки моментом припинення шлюбу при його розірванні вважається дата і час реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану. Тому з моменту розірвання шлюбу в суді і до реєстрації розірвання шлюбу в органах ДРАЦС шлюб не вважається припиненим. Якщо подружжя після винесення рішення судом про розірвання шлюбу не звертались до органів ДРАЦСу, шлюб вважається збереженим, незважаючи на винесене судом рішення.

За таких обставин суд першої інстанції вірно виходив з того, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 22 листопада 1995 року по 20 березня 2014 року, тобто більше 19-ти років.

У зустрічній позовній заяві ОСОБА_9 посилався на ту обставину, що він з 1998 року жодних стосунків із ОСОБА_10 не підтримував, але в апеляційній скарзі зазначав, що під час перебування на території Італійської республіки вони гуртувалися, оскільки були іммігрантами, заробітчанами і фактичні шлюбні відносини між ними припинилися 2006 року.

При цьому з довідок про місце проживання сторін, виданих Демографичною службою комуни Каве провінції Рим від 20 листопада 2015 року, ОСОБА_10 та ОСОБА_9 спільно проживали спочатку за адресою вул. Корзо Вітторіо Емануеле, 35 (в період з 12 липня 2005 року по 16 листопада 2006 року), а потім за адресою вул. Сантіссіма Аннунціата, 17 (починаючи з 17 листопада 2006 року) (т.1 а.с. 58-61).

Також, 28 липня 2006 року в м. Римі Італія був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений нотаріусом ОСОБА_15. Відповідно до цього договору, зокрема ОСОБА_9 та ОСОБА_10 купили у Каве за адресою вул. Сантіссіма Аннунціата,17 частину житлового будинку, що розташована на першому поверсі та складається з п'яти кімнат за кадастром. В даному договорі зазначено, що ОСОБА_9 та ОСОБА_10 одружені у режимі спільного володіння подружжя, встановленого законом (т.1 а.с. 50-57).

21 травня 2005 року між сторонами був укладений церковний шлюб, що підтверджується відповідним свідоцтвом, який лише 14 січня 2015 року ОСОБА_9 просив розірвати (т.1 а.с. 65, 67).

Згідно нотаріально посвідченої заяви від 28 травня 2014 року, зареєстрованої в реєстрі за № 1743 заяви, ОСОБА_9 надавав згоду на тимчасову поїздку за кордон до Італії, з 30 травня 2014 року по 01 вересня 2014 року, його малолітньому сину ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_2 у супроводі ОСОБА_10 (т.1 а.с. 66).

Отже, з викладеного вбачається, що сторони по справі тісно підтримували відносини між собою, проживали разом, мали спільний бюджет, укладали, як подружжя, цивільно-правові угоди та надавали взаємну допомогу, а отже були сім'єю до моменту розірвання шлюбу.

Тому правильним є висновок суду, що придбана ОСОБА_9 у ОСОБА_16 за договір купівлі - продажу від 23 березня 2012 року трикімнатна квартира АДРЕСА_1 була набута під час перебування сторін у шлюбі.

А заперечення апелянта, що висновки суду першої інстанції в цій частині є помилковими, не відповідають дійсним обставинам та доказам, що надала позивач за первісним позовом і які не спростував ОСОБА_9

Норми СК України у ст. ст. 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Спростовуючи висновки суду першої інстанції крім вищезазначеного (що не знайшло підтвердження в ході розгляду справи), ОСОБА_9 на доведення своїх вимог та заперечуючи вимоги ОСОБА_10, вказав також, що спірна квартира не є спільною сумісною власністю, оскільки була придбана за його особисті кошти, які були ним отримані в борг від матері ОСОБА_11

При цьому він надав як доказ розписку від 10 березня 2012 року з якої вбачається, що ОСОБА_9 отримав від ОСОБА_11 в борг на придбання квартири грошові кошти в сумі 17600 євро, 11000 доларів США та 150000 російських рублів (т.1 а.с. 141-145).

На доведення наявності у ОСОБА_11 даної суми коштів суду надано довідку ПАТ «ВТБ Банк» від 10 листопада 2015 року №1089/132-2, відповідно до якої 29 лютого 2012 року ОСОБА_11 зняла з особового рахунку кошти в сумі 138620, 353 рублів (т.1 а.с. 33). А також виписку по особовому рахунку ОСОБА_11, з якої вбачається, що вона зняла 29 лютого 2012 року з особового рахунку в ПАТ «КБ «Приватбанк» 10 024, 73 доларів США (т.1 а.с.75-76).

Також суду на підтвердження цієї обставини було надано виписку з чекового рахунку відповідно до якої 14 лютого 2012 року ОСОБА_11 зняла у відділенні банку Жером м. Ніцца 15301,93 Євро (т.1 а.с. 77).

Але, дослідивши матеріали справи на предмет перевірки цих доводів апелянта, колегія суддів приходить до висновку про недоведеність ОСОБА_9 факту використання ним позичених коштів саме на придбання квартири.

Так ОСОБА_9 чи третьою особою ОСОБА_11 не було надано відповідних доказів про ввезення коштів отриманих у відділенні банку Жером м. Ніцца в Україну, хоча пп. 2 п.2 Інструкції про переміщення готівки і банківських металів через митний кордон України передбачено обов'язкове декларування готівки в сумі, що перевищує в еквіваленті 10 000 євро. Тому в частині суми 5301,93 Євро цей доказ про наявність коштів у позикодавця не є належним.

При цьому в позові, який подала ОСОБА_11 до ОСОБА_9 про визнання права власності на квартиру з тих підстав, що відповідач не повернув отриманих за вказаною розпискою в борг коштів, - суд відмовив за безпідставністю /т.1 а.с.192-193/.

Крім того зі змісту розписки від 10 березня 2012 року вбачається, що ОСОБА_9 отримав від ОСОБА_11 в борг кошти виключно в іноземній валюті.

В той же час за умовами договору купівлі - продажу квартири від 23 березня 2012 року трикімнатна квартира АДРЕСА_1 була придбана за 217 600 грн., які продавець отримав повністю до підписання цього договору.

Але доказів про обмін ОСОБА_9 отриманої в борг іноземної валюти на гривню України - останній не надав.

Також при вирішенні даного спору підлягають до застосування норми ч. 2, 3 ст. 65 Сімейного кодексу України, якими передбачено, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до статті 31 Цивільного кодексу України, правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість.

Тому, враховуючи розмір отриманої в борг від ОСОБА_11 позики, який становить 17600 євро, 11000 доларів США та 150000 російських рублів, що, враховуючи офіційний курсом НБУ на 10 березня 2012 року гривні до євро, долара та рубля дорівнювало 313 080 грн., або 273 місячних прожиткових мінімуми встановлений в Україні на березень 2012 року, - то зазначений правочин з отримання в борг коштів не відносяться до дрібних, у зв'язку з чим ОСОБА_10 мала надавати дозвіл на укладення ОСОБА_9 договору позики у письмовій формі, як це передбачено ст. 65 СК України.

А оскільки такого дозволу вона не надавала, то за таких обставин , враховуючи, що сторони перебували у шлюбі, доводи апелянта про отримання в борг коштів на придбання спірної квартири є безпідставними.

Натомість з п.5 вказаного договору купівлі - продажу квартири вбачається, що придбання квартири за цим договором вчиняється за письмовою згодою дружини ОСОБА_9 - ОСОБА_10, посвідченою Другою черкаською державною нотаріальною контрою 20 березня 2012 року за р. №2-678, якою ОСОБА_10 надає згоду на придбання її чоловіком ОСОБА_9, будь-якої квартири, що знаходиться за будь-якою адресою, за ціну та на умовах за його розсудом. Їх шлюб зареєстрований 22 листопада 1995 року відділом РАГС Самбірського міського управління юстиції, що підтверджується штампом у паспорті (т.1 а.с. 117). Що підтверджує доводи позивача ОСОБА_10 про придбання квартири за кошти подружжя та, навпаки, спростовує заперечення і вимоги ОСОБА_9 про те, що квартира не є спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (частини перша, друга, четверта статті 71 СК України).

Тому, виходячи з засад рівності часток кожного з подружжя у спільно нажитому майні, суд першої інстанції, встановивши, що спірна квартира була придбана у шлюбі за спільні кошти подружжя, дійшов до правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_10, визнавши квартиру об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнавши за ОСОБА_10 і ОСОБА_9 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 за кожним. І, відповідно, правомірно відмовив в задоволенні вимог зустрічного позову за недоведеністю.

Ч. 1 ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

За таких обставин судова колегія вважає, що оскаржуване рішення суду є законним, обґрунтованим, постановленим на зібраних по справі доказах, які надали суду сторони. Відповідає вимогам матеріального і процесуального законодавства, а доводи апеляційної скарги не є суттєвими, були предметом судового розгляду, суд дав їм належну оцінку і вони не дають підстав для його скасування чи зміни.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_9 - ОСОБА_7 - відхилити.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_9 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_10, третя особа ОСОБА_11 про поділ майна подружжя - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до суду касаційної інстанції.

Головуючий :

Судді :