Справа № 372/3288/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 січня 2017 року Обухівський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Проць Т. В. ,

при секретарі Бенчук О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Обухівського районного суду Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (Андрея) Вацлава до ОСОБА_2 про визнання права власності на житловий будинок та земельну ділянку, третя особа Германівська сільська рада Обухівського району Київської області,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з даним позовом в обґрунтування якого зазначив, що у 2004 році познайомився з відповідачем і вони фактично стали проживати однією сімєю. В 2005 році він домовився з ОСОБА_3 про те, що вона візьме земельну ділянку для забудови в с.Германівка, а він буде будувати будинок і в подальшому вони будуть в ньому проживати разом узаконивши відносини. Відповідач отримала дозвіл на забудову житлового будинку по вул.Гагаріна б.157 у с.Германівка Обухівського району і в літку 2006 року він почав підготовку до будівництва. Будівництво домоволодіння розпочав весною 2007 року. Будівництвом займався безпосередньо він, домовлявся з найманими працівниками, укладав договори, придбавав будівельні матеріали, оплачував витрати. До 01 квітня 2008 року будівництво домоволодіння було завершено повністю і вони з ОСОБА_3 почали в ньому проживати. Відповідач заперечувала щодо оформлення ним правовстановлюючих документів на будинок, провокувала сварки і в червні 2014 року він залишив житло. З того часу ОСОБА_3 володіє, користується житловим будинком з надвірними спорудами та розпоряджається майном. Просить в порядку ст.331, 386 ЦК України та ч.2 ст.81 ч.1 ст.120 ЗК України визнати право власності на побудований ним житловий будинок з надвірними спорудами по вул.Гагаріна 157 у с.Германівка Обухівського району та право на земельну ділянку для його обслуговування.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та пояснила, що сторони з 2004 року підтримували близькі стосунки. В 2005 році вони досягли домовленість, що відповідач отримає земельну ділянку для забудови в с.Германівка, а позивач буде будувати на ній житловий будинок та в подальшому, можливо, вони будуть проживати у ньому разом. ОСОБА_3 отримала земельну ділянку і весною 2007 року позивач розпочав на най будівництво. Він безпосередньо займався будівництвом, ніс матеріальні витрати. ОСОБА_3 в квітні 2005 року народила сина, ніде не працювала і будь-якої участі у будівництві не приймала. Будівництво до 01 квітня 2008 року було завершено повністю і сторони проживали в будинку до червня 2014 року. З того часу в будинку проживає відповідач, користується ним. Нерухомість не введена в експлуатацію, право власності не зареєстровано. Право власності на земельну ділянку ОСОБА_3 зареєструвала лише в 2014 році. Оскільки ОСОБА_1 одноособово побудував будинок, створив нову річ, відповідач його право на вказану нерухомість не визнає, просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Позивач доводи представника підтримав та просив задовольнити позовні вимоги з підстав, зазначених у позовній заяві.

Представник відповідача щодо задоволення позовних вимог заперечив, пояснив, що факт спільного проживання сторін з грудня 2008 року по червень 2014 року встановлено рішенням суду. Спірний будинок є самочинним будівництвом, не введений в експлуатацію і право власності на нього ні за ким не зареєстровано. Заперечив наявність між сторонами будь-якої домовленості щодо будівництва будинку, його будівництво позивачем.

Представник третьої особи в судове засідання не зявився, в поданому суду клопотання просив розглядати справу у його відсутності.

Свідок ОСОБА_4 суду показав, що давно знає ОСОБА_1 та ОСОБА_5 і йому відомо, що відповідач отримала земельну ділянку на якій позивач збудував житловий будинок. Зараз між сторонами склались неприязні стосунки. В будинку проживає ОСОБА_3 з сімєю. Позивач доступу до будинку не має.

Суд, вислухавши позивача, його представника, представника відповідача, свідка, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.3 ЦПК України судовому захистові підлягають порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Судом встановлено, що рішенням Обухівського районного суду Київської області від 27 травня 2016 року та ухвалою того ж суду від 05 жовтня 2016 року встановлено факт проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 18 грудня 2008 року по 01 червня 2014 року.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18.11.2016 року, копії свідоцтва про право власності від 28.22.2014 року ОСОБА_3 належить земельна ділянка площею 0,25 га, кадастровий номер :01:026:0019 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташована в с.Германівка Обухівського району вул.Гагаріна.

Сторонами визнається, а тому не підлягає доказуванню та обставина, що спірний будинок не введено в експлуатацію, право власності на нього ні за ким не зареєстровано.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Як розяснено в п.15 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» до завершення будівництва (створення) майна, а якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, то до моменту прийняття його до експлуатації, або якщо право власності на таке нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то до моменту державної реєстрації право власності на новостворене майно та об'єкт незавершеного будівництва не виникає (стаття 331 ЦК).

У зв'язку із цим до виникнення права власності на таке майно право власності існує лише на матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення) майна. Отже, законом не передбачено можливість визнання права власності на новостворене майно та об'єкт незавершеного будівництва в судовому порядку, якщо право власності на таке майно не було зареєстроване раніше в установленому законодавством порядку.

Враховуючи, що набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на окремі об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту.

Оцінивши надані сторонами докази суд приходить до висновку, що правові підстави для визнання за позивачем права власності на житловий будинок з надвірними спорудами відсутні.

Відмовляючи в задоволенні вказаної частини позовних вимог суд відмовляє і в похідній від вказаної вимоги вимозі про визнання права на земельну ділянку.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог по суті, суд не вбачає підстав для застосування наслідків спливу строку позовної давності про що робив заяву представник відповідача.

Оскільки позивачем при зверненні до суду судовий збір за вимогу майнового характеру сплачено не в повному обсязі, судові витрати підлягають стягненню з позивача відповідно до ст.88 ЦПК.

Керуючись ст.3,4,10,11,15,60,88,209,212-215 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (Андрея) Вацлава до ОСОБА_2 про визнання права власності на житловий будинок та земельну ділянку, третя особа Германівська сільська рада Обухівського району Київської області відмовити повністю.

Стягнути з ОСОБА_1 (Андрея) Вацлава на користь держави судовий збір в розмірі 551 грн. 20 коп.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Київської області через Обухівській районний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання його копії.

СуддяОСОБА_6