Справа №203/713/17
Провадження №2/0203/613/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.03.2017 року Кіровський районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Католікяна М.О.,

при секретарі Дзьомі Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дніпрометробуд» про стягнення заборгованості по заробітній платі, стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати, стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди,

у с т а н о в и в:

25 лютого 2017 року позивачка звернулася до суду з позовом до ПАТ «Дніпрометробуд» про стягнення заборгованості по заробітній платі, стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати, стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтувала тим, що вона працювала у відповідача на посаді операторки електричних котлів. У вересні 2016 року її було звільнено у звязку із скороченням штату, проте заборгованість по заробітній платі сплачено не було. Викладені обставини стали причиною звернення позивача до суду з позовом (з урахуванням уточнень) про стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 6 836,67 грн., стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати 661,47 грн., стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні (за 144 дні) в сумі 18 669,60 грн., відшкодування моральної шкоди в сумі 2 000,00 грн.

У судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги у повному обсязі.

Представниця відповідача у суді визнала позов у частині заборгованості по заробітній платі в сумі 6 836,67 грн., у решті проти позову заперечувала.

Заслухавши пояснення позивачки, представниці відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав.

Судом було встановлено, що позивачка працювала у відповідача на посаді операторки електричних котлів (а.с.а.с. 7, 8).

01 вересня 2016 року відповідачем було видано наказ №120-ок про звільнення позивачки у звязку із скороченням чисельності працівників (а.с. 10).

При звільненні відповідач не сплатив позивачці усі належні останній при звільненні кошти.

Відповідно до частин 1, 6 статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно з частиною 1 статті 116 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Судом встановлено, що на час звільнення позивачка дійсно не отримала усі належні їй кошти в сумі 6 836,67 грн., отже позов в цій частині підлягає повному задоволенню (а.с. 11).

У відповідності з частиною 1 статті 115 КЗпП заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

За правилами, встановленими статтями 2, 3 Закону України від 19.10.2000 року №2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Аналіз змісту приведених норм свідчить про те, що позов у частині, що стосується стягнення компенсації за у зв'язку з порушенням відповідачем строків виплати заробітної плати позивачці, має бути задоволено частково в сумі 526,83 грн. відповідно до наступного розрахунку:

((101,8 х 102,8 х 101,8 х 101,1) ? 100 х 6 836,67) 6 836,67 = 526,83, де:

-101,8 індекс інфляції за вересень 2016 року;

-102,8 індекс інфляції за жовтень 2016 року;

-101,8 індекс інфляції за листопада 2016 року;

-101,1 індекс інфляції за січень 2016 року;

-6 836,67 заборгованість по заробітній платі.

При цьому суд критично ставиться до твердження представниці відповідача про те, що заборгованість за вересень 2016 року не має враховуватись при обрахунку компенсації, оскільки ця сума не є заборгованістю по заробітній платі. Такі твердження не ґрунтуються на законі і прямо суперечать приписам статті 2 Закону України від 24.03.1995 року №108/95-ВР «Про оплату праці».

Частиною 1 статті 117 КЗпП передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, суд вважає, що за час затримки розрахунку при звільненні з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню середня заробітна плата в сумі 15 138,72 грн.

Розрахунок середнього заробітку проведено судом у відповідності з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі Порядок).

Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, які передували події, з якою повязана відповідна виплата.

Згідно з абзацом 1 пункту 8 Порядку обчислення виплат провадиться шляхом множення середньоденного (погодинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (погодинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочих днів на число відпрацьованих робочих днів.

Середньоденна заробітна плата позивачки згідно з довідкою від 24.03.2017 року №88, наданою представницею відповідача, складає 105,13 грн.

Таким чином, сума середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні складає: 144 х 105,13 = 15 138,72 грн., де:

-144 кількість робочих днів за період від вересня 2016 року по січень 2017 року включно;

-105,13 середньоденна заробітна плата.

Решта цих вимог не підлягає задоволенню через невірно обраховану позивачкою середньоденну заробітну плату.

Вимоги позивачки про відшкодування відповідачем моральної шкоди підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

У відповідності з частиною 1 статті 2371 КЗпП відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Ураховуючи положення цієї норми, співвідношуючи їх зі встановленими в засіданні обставинами й фактами, суд вважає, що вони свідчать про наявність у діях відповідача безперечної вини у порушенні права позивачки на своєчасне та повне одержання заробітної плати.

Між тим, на думку суду, розмір моральної шкоди, запропонований позивачкою, є завищеним, і її необхідно компенсувати в сумі 1 000,00 грн.

При цьому суд критично ставиться до посилань представниці відповідача на відсутність бюджетного фінансування як на причину несплати позивачці коштів, оскільки такі доводи прямо суперечать практиці Європейського суду з прав людини, рішення якого для національних судів України є джерелом права.

Так, 08.11.2005 року у справі «Кечко проти України» (заява № 63134/00) Європейський суд з прав людини дійшов висновку про те, що особа не може посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобовязань.

У порядку статті 88 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача на користь держави слід стягнути компенсацію судових витрат у сумі 1 280,00 грн.

Керуючись статтями 4 11, 15, 18, 57 60, 79, 88, 208, 209, 212 215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дніпрометробуд» про стягнення заборгованості по заробітній платі, стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати, стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Дніпрометробуд» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1) заборгованість по заробітній платі в сумі 6 836,67 грн., компенсацію втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати в сумі 526,83 грн., середню заробітну плату за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 15 138,72 грн. (з утриманням з цих сум обов'язкових платежів і зборів), компенсацію заподіяної моральної шкоди в сумі 1 000,00 грн., разом 23 802,22 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Дніпрометробуд» () на користь держави компенсацію судових витрат у сумі 1 280,00 грн.

Рішення набирає законної сили у порядку, передбаченому статтею 223 ЦПК України, і може бути оскаржено до апеляційного суду Дніпропетровської області через Кіровський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його постановлення. У разі якщо рішення було постановлено за відсутності особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Повний текст рішення складено 28 березня 2017 року.

Суддя М.О. Католікян