Справа № 369/5388/16-ц Головуючий у І інстанції Пінкевич Н. С.
Провадження № 22-ц/780/1186/17 Доповідач у 2 інстанції Мережко М. В.
Категорія 18 22.03.2017
УХВАЛА

Іменем України

22 березня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі :

Головуючого - Мережко М.В.

Суддів - Данілова О.М.,Суханової Є.М.

Секретар - Бобко О.В.

Розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кейт-Колект», Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання договорів недійсними.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів , -

В с т а н о в и л а

У червні 2016 року позивачі звернулися до суду із зазначеним позовом.

Свої вимоги обґрунтували тим, що 19 жовтня 2005 року між ОСОБА_2 та відповідачем АКІБ «Укрсиббанк» укладено кредитний договір

№31-616/10-2005 П.

На умовах вказаного Договору банк надав ОСОБА_2 кредитні кошти (споживчий кредит) у сумі 100 000 доларів США, які мали надаватися відповідними траншами. На виконання умов вище вказаного кредитного договору між ОСОБА_2, ОСОБА_3 та банком укладено Договір поруки № 31-616/10-2005П від 19 жовтня 2005 року, у відповідності до вимог якого ОСОБА_3 зобов'язалася перед банком за виконання обов'язків ОСОБА_2 У відповідності до умов кредитного договору № 31-616/10-2005 П від 19 жовтня 2005 року та Додатку № 1 до нього ОСОБА_2 зобов'язувався повернути тримані кошти із врахуванням процентів та комісій до 19 жовтня 2015 року.

ОСОБА_2 та АКІБ «УкрСиббанк» 25 липня 2006 року уклали додаткову угоду № 1 до вищевказаного договору, за якою ОСОБА_2 отримав перший транш кредиту у сумі 10 000 доларів США.

Між ОСОБА_2 та банком 17 серпня 2006 року укладено додаткову угоду №2 до основного договору, у відповідності до якої ОСОБА_2 отримані кошти у сумі 20 000 доларів США.

Додаткову угоду №3 укладено 24 жовтня 2006 року , за якою ОСОБА_2 отримано 30 000 доларів США.

За додатковою угодою № 4 від 27 листопада 2006 року ОСОБА_2 отримано 10 000 доларів США, 19 січня 2007 року, за додатковою угодою № 5 останнім отримано 30 000 доларів США.

Із врахуванням вищевказаних угод та графіку платежів погодженого сторонами сума заборгованості перед банком, станом на кінець 2009 року не мала перевищувати 58 333, 33 долари США.

Окрім того, 27 червня 2007 року між банком та ОСОБА_3 укладено Договір поруки № 130307, за яким остання у поручилась за виконання зобов'язання ОСОБА_2

Між ОСОБА_2 та АКІБ «УкрСиббанк» 27 липня 2007 року укладено кредитний договір № 0 за яким ОСОБА_2 отримав кредит у сумі 150 000 доларів із строком повернення до 27 липня 2017 року.

Між ОСОБА_2 та банком 12 березня 2008 року укладено кредитний договір № 0 за яким останній надав Позивачу кредит у сумі 200 000 дол. США із терміном повернення до 12 березня 2018 року.

В той же день між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 укладено договір поруки № 187122. На виконання умов договорів в період із 2009 по 2011 роки ОСОБА_3 сплатила банку 136 830 доларів США. У

У зв'язку із погіршенням матеріального становища з січня 2010 року ОСОБА_2 намагався дійти згоди із банком щодо реструктуризації боргових зобов'язань, на що банком не надано позитивного рішення.

ОСОБА_2 у 2012 році отримав ряд Витягів про реєстрацію в Державному реєстрі іпотек від приватного нотаріуса Саєнко Є.В., де підставою внесення даних до зазначеного реєстру у всіх витягах було зазначено - Відступлення права вимоги за договорами іпотеки.

Так, у серпні 2014 року на адресу ОСОБА_3 надійшов ряд листів від ТОВ «Кей-Колект» з вимогами про усунення порушень.

У 2015 році ТОВ «Кей-Колект» здійснював ряд дій спрямованих на отримання наявної заборгованості, шляхом звернення із позовами до Оболонського районного суду м. Києва про накладення арешту на все майно ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Про наявність перереєстрації на майно їм стало відомо у листопаді 2015 року, коли невідома група осіб, шляхом взлому вхідних дверей в помешкання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 здійснили захоплення будинку та їх особистих речей, у зв'язку із чим вони змушені були звернутись із відповідними заявами до правоохоронних органів.

Позивачі зазначають , що Договір Факторингу від №1 від 12.12.11 року в частині переходу права вимоги за кредитними договорами та Договір відступлення права вимоги за іпотечними договорами мають бути визнанні судом недійсними. Крім того, позивачі вважають, що вимога, яка могла бути передана за договором факторингу та кредитних договорів, могла виникнути не раніше 2015 року, оскільки сума грошових коштів, яка отримувалась від банку за кредитним договором, становила 100 000 доларів США, і строк повернення коштів - 19 жовтня 2015 року. Навіть із врахуванням того, що банк нібито передавав право майбутньої вимоги, то жоден документ не містить відомостей, щодо обсягу права вимог, які передаються, за якими конкретно кредитним договорами (сума вимоги та внаслідок чого остання утворилась).

Відсутній Акт прийому-передачі таких вимог.

Всупереч вимог ст. 517 ЦК України в момент укладення договору факторингу , кредитором не було здійснено передачу новому кредиторові всіх необхідних документів та інформації, що призвело до недотримання при укладенні вимог ст. ст. 632, 638 ЦК України щодо ціни договору та істотних умов договору. Окрім цього, відповідачами при укладенні Договору факторингу порушено вимоги ст. 24 Закону України «Про захист персональних даних», ст.1076 ЦК України , що забезпечують конституційні права ОСОБА_2, ОСОБА_3 на таємницю листування та невтручання в особисте життя. Також зазначили, що власником як, АКІБ «УкрСиббанк» так і ТОВ «Кей-Колект» є резидент Франції - BNP Paribas, що суперечить положенням ст. ст. 51, 52 «Про банки та банківську діяльність». Тому вважають, що відступлення права вимоги та укладення договору факторингу від 12 грудня 2011 року № 1 відбулося із порушенням ст.ст.203,215 ЦК України, вимогам Закону, що діяв на момент укладення даного договору не відповідає, у зв'язку із чим,Договір факторингу від 12 грудня 2011 №1 та Договір відступлення права вимоги за договорами іпотеки мають бути визнані недійсними.

Позивачі просили суд визнати недійсним Договір Факторингу №1 від 12 грудня 2011 року в частині переходу права вимоги за кредитними договорами №31-616/10-2005П від 19 жовтня 2005 року , № 0 від 27 липня 2007 року , № 0 від 12 березня 2008 року.

Визнати недійсним Договір відступленні права вимоги за договорами іпотек від 12 грудня 2011 року в частині переходу права вимоги за договорами іпотеки: договір іпотеки, серія та номер: №60011 від 27 липня 2007 року , видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Прокудіна Л.Д.; Договір іпотеки наступної черги, серія та номер №60011-Б від 12 березня 2008 року , видавник приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Прокудіна Л.Д.; договір іпотеки, серія та номер: №31-616/10-2005П від 19 жовтня 2005 року , видавник: приватний нотаріус Києво- Святошинського районного нотаріального округу Апишкова З.І.; договір іпотеки, серія та номер : №2570-Б від 27 липня 2007 року , видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Прокудіна Л.Д.; договір іпотеки наступної черги, серія та номер : №2570-В від 12 березня 2008 року , видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Прокудіна Л.Д.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від

08 грудня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачі просить рішення суду скасувати, повернути справу на новий розгляд В апеляційній скарзі посилаються на те , що судом неповно з»ясовані обставини, що мають значення для вирішення справи , що суд не взяв до уваги їх пояснення та доводи . Доводи апеляційної скарги співпадають із доводами позову.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та

обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з"ясованих обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами , які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу свої вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Як встановлено судом першої інстанції , 19 жовтня 2005 року між ОСОБА_2 та АКІБ «Укрсиббанк» укладено кредитний договір № 31-616/10-2005 П , за умовами якого банк надав ОСОБА_2 кредитні кошти (споживчий кредит) у сумі 100 000 доларів США, які мали надаватися відповідними траншами. (т.1 а.с. 12-16)

На забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаним кредитним договором між ОСОБА_8, ОСОБА_3 та банком укладено Договір поруки № 31-616/10-2005П від 19 жовтня 2005 року, у відповідності до вимог якого ОСОБА_3 зобов'язалася перед банком за виконання обов'язків ОСОБА_2

У відповідності до умов кредитного договору № 31-616/10-2005 П від 19.10.2005 року та Додатку № 1 до нього ОСОБА_2 зобов'язувався повернути тримані кошти із врахуванням процентів та комісій до 19 жовтня 2015 року.

25 липня 2006 року ОСОБА_2 та АКІБ «УкрСиббанк» уклали додаткову угоду № 1 до кредитного договору, за якою ОСОБА_2 отримав перший транш кредиту у сумі 10 000 доларів США.

17 серпня 2006 року між ОСОБА_2 та АКІБ «УкрСиббанк» укладено додаткову угоду №2 до основного договору, у відповідності до якої ОСОБА_2 отримано кошти у сумі 20 000 доларів США.

24 жовтня 2006 року між ОСОБА_2 та АКІБ «УкрСиббанк» укладено додаткову угоду №3, за якою ОСОБА_2 отримав 30 000 доларів США.

27 листопада 2006 року за додатковою угодою № 4 ОСОБА_2 отримано 10 000 доларів США.

19 січня 2007 року за додатковою угодою № 5 ОСОБА_2 отримано 30 000 доларів США. Із врахуванням вищевказаних угод та графіку платежів погодженого сторонами сума заборгованості перед банком, станом на кінець 2009 року не мала перевищувати 58 333, 33 долари США.

Між банком та ОСОБА_3 27 червня 2007 року укладено Договір поруки № 130307, за яким остання у поручилась за виконання зобов'язання ОСОБА_2

Окрім того, 27 липня 2007 року між ОСОБА_2 та АКІБ «УкрСиббанк» укладено кредитний договір № 0, за яким ОСОБА_2 отримав кредит у сумі 150 000 доларів із строком повернення до 27 липня 2017 року.( т.1 а.с. 17-23)

12 березня 2008 року між ОСОБА_2 та банком укладено кредитний договір № 0, за яким останній надав ОСОБА_2 кредит у сумі 200 000 дол. США із терміном повернення до 12 березня 2018 року. 12 березня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 укладено договір поруки № 187122.( т.1 а.с. 24-32)

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов договорів за період із 2009 по 2011 роки ОСОБА_3 сплатила банку 136 830 доларів США.

Згідно з ч. 1 ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Положеннями статті 24 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди Іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Якщо не буде доведене інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Іпотекодержатель зобов'язаний письмово у п'ятиденний строк повідомити боржника про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов'язанням. Правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Між АТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей Колект» 12 грудня 2011 року було укладено договір факторингу, а також Договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, у відповідності до яких відбувся перехід права вимоги від АТ «УкрСиббанк» до ТОВ «Кей Колект», в тому числі і за зобов`язаннями ОСОБА_2 за кредитними договорами №31-616/10-2005П від 19.10.2005 року, №0 від 27.07.2007 року, №0 від 12.03.2008 року, та зобов`язаннями ОСОБА_3 - за Договорами іпотеки , серія та номер: №60011 від 27.07.2007, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Л.Д.; за договором іпотеки наступної черги, серія та номер №60011-Б від 12.03.2008, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Л.Д.; за договором іпотеки, серія та номер: №31-616/10-2005П від 19.10.2005, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Апишковою З.І.; за договором іпотеки, серія та номер : №2570-Б від 27.07.2007, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Л.Д.; за договором іпотеки наступної черги, серія та номер : №2570-В від 12.03.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Л.Д.( т.1 а.с.46-51. Т. 1 а.с. 232-238, т. 2 а.с.7-20))

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з договорів та інших правочинів.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Презумція правомірності правочину встановлена законодавцем у ст. 204 ЦК України.

Згідно цієї правової норми правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За змістом ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статей 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Сторони мають право укласти договір, який не передбачено актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами)вимог, які встановлені ч.ч. 1-3 ,5,6. ст. 203 ЦК України.

За змістом ст. 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Частиною 1 ст.203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» цивільні відносини щодо недійсності правочинів регулюються Цивільним кодексом України та іншими актами законодавства. При розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову застосовують норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішують справи . Згідно зі статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до ч.1 п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно п.1.2 договору відступлення прав вимоги за договорами іпотеки відступлення прав вимоги розповсюдження в повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення прав вимоги; всі права іпотекодержателя, що передбачені умовами іпотечних договорів; право звернення стягнення на предмет іпотеки у відповідності до іпотечних договорів.

Згідно п.1 ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно п.1 ч. 1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.24 Закону України "Про іпотеку" відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Іпотекодержатель зобов'язаний письмово у п'ятиденний строк повідомити боржника про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов'язанням.

Відповідно до списків згрупованих рекомендованих повідомлень про направлення листів-повідомлень №12-22/26985 від 15 грудня 2011 року, №12-22/26983 від 15.12.2011 року ОСОБА_3 були направлені повідомлення про відступлення прав вимоги.

Вірним є висновок суду першої інстанції ,що оспорюванні договори про відступлення права вимоги укладені в порядку на умовах, визначених чинним законодавством: кредитом у зобов'язанні замінений внаслідок передання ним своїх прав особі за правочином (відступлення права вимоги) відповідно до п.1 ч.1 ст.512 ЦК України, сторонами дотримано письмової форми правочину відповідно до ст.513 ЦК України; при укладенні правочину сторонами не порушено інтереси третіх осіб; в момент вчинення правочину сторонами дотримано вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України., а відтак підстави для визнання договорів недійсними відсутні .

Безпідставним є посилання позивачів в апеляційній скарзі на те, що відступлення банком права грошової вимоги за укладеними між ОСОБА_2 та АКІБ «УкрСиббанк» кредитними договорами будь-якій третій особі умовами цього Кредитного договору не передбачалося й відбулося без погодження з позивачем, оскільки відповідно до вимог закону, заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 516 ЦК України), спірний договір будь-яких застережень щодо обмеження права банківської установи на заміну кредитора у зобов'язанні не містить, а ст. 1080 ЦК України прямо визначає, що договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження.

Крім того, відповідно до п.7.4 договору про надання споживчого кредиту №0 від 27 липня 2007 року, уклавши цей договір, позичальник надає банку свою згоду на право збирати, зберігати, використовувати, надавати і отримувати інформацію (персональні данні позичальника відомі банку та або третім особам у зв'язку з укладенням та виконанням даного договору, в тому числі банківську та комерційну таємницю). При цьому сторони домовились, що позичальник не матиме до банку жодних претензій в разі вчинення останнім, будь-якої дії зазначеної в цьому пункті договору.

Також, згідно п.7.5 договору про надання споживчого кредиту, уклавши договір позичальник надав банку згоду на передачу прав та обов'язків банку за даним договором третій особі, без отримання на це додаткової згоди позичальника.

Відповідно до ст.61 Закону України "Про банки і банківську діяльність" банк має право надавати інформацію, яка містить банківську таємницю, приватним особам та організаціям для забезпечення виконання ними своїх функцій або надання послуг банку відповідно до укладених між такими особами (організаціями) та банком договорів, у тому числі про відступлення права вимоги до клієнта, за умови, що передбачені договорами функції та/або послуги стосуються діяльності банку, яку він здійснює відповідно до статті 47 цього Закону.

Враховуючи, що ТОВ "Кей-Колект" відповідно до договору факторингу №1 від 12 грудня 2011 року набуло всіх прав і обов'язків кредитора, ПАТ "Укрсиббанк" інформація була передана законно.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року під поняттям «охоронювані законом інтереси», що вживається в законах України, слід розуміти як прагнення до користування матеріальним та/або нематеріальним благом, так і зумовлений загальним змістом, об'єктивний і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і Законом України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку , що підстави для визнання договору факторингу та договору відступлення права вимоги недійсними відповідно до вимог ст. 234 ЦК України, відсутні. Не надано таких доказів і до апеляційної скарги . Посилання в апеляційній скарзі на ту обставину , що відсутній акт прийому передачі документів , спростовується доказами , наявними в матеріалах справи ( т.1 а.с.232-238).

Виходячи із засад ст. 15 ЦПК України , суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених , невизнаних або оспорюваних прав , свобод чи інтересів , що виникають із цивільних , житлових , земельних , сімейних , трудових відносин .

Відповідно до положень ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути : визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов'язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків, відшкодування моральної шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

За змістом вказаної норми особа, яка вважає, що її право порушене, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який, як правило, визначається спеціальним законом (Цивільний Кодекс чи інший акт цивільного законодавства), що регламентує конкретні цивільні правовідносини. Відсутність порушеного права , чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту, способам ,визначеним законодавством є підставою для відмови у позові.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в порядку ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги, , колегія суддів вважає ,що рішення суду є законним та обгрунтованим , підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ,313 - 315, 317 ,319 ЦПК України ,колегія суддів ,

У х в а л и л а ;

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 грудня 2016 року - залишити без змін .

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів .

Головуючий

Суддя