Справа № 303/3096/15-ц
У Х В А Л А

Іменем України

23 січня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області у складі:

головуючого-судді Мацунича М.В.,

суддів: Кондора Р.Ю., Джуга С.Д.,

з участю секретаря: Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 21 грудня 2015 року за позовом Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк», де третьою особою без самостійних вимог є: ОСОБА_2 про визнання недійсним кредитного договору, -

у с т а н о в и л а :

У травні 2015 року ПАТ «ВіЕс Банк» звернулося до суду з позовом до позичальника за кредитним договором № KF 50851 від 16 липня 2008 року ОСОБА_1, та поручителя за договором поруки № РО 94836 від 16 липня 2008 року ОСОБА_2, у якому, посилаючись на невиконання позичальником зобовязань за кредитним договором, просило достроково солідарно стягнути з відповідачів на свою користь заборгованість за кредитним договором станом на 19 травня 2015 року у розмірі 16440,36 дол. США, що за курсом НБУ станом на цю дату 1 дол. США 22,12 грн., становить 363638,77 грн., з яких:15552,58 дол. США (344002,26 грн.) заборгованість по кредиту,

882,78 дол. США (19525,91 грн.) заборгованість по відсотках за користування кредитом,

5,00 дол. США (110,59 грн.) пеня, та судові витрати у розмірі 3758,19 грн.

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до ПАТ «ВіЕс Банк», у якому з урахуванням уточнень, викладених у заявах від 21 жовтня 2015 року та від 02 грудня 2015 року (а.с. 76-81, 89-94), просила визнати кредитний договір № KF 50851 від 16 липня 2008 року недійсним із моменту укладення та відмовити у задоволенні первісного позову.

В обґрунтування вимог зазначала, що кредитний договір не відповідає вимогам закону, зокрема, ст.ст. 203, 215, 1048-1052, 1054-1055 ЦК України, ст.ст. 11, 18-19 ЗУ «Про захист прав споживачів», Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженим постановою Правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168 оскільки:

- при укладенні договору позичальник не була ознайомлена з усіма умовами кредитування, запропонованими банком, в обсязі й у порядку, передбаченому ЗУ «Про захист прав споживачів», а була ознайомлена безпосередньо лише з інформацією, викладеною у договорі. При цьому, обовязкові відомості у договорі зазначені не були, а докази про те, що такі відомості були офіційно оприлюднені відсутні,

- умови п.п. 5.2.7, 5.2.8 кредитного договору щодо обовязку сплати позичальником на користь банку комісії суперечать вимогам ч. 5 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», а сума комісії, сплаченої позивачем отримана банком незаконно,

- умови кредитного договору є несправедливими, оскільки існує істотний дисбаланс прав та обовязків на шкоду споживача, а саме: п.п. 6.1, 6.2 договору для позичальника передбачена відповідальність за порушення умов договору, в той час як для банку відповідальність не передбачена.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 21 грудня 2015 року позов ПАТ «ВіЕс Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, задоволено.

Стягнуто солідарно з відповідачів на користь банку заборгованість за кредитним договором № KF 50851 від 16 липня 2007 року у розмірі 16 440,36 дол. США та 3636,39 грн. судового збору.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ «ВіЕс Банк» про визнання недійсним кредитного договору № KF 50851 від 16 липня 2007 року, відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення Мукачівського міськрайонного суду від 21 грудня 2015 року скасувати. У задоволенні первісного позову відмовити, зустрічний позов задовольнити. Доводи апеляційної скарги, аналогічні наведеному позивачем при зверненні з позовом.

Крім того, зазначає, що надані банком матеріали не є первинними бухгалтерськими документами в розумінні норм Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року № 88, а тому не є засобами доказування факту надання банком кредитних коштів. Вважає, що судом першої інстанції безпідставно було відмовлено їй у задоволенні клопотання про проведення експертизи та витребуванні оригіналу заяви про видачу готівки та інших документів.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1Й, - ОСОБА_3 просив апеляційну скаргу задоволити, а представник ПАТ «ВіЕс Банк» - ОСОБА_4 просив її відхилити та залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Розглянувши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, апеляційний суд визнав, що скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних мотивів.

Судом встановлено, що 16 липня 2008 року між ВАТ «Електрон Банк» (правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк») та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № KF 50851, з додатками №№ 1,2, які є його невідємними частинами (далі договір), за умовами якого остання отримала, кредит у розмірі 57000,00 дол. США, зі сплатою за користування кредитом 13,5 % річних, а у випадку виникнення простроченої заборгованості за кредитом або частиною кредиту та/або процентами, процент за користування кредитом встановлюється у розмірі 23,5 %, з кінцевим терміном повернення кредиту не пізніше 14 липня 2013 року (а.с. 8-13).

У цей же день, 16 липня 2008 року між ВАТ «Електрон Банк» та ОСОБА_2 був укладений договір поруки № РО 94836, за умовами якого поручитель зобовязався відповідати перед кредитором за порушення зобовязань боржника, які випливають із кредитного договору. У випадку порушення боржником своїх зобовязань за кредитним договором, боржник і поручитель відповідають як солідарні боржники (а.с. 19).

У повідомленнях-вимогах від 27 січня 2015 року № 09-4/1227, № 09-4/1375, які були отримані відповідачами 11 лютого 2015 року, банк вимагав достроково повернути кредит, а саме: 15552,58 дол. США основного боргу та 234,25 дол. США простроченої заборгованості за процентами, протягом 30 днів із дня отримання цього повідомлення (а.с. 16-17).

Зазначені вимоги відповідачами виконані не були.

З наданого банком розрахунку вбачається, що станом на 19 травня 2015 року розмір заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором становить 16440,36 дол. США (а.с. 7).

Відповідно до ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» (далі Закон) у редакції, яка була чинною на день укладення кредитного договору, договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом із нарахованими відсотками.

Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про:

1) особу та місцезнаходження кредитодавця;

2) кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені в договорі.

У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

До договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими:

1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом;

2) споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір із кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача;

3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки;

4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору.

Зі змісту кредитного договору та додатків №№ 1, 2 до нього вбачається, що такий відповідає вимогам ст. 11 Закону, оскільки містить усі передбачені законом умови.

Зокрема, розділом третім договору врегульовано умови й порядок видачі та погашення кредиту.

Порядок нарахування, сплати, зміни розміру процентів врегульовано розділом четвертим договору. Крім того, розмір процентів за користування кредитом відображено у додатку № 2 до договору, який є його невідємною частиною та в якому відображено розрахунок орієнтовної сукупної вартості кредиту. При цьому колегією суддів у судовому засіданні оглянуто оригінал Додатку №2 в якому наявний підпис ОСОБА_1, що підтверджує доведення до її відома вказаної інформації.

У розділі пятому договору перелічені права та обовязки кредитодавця та позичальника, зокрема, у п.5.2.8. визначені випадки у разі яких позичальник зобовязаний повністю повернути кредит та сплатити нараховані проценти, а також можливі пеню та штрафні санкції незалежно від строку виконання зобовязання.

Згідно з п.6.1. договору за несвоєчасне перерахування кредиту, банк сплачує позичальнику пеню у розмірі 0,01 відсотка від суми ненаданого кредиту за кожен день прострочення, що не може перевищувати 10 відсотків від суми кредиту, що спростовує доводи ОСОБА_1 про те, що умови договору є несправедливими, оскільки не передбачають відповідальності банку.

Детальний розпис сукупної вартості кредиту для позичальника наведений у розділі восьмому договору та у додатку № 2 до нього.

У п.8 зазначено, що у разі укладення кредитного договору позичальник несе наступні витрати: процентні витрати та інші фінансові зобовязання (витрати на нотаріальне посвідчення договору та витрати на страхування майна).

Відповідно до п.8.4 договору позичальник здійснює погашення кредиту та процентів за користування кредитом згідно умов кредитного договору у валюті кредиту готівкою або у безготівковій формі, шляхом перерахування коштів в необхідній сумі зі своїх рахунків, відкритих у банку або в інших банках. Банком додаткова плата за погашення кредиту, процентів та комісійних із позичальника не стягується.

З підписанням даного кредитного договору позичальник підтвердив, зокрема, що перед укладенням кредитного договору банк повідомив його у письмовій формі про умови кредитування у банку; що відсутні будь-які перешкоди для укладення та виконання кредитного договору, договір не укладається під впливом помилки, насильства, погрози, збігу важливих обставин; що позичальник повністю розуміє значення своїх дій і керує ними, розуміє всі умови цього кредитного договору, свої права та обовязки за цим кредитним договором, і погоджується з ними (п.10.5 Договору).

Позичальник також підтвердив, що з тарифами банку станом на дату підписання цього договору ознайомлений та згідний (п.10.13 Договору).

Крім того, у матеріалах справи наявна заява-анкета ОСОБА_1 про отримання кредиту від 26.06.2008 р. у п.19 якої позичальник підтвердив, що з умовами кредитування ознайомлений письмово та згідний. Крім того, ознайомлений із проектом Кредитного договору, договором про забезпечення зобовязань по Кредитному договору.

Не заслуговують на увагу і доводи ОСОБА_1 про те, що надані банком матеріали не є первинними бухгалтерськими документами, оскільки не містять усіх необхідних реквізитів та не підтверджують факт надання кредитних коштів, з огляду на наступне.

З наданого банком розрахунку заборгованості вбачається, що ОСОБА_1 припинила виконувати зобовязання за кредитним договором із грудня 2014 року. Розмір заборгованості нею не оскаржується. Доказів на спростування наданого банком розрахунку чи на підтвердження неправильності нарахування банком розміру заборгованості, ОСОБА_1 не надала. Тобто, з моменту укладення кредитного договору, у липні 2008 року, вона належно виконувала умови кредитного договору, що свідчить про отримання нею передбачених умовами договору коштів.

Крім того, в матеріалах справи (а.с. 15) міститься заява на видачу готівки № 1665-3 від 16 липня 2008 року, а саме: видачу траншу по угоді KF 50851 від 16 липня 2008 року в сумі 57000,00 дол. США (275885,70 грн.), яка підписана отримувачем та представниками банку, та відповідно до положень ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» в редакції, яка була чинною у цей час, підтверджує факт отримання ОСОБА_1 кредитних коштів. Оригінал вказаної заяви про видачу готівки також оглянуто колегію суддів у судовому засіданні, і на такій заяві наявний підпис ОСОБА_1, і працівників банку, що підтверджує факт видачі їй кредитних коштів.

Посилання ОСОБА_1 на норми Положення про документальне забезпечення записів в бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року № 88, є безпідставним, оскільки відповідно до його п.1.1 - це положення встановлює порядок створення, прийняття і відображення у бухгалтерському обліку, а також зберігання первинних документів, облікових регістрів, бухгалтерської звітності підприємствами, їх об'єднаннями та госпрозрахунковими організаціями (крім банків) незалежно від форм власності (надалі - підприємства), установ та організацій, основна діяльність яких фінансується за рахунок коштів бюджету (надалі - установи). Тобто, на ведення бухгалтерського обліку банками норми цього Положення не поширюються.

ЗУ «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли із кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Саме до такого висновку дійшов ВСУ в постанові від 02 грудня 2015 року в справі № 6-1341цс15, який відповідно до ст. 260-7 ЦПК України є обовязковим для застосування всіма судами України.

Отже, судом першої інстанції, правильно встановлено, що перед укладенням сторонами кредитного договору банк у письмовій формі надав позивачу в повному обсязі всю необхідну інформацію, передбачену ч.ч. 2, 4 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», сторони узгодили всі його істотні умови, а саме: суму кредиту, дату видачі кредиту, річну відсоткову ставку, умови повернення кредиту, нарахування та сплати відсотків, порядок сплати за кредит, порядок зміни та припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; позивач особистим підписом засвідчив, що до підписання (перед його підписанням) цього договору він уже ознайомився з умовами кредитування, мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, його волевиявлення було вільним та відповідало його внутрішній волі; виконання банком зазначених умов підтверджено позивачем, який особисто підписав кредитний договір, чим засвідчив отримання вищевказаної інформації та те, що він погодився з умовами договору; на момент укладення кредитного договору позивач не навів жодних зауважень щодо змісту цього правочину, протягом тривалого часу виконував свої обов'язки за договором із повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом.

Суд першої інстанції обґрунтовано відхилив доводи позивача про те, що банк не надав йому в письмовій формі інформацію про наявні форми кредитування з описом відмінностей між ними, про переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, вичерпних відомостей стосовно розрахунків з оплати послуг третіх осіб та обґрунтування їх вартості, зазначивши, що вся інформація щодо істотних умов кредитного договору міститься в тексті підписаного сторонами договору, ця інформація є чіткою і зрозумілою, крім того, сукупна вартість кредиту та реальної процентної ставки із зазначенням сум щомісячних платежів із повернення кредиту, процентів, комісійних винагород визначені графіком повернення кредиту - додаток 1 до договору, що є його невід'ємною частиною, а будь-яку іншу інформацію щодо форм кредитування та відмінностей між ними позивач мав можливість отримати до підписання договору або відмовитися від його підписання у разі ненадання йому такої інформації.

Таким чином, суд правильно вважав, що зі змісту кредитного договору не вбачається жодної з перелічених умов, які законом визнаються несправедливими, як не вбачається і будь-яких інших несправедливих умов, тому обґрунтовано дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову.

Суд першої інстанції, у судовому засіданні 21 грудня 2015 року зясував питання необхідності проведення експертизи та витребування оригіналів заяви на видачу готівки та інших документів, що підтверджується журналом судового засідання та технічним записом судового засідання на носії інформації (а.с. 110-114), та правильно дійшов висновку, що заявлені клопотання до задоволення не підлягають.

З урахуванням наведеного, ухвалюючи рішення суд першої інстанції взяв до уваги те, що при одержанні кредиту ОСОБА_1 була ознайомлена з усіма умовами кредитування, які викладені у кредитному договорі та додатках №№ 1, 2 до нього, та обґрунтовано дійшов висновку, що її права як споживача не порушені.

Правильним є і висновок суду першої інстанції про те, що відповідно до ст.ст. 526, 533, 625, 1049, 1054 ЦК України, у звязку з невиконанням ОСОБА_1 своїх зобовязань за кредитним договором, внаслідок чого, станом на 19 травня 2015 року, утворилась заборгованість, розмір якої підтверджується наданим банком розрахунком, позов банку про солідарне стягнення цієї заборгованості з відповідачів на користь банку підлягає задоволенню.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції ОСОБА_3, що діє від імені ОСОБА_1 заявив клопотання про призначення по справі економічної експертизи фінансово-кредитних операцій. Зазначав, що в діях банку наявний умисел, оскільки має місце замовчування та перекручування реальної ціни пропонованої послуги; приховування істотної інформації, що необхідна споживачу для здійснення ним свідомого вибору, що проявляється в не проведенні банком переддоговірної роботи; внесенні у договір початкової комісії у розмірі 6354,37 грн.

Указував на те, що відкриття й ведення рахунків при кредитуванні, не є послугою банку, оскільки зумовлені вимогами закону до порядку організації бухгалтерського обліку. Отже, банк не мав правових підстав вимагати від позичальника придбання такої послуги, як комісійна винагорода за надання та обслуговування кредиту, внаслідок чого, ОСОБА_1 не отримала ніяких послуг, а тільки зазнала втрат та понесла збитки.

Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 08 червня 2016 року клопотання ОСОБА_3 було задоволено та призначено у справі судову економічну експертизу (а.с. 200-202), проведення якої було доручено Львівському науково-дослідному інституту судових експертиз, а ухвалою цього ж суду від 28 вересня 2016 року (а.с. 226-229) було змінено експертну установу та призначено проведення експертизи Незалежному інституту судових експертиз.

11 листопада 2016 року до апеляційного суду надійшов лист директора Незалежного інституту судових експертиз, в якому повідомлялося, що станом на 07 листопада 2016 року оплата за проведення експертизи не надійшла, у звязку із чим, ухвала від 28 вересня 2016 року про проведення експертизи була залишена без виконання, а матеріали справи повернуті до суду (а.с. 233).

Тобто, відповідачу, з метою сприяння у встановленні обставин справи (ст. 10 ЦПК України), апеляційним судом була надана можливість отримання певних доказів шляхом проведення судової експертизи, однак останній нею не скористався, не оплативши вартість такої експертизи.

Інших доводів, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.

За таких обставин, ухвалене судом рішення відповідає вимогам статей 213-215 ЦПК України і передбачених статтями 309, 310 цього Кодексу підстав для його скасування, немає.

Виходячи з наведеного та керуючись статтями 307, 308, 314, 315 і 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1, відхилити.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 21 грудня 2015 року, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання законної сили.

Суддя-доповідач

Судді