Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 314/3659/15 Головуючий у 1 інстанції: Капітонов Є.М.
Провадження № 22-ц/778/108/17 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«24» січня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

ОСОБА_2,

секретар: Евальд Д.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 17 серпня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, Вільнянської районної державної адміністрації Запорізької області про стягнення збитків за користування земельною ділянкою, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,

ВСТАНОВИЛА:

В серпні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом, який протягом розгляду справи уточнювала, до ОСОБА_3, Вільнянської районної державної адміністрації Запорізької області про стягнення збитків за користування земельною ділянкою.

В обґрунтування позовних вимог остаточно зазначила, що 26.12.2002 року, будучи юридично необізнаною, на підставі договору міни №2217, ВАС № 417600, вона здійснила обмін з ОСОБА_3 земельної ділянки площею 7,1800 га, розташованої на території Антонівської сільської ради Вільнянського району, що належала їй на підставі державного акту серії ІІ-ЗП №3062256, на дві тонни пшениці. 3 того часу Відповідач став користуватися вищезазначеною земельною ділянкою.

04 червня 2010 року на підставі вказаного договору міни ОСОБА_3 отримав на своє імя Державний акт серії ЯК №840737 на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер :03:002:0025, розташовану: Запорізька область, Вільнянський район, Антонівська сільська рада, за межами населеного пункту, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва .

01 лютого 2012 року рішенням Апеляційного суду Запорізької області договір міни земельної ділянки від 26.12.2002 року, укладений між ОСОБА_3 і нею визнано недійсним.

Рішенням від 08.08.2012 р. і ухвалою від 19.12.2013 р. Вищого спеціалізованого суду України Державний акт серії ЯК № 840737, виданий на імя ОСОБА_3, визнаний недійсним.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 17.06.2013 p., яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 06.08.2013 та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01.10.2013 року, задоволено частково позов ОСОБА_3 до неї про стягнення вартості пшениці та безпідставно набутих коштів за недійсним правочином та стягнуто з неї на користь ОСОБА_3 вартість 2 тон пшениці на суму 800 грн.

Вважає, що в період з 26.12.2002 р. по 01.10.2012 року відповідач безпідставно та безоплатно користувався земельною ділянкою, яка їй належить, чим порушував її право на отримання прибутку від використання землі.

Відповідно до наданих Головним управлінням статистики у Запорізькій області статистичної інформації щодо середньої врожайності та середньої ціни, та з урахуванням вимог сівозміни, яка визначена Методичними рекомендаціями щодо оптимального співвідношення сільськогосподарських культур у сівозмінах різних грунтово-кліматичних зон України, затверджених наказом Мінагрополітики, УААН від 18.07.2008 р. № 440/71, відшкодування за користування земельною ділянкою становить 94 077, 15 грн.

Також вважає, що вказаними незаконними діями відповідача їй завдано моральну шкоду. Вона була змушена звертатися в судові інстанції за захистом свої прав. Було порушено її звичний розпорядок життя, вона перенесла душевні переживання. Моральну шкоду оцінює в 10 000 грн.

На підставі зазначеного, остаточно уточнивши позовні вимоги, та, посилаючись на положення ст.ст.1212,1214 ЦК України, просила стягнути з ОСОБА_3 на її користь збитки за користування земельною ділянкою, яка розташована на території Антонівської сільської ради та належить їй на праві приватної власності за період з 26.12.2002 р. по 01.10.2012 р. в розмірі 94 077,15 грн., моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. та судовий збір.

В грудні 2015 року ОСОБА_3 звернувся із зустрічним позовом про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою

В обґрунтування зустрічних позовних вимог зазначив, що 15.08.2002 року між ним та ОСОБА_4 укладено письмову угоду, за якою вона отримала грошові кошти у сумі 2500 доларів США за курсом Національного банку України, в свою чергу ОСОБА_4 передала йому у користування на необмежений строк належну їй земельну ділянку, розташовану на території Антонівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області розміром 7,18 га.

26.12.2002 року було укладено договір міни, на підставі якого ним була проведена перереєстрація земельної ділянки, про що видано Державний акт серії ЯК №840737. В подальшому вказаний договір міни було визнано недійсним.

Угода від 15.08.2002 року, укладена між ним та ОСОБА_4, припинена не була, тому вважає, що має право користуватись вказаною земельною ділянкою, проте з жовтня 2012 року ОСОБА_4 чинить йому перешкоди в користуванні земельною ділянкою.

На підставі зазначеного просив зобов'язати ОСОБА_4 припинити здійснювати перешкоди у користуванні ним земельною ділянкою розміром 7,18 га, розташованою на території Антонівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області, що належить ОСОБА_4 на підставі виданого Державного акту серії ІІ-ЗП № 3062256, що зареєстрований під № 2986 від 12.08.2002, надану ОСОБА_4 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та передану йому у безстрокове користування на підставі договору від 15.08.2002, оформленого розпискою. Витрати пов'язані із сплатою судового збору покласти на ОСОБА_4

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 17 серпня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено, в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду в частині відмови в задоволенні зустрічного позову та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його зустрічний позов.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду в частині відмови в задоволенні зустрічного позову та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позов, стягнути з ОСОБА_3 на її користь судові витрати.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає відхиленню, а апеляційна скарга ОСОБА_4 задоволенню частково з наступних підстав.

Згідно зі ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність у позивача права на захист.

Основний довід апеляційної скарги полягає в тому, що укладена між сторонами угода 15 серпня 2002 року посвідчує право ОСОБА_3 на користування спірною земельною ділянкою з дати її укладання та по теперішній час.

Колегія суддів вважає зазначений довід апеляційної скарги неприйнятним з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, земельна ділянка, площею 7,18 га, сільськогосподарського призначення, яка розташована на території Антонівської сільської ради Вільнянського району, належала ОСОБА_4 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю II-ЗП №062256, виданого Антонівською сільською радою Вільнянського району 12.08.2002 року (а.с.13).

15 серпня 2002 року між сторонами укладено письмову угоду, за якою ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 2500 доларів США та передала в користування на необмежений строк належну їй земельну ділянку розміром 7,18 га з подальшим оформленням у власність (а.с.39).

26.12.2002 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 був укладений договір міни земельної ділянки, посвідчений державним нотаріусом Вільнянської державної нотаріальної контори ОСОБА_5, за яким ОСОБА_4 обміняла земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 7,18 га вартістю 79361 грн. на дві тони пшениці вартістю 800 грн. (а.с.39).

04 червня 2010 року на підставі вказаного договору міни ОСОБА_3 отримав на своє імя Державний акт серії АК №840737 на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер :03:002:0025, розташовану: Запорізька область, Вільнянський район, Антонівська сільська рада, за межами населеного пункту, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 01 лютого 2012 року скасовано рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 22 березня 2011 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання договору міни недійсним, приведення сторін в попередній стан та визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та частково задоволено позов ОСОБА_4 Визнано недійсним договір міни земельної ділянки від 06.12.2012 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, в іншій частині позову відмовлено(а.с.41-42).

08 серпня 2012 року Рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення апеляційного суду Запорізької області від 01 лютого 2012 року у цій справі скасовано в частині відмови ОСОБА_4 у визнанні недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку,виданого на імя ОСОБА_3, визнано недійсним державний акт серії АК №840737 на право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку, площею 7,1800 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. В іншій частині рішення апеляційного суду Запорізької області залишено без змін (а.с.48-49).

За положеннями статті 93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам України, іноземцям і особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним об'єднанням і організаціям, а також іноземним державам. Строк оренди земельної ділянки не може перевищувати 50 років. Право оренди земельної ділянки може відчужуватися, у тому числі продаватися на земельних торгах, а також передаватися у заставу, спадщину, вноситися до статутного капіталу власником земельної ділянки - на строк до 50 років, крім випадків, визначених законом.

Орендодавцями земельних ділянок є їх власники або уповноважені ними особи.

Відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються законом.

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (ст.125 ЗК України).

Згідно зі ст. 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

За змістом ч. 1 ст. 20 Закону України «Про оренду землі» договір оренди підлягає державній реєстрації і на підставі ч. 1 ст.210, ч. З ст. 640 Цивільного кодекс| України, ч. 2 ст. 125 Земельного кодексу України та ст. 18 Закону України «Про оренд землі» є укладеним з моменту такої реєстрації.

Статтею 152 ЗК України визначено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої владі або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до ч. 1 ст. 60, ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтями 58, 59 ЦПК України передбачено поняття належності та допустимості доказів.

Матеріали справи не містять та позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_3 не надано належних доказів на підтвердження його речового права на спірну земельну ділянку площею 7,1800 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

З огляду на викладене, висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, є обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам Закону.

Твердження ОСОБА_3 в апеляційній скарзі про наявність у нього підстав для користування спірною земельною ділянку з посиланням на зміст розписки ОСОБА_4 від 15.08.2002 року про отримання коштів в розмірі 2500 доларів США за користування спірною земельною ділянкою не спростовує висновків суду та суперечить положенням ст. 126 ЗК України, ч. 1 ст. 20 Закону України «Про оренду землі».

Проте колегія суддів не погоджується з висновком суду щодо підстав відмови в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3, Вільнянської районної державної адміністрації Запорізької області про стягнення збитків за користування земельною ділянкою.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3, Вільнянської районної державної адміністрації Запорізької області про стягнення збитків за користування земельною ділянкою, суд, зазначивши про те, що в позовній заяві ставиться питання про стягнення збитків за користування земельною ділянкою за період з 2003 року по 2011 рік, до суду позивач звернулась з позовом в серпні 2015 року, клопотань про поновлення строку не заявляв, дійшов висновку про сплив позовної давності.

Відповідно до пункту 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього (абзац 3 пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі»).

За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Як вбачається зі змісту уточненої позовної заяви (а.с.124-126), звертаючись до суду з позовом про стягнення збитків за користування земельною ділянкою за період з 26.12.2002 року по 01.10.2012 року, ОСОБА_4 посилалась на положення ст.ст.1212,1214 ЦК України та просила стягнути збитки в загальному розмірі 94 077,15 грн., а саме:

- 2003 р.- чорний пар, відшкодування не розраховується;

- 2004 p. - пшениця озима - 3,22 х 427,9 х 7,18 = 9 892,88 грн.;

- 2005 р. - ріпак - не можливо розрахувати, оскільки в органах статистки відсутні дані щодо середньої ціни;

- 2006 р. - пшениця озима - 2,93 х 482,4 х 7,18 = 10 148,44 грн.;

- 2007 р. - ячмінь - 0,79 х 612 х 7,18 = 3 471,39 грн.;

- 2008 p. - соняшник - 1,47 х 1523,8 х 7,18 = 16 083,1 грн.;

- 2009 р. - чорний пар - відшкодування не розраховується;

- 2010 р. - пшениця озима - 2,62 х 991,3 х 7,18 = 18 647,94 грн.;

- 2011 p. - ріпак - 0,9 х 1316,5 х 7,18 = 12 760,83 грн.

Відповідно до ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Згідно з ч.1ст.1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов'язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави.

Як вбачається з матеріалів справи та не спростовано сторонами, відповідач дізнався про володіння майном спірною земельною ділянкою без достатньої правової підстави з часу ухвалення рішення апеляційним судом Запорізької області - 01 лютого 2012 року, яким визнано недійсним договір міни спірної земельної ділянки. Тобто саме з цього моменту відповідач ОСОБА_3 зобов'язаний відшкодувати всі доходи, які він одержав або міг одержати від цього майна.

Таким чином, періодом, за який відповідач ОСОБА_3, дізнавшись про володіння спірною земельною ділянкою без достатньої правової підстав, повинен був відшкодувати всі доходи, які він одержав або міг одержати, є період з 01 лютого 2012 року по 01 жовтня 2012 року, а з врахуванням звернення до суду з позовом 07.08.2015 року та заявленого відповідачем клопотання про застосування строку позовної давності з 07.08.2012 року по 01.10.2012 року,

Однак позовна заява та розрахунок, наданий позивачем взагалі не містить розрахунку доходів, які міг би одержати відповідач ОСОБА_3 у 2012 році та розрахунку збитків позивача за цей період.

Крім того, як вбачається з листа Головного управління статистики в Запорізькій області від 25 березня 2016 року №09-12/164, на який посилається позивач в обґрунтування розрахунку суми відшкодування, зазначені ціни стосуються реалізації сільськогосподарської продукції на підставі звітності юридичних осіб. Відповідно до застереження, яке містить надана інформація, наведені середні ціни призначені для статистичних цілей (розрахунків індексів цін, індексів обсягів реалізації сільськогосподарської продукції тощо) і не можуть використовуватись для інших цілей.

З огляду на зазначені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку про недоведеність позивачем ОСОБА_4 позовних вимог та необхідність відповідно до вимог ст.309 ЦПК України змінити рішення суду в частині правового обґрунтування підстав відмови в задоволенні позову ОСОБА_4

Керуючись ст.ст. 307, 309, 316,317 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 17 серпня 2016 року у цій справі в частині правового обґрунтування підстав відмови в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3, Вільнянської районної державної адміністрації Запорізької області про стягнення збитків за користування земельною ділянкою змінити.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: