Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 січня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого судді - Ковальчук Н.М.,

суддів - Гордійчук С.О., Шимківа С.С.,

секретар судового засідання - Пиляй І.С.,

з участю: позивачки - ОСОБА_1,

представника позивачки - адвоката Пилипіва І.І.,

представника відповідача - Якубець К.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Рівненського державного гуманітарного університету на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 03 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Рівненського державного гуманітарного університету про стягнення середнього заробітку за час невиконання рішення,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 03 листопада 2016 року вказаний позов задоволено: стягнуто з Рівненського державного гуманітарного університету на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі за період з 24 червня 2016 року по 11 липня 2016 року в сумі 1 656,31 грн. Вирішено питання про судові витрати.

Вважаючи рішення суду незаконним, необґрунтованим та необ'єктивним, Рівненський державний гуманітарний університет оскаржив його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі пояснює, що рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 24.06.2016р. позивачку було поновлено на роботі, на підставі якого було видано наказ№ 136-04-01 від 07.07.2016р.. Зазначає, що місцевий суд, при обрахуванні середнього заробітку за час невиконання вищевказаного рішення, вірно послався на правові норми, проте помилково взяв за основу календарні дні, а не робочі дні, помноживши їх на середньоденний заробіток позивачки. Наводить свої розрахунки, виходячи із робочих днів позивачки за період невиконання рішення. На підставі наведеного просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі за період з 24.06.2016 року по 11.07 2016 року в сумі 1 656,31 грн. та просить стягнути за цей період 974,30 грн., з яких 175,37 податок на доходи фізичних осію, та 14,62 грн. - військовий збір.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працювала на посаді чергової гуртожитку Рівненського державного гуманітарного університету.

Наказом №124-п від 15 липня 2015 року була звільнена за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на неї посадовою інструкцією та правилами внутрішнього трудового розпорядку на підставі п. 3ст. 40 КЗпП України.

__________________________________________________________________________Справа № 569/10189/16-ц Головуючий в суді І інстанції - Першко О.О.

Провадження № 22-ц 787/94/2017 Суддя-доповідач - Ковальчук Н.М.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 24 червня 2016 року ОСОБА_1 поновлено на роботі в Рівненському державному гуманітарному університеті на посаді чергової гуртожитку із 15 липня 2015 року.

Рішення в частині поновлення на роботі та виплати заробітної плати за один місяць допущено до негайного виконання.

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 25 серпня 2016 року вказане рішення залишено без змін.

Виконавчий лист про поновлення ОСОБА_1 на роботі видано 24 червня 2016 року, на виконання до Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області він пред'явлений 29 червня 2016 року.

Постановою державного виконавця Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області Якимець О.В. від 04 липня 2016 року відкрито виконавче провадження та зобов'язано боржника негайно виконати рішення суду.

Вказану постанову Рівненський державний гуманітарний університет отримав 06 липня 2016 року та наказом №136-04-01 від 07 липня 2016 року поновив ОСОБА_1 на роботі на посаді чергової гуртожитку №5 Рівненського державного гуманітарного університету з 15 липня 2015 року.

Спірні відносини між сторонами виникли у зв'язку відмовою відповідача 24 червня 2016 року допустити позивачку до роботи.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 обґрунтовувала свої вимоги тим, що відповідачем її не було допущено до роботи після поновлення на роботі в судовому порядку, незважаючи на те, що відповідачу достовірно було відомо про таке поновлення та звернення в цій частині рішення до негайного виконання, адже представник Рівненського державного гуманітарного університету був присутній при проголошенні рішення.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вірно встановив наявність вини відповідача у затримці виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі саме по 11 липня 2016 року включно та прийшов до обґрунтованого висновку про необхідність стягнення з відповідача відповідно до вимог ст. 236 КЗпП України середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі.

На підтвердження таких висновків у рішенні суду містяться необхідні доводи та обґрунтування, з якими погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає спір.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню (ч. 5 ст. 235 КЗпП України).

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов'язковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно з часу його проголошення у судовому засіданні.

Обов'язковість рішення суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства (ч. 5 ст. 124 Конституції України).

Отже, з огляду на принцип загальнообов'язковості судових рішень за змістом ст. 14, 367 ЦПК України, судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов'язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 34 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов'язків.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов'язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов'язок полягає у тому, що у роботодавця обов'язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися та коли саме за ним відкрито виконавче провадження.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (ч. 2 ст. 14 ЦПК України).

Статтею 236 КЗпП України визначено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різницю в заробітку за час затримки.

За змістом норм статті 236 КЗпП України, затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин негайно після проголошення судового рішення.

У випадку невиконання цього обов'язку добровільно, рішення суду підлягає виконанню у примусовому порядку.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначає Закон України «Про виконавче провадження».

Примусове виконання рішень в Україні покладається на державну виконавчу службу та здійснюється на підставі виконавчого документа.

Виходячи з лексичного значення (тлумачення) поняття «затримка» («зволікання», «тяганина») за змістом норм статті 236 КЗпП України, затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення.

Саме такий правовий висновок викладений Верховним Судом України при розгляді справи № 6-435цс15 у Постанові від 01 липня 2015 року, відтак в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, та має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Проте, місцевий суд, вірно визначивши характер та суть правовідносин, що виникли між сторонами та застосувавши до них відповідні правові норми, все ж припустився помилки при обрахуванні середнього заробітку за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі, взявши за основу цього розрахунку не робочі дні, а календарні.

Відповідно до п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата, а якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Згідно з п. 8 цієї Постанови нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин.

Як вбачається з довідки Рівненського державного гуманітарного університету від 16 листопада 2015 року №699 про доходи працівника, заробітна плата ОСОБА_1 за травень-червень 2015 року становила відповідно 2051,84 грн. та 1650,45 грн., що в сумі складає 3702,29 грн.. Середньоденна заробітна плата при цьому становить 97,43 грн. ( 3702,29 грн./38 робочих дні).

Згідно Листа Міністерства соціальної політики України від 20 липня 2015 року № 10846/0/14-15/13 «Про розрахунок робочого часу на 2016 рік», загальна кількість робочих днів у червні місяці становила 20 робочих днів, а у липні - 21 робочий день.

Позивачка ОСОБА_1 працювала на посаді чергової гуртожитку в режимі чергувань.

В періоді, за який позивачка просить стягнути середній заробіток, кількість робочих днів становить 10 і включає в себе 4 робочих дні за червень 2016 року (24.06., 27.06., 29.06., 30.06.) та 6 робочих днів за липень 2016 року (01.07., 04.07., 05.07., 06.07.,07.07., 08.07).

Оскільки середньоденна заробітна плата позивачки становить 97,43 грн., то заробіток ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі за період з 24 червня 2016 року по 11 липня 2016 року становить 974 грн. 30 коп. (97,43 х 10), і саме така сума підлягає стягненню з відповідача на її користь.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з'ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов'язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Оскільки оскаржуване рішення винесене з порушенням норм матеріального та права в частині визначення середнього заробітку за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі, воно в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Керуючись ст. ст. 303, 309, 313, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Рівненського державного гуманітарного університету задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 03 листопада 2016 року в частині стягнення з Рівненського державного гуманітарного університету на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час невиконання рішення суду скасувати.

Позов ОСОБА_1 до Рівненського державного гуманітарного університету про стягнення середнього заробітку за час невиконання рішення суду задовольнити частково.

Стягнути з Рівненського державного гуманітарного університету на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час невиконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 24 червня 2016 року по 11 липня 2016 року в сумі 974 (дев'ятсот сімдесят чотири) гривні 30 копійок без врахування обов'язкових платежів.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий суддя підпис Ковальчук Н.М.

Судді: підпис Гордійчук С.О.

підпис Шимків С.С.

Копія вірна: суддя-доповідач Ковальчук Н.М