Справа № 324/2236/16-ц
Провадження № 2/324/158/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2017 року Пологівський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Каретник Ю.М.

при секретарі Савченко Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Пологи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд на неконтрольовану територію особи без згоди батька,

В С Т А Н О В И В :

21 грудня 2016 року до суду надійшов зазначений позов. На обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що вона з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано на підставі рішення Пологівського районного суду Запорізької області у 2015 році. Від вказаного шлюбу в них народився син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає з позивачем в м.Докучаєвську Донецької області на тимчасово окупованій території. Дитина народилася хворою з вродженою внутрішньоутробною патологією і має статус дитини-інваліда. Виїхати з тимчасово окупованої території за її межі позивач з сином не мають можливості, оскільки житло, в якому вони мешкають, обладнано для розвитку дитини-інваліда додатковим устаткуванням, з урахуванням особливостей стану його здоров'я. Крім того, всі родичі позивача мешкають в м.Докучаєвську і надають їй допомогу по догляду за хворою дитиною. Періодично для підтримки стану здоров'я дитини позивачу необхідно вивозити сина із зони АТО до різноманітних лікарських установ для лікування та реабілітації.

Відповідач майже усунувся від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини, не цікавиться станом здоров'я сина, не надає допомоги на його лікування та реабілітацію. Позивач просила відповідача звернутися до нотаріальної контори, і надати їй дозвіл на виїзд разом із дитиною до місця лікування та повернення назад додому. На це відповідач відповів, що він не бачить сенсу лікувати дитину, оскільки дитина народилася із захворюванням, яке не можливо остаточно вилікувати. Крім того, у нього відсутні гроші на лікування дитини, і він не бажає виїжджати на територію України із зони АТО для того, щоб надати дозвіл на в'їзд дитини в зону АТО. При цьому відповідач не звертає уваги на те, що після відвідування лікувальних закладів та реабілітаційних центрів стан здоров'я дитини значно поліпшився. Син став ходити, все розуміти, спілкуватися з дітьми, що є дня нього життєво необхідним.

У період з 17 квітня 2017 року по 28 квітня 2017 року реабілітаційний центр «Еліта» м.Львова запросив позивача з сином на курс реабілітації, але позивач не має можливості виїхати туди разом із сином, оскільки в подальшому не зможе повернутися з неповнолітньою дитиною без згоди відповідача до зони АТО, де вони мешкають. Також у 2017 році позивач має вивезти сина для лікування та реабілітації до м.Одеси, де знаходиться спеціалізований лікувальний заклад.

Тому позивач просить суд надати їй - громадянці України ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженці м.Докучаєвська Донецької області - дозвіл на багаторазовий в'їзд на неконтрольовану територію та виїзд із зазначеної території у її супроводі малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця м.Донецька Донецької області, без згоди батька дитини ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, громадянина України, для мешкання, лікування та реабілітації, на весь час проведення антитерористичної операції до її скасування. Також просить справу розглянути без її участі і судові витрати у справі покласти на неї.

У судове засідання позивач не з'явилася, уповноважених представників не направила, але подала заяву про розгляд справи за її відсутності, на позовних вимогах наполягає у повному обсязі, проти винесення у справі заочного рішення не заперечує.

Відповідач в судове засідання також не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлявся шляхом направлення судових повісток на адресу, вказану в позові, проте кореспонденція щоразу поверталася у зв'язку з тим, що вказана адреса знаходиться в зоні АТО, з якою відсутнє поштове сполучення.

Однак, 19 січня 2017 року до суду електронною поштою надійшла заява позивача про те, що вона особисто повідомила відповідача про дату, час і місце розгляду справи.

Окрім того, у цей же день, 19 січня 2017 року, до суду електронною поштою надійшла заява відповідача від 18 січня 2017 року, у якій він просить розглянути позов ОСОБА_1 про надання дозволу на виїзд на неконтрольовану територію сина ОСОБА_4 за його відсутності. З позовними вимогами ознайомлений, позов визнає. У іншій заяві від 18 січня 2017 року, яка також надійшла до суду 19 січня 2017 року електронною поштою, відповідач просить направити копію судового рішення на його електронну адресу, яка вказана у цій заяві.

На підставі викладеного суд приходить до висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін за їх письмовими клопотаннями.

У зв'язку з неявкою у судове засідання учасників процесу на підставі ст.197 ч.2 ЦПК України справа розглядається судом без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

З'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до таких висновків.

Відповідно до Розпорядження Вищого Спеціалізованого Суду України № 2710/38-14 від 02.09.2014 року у зв'язку з проведенням антитерористичної операції територіальна підсудність справ, підсудних Докучаєвському міському суду, змінюється, і визначається, що зазначені справи підсудні Пологівському районному суду Запорізької області.

Враховуючи, що сторони у справі зареєстровані і фактично проживають у м. Докучаєвську Донецької області, дана справа підсудна Пологівському районному суду Запорізької області.

Згідно із вимогами ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Судом встановлено, що визнання позову відповідачем не суперечать вимогам законодавства України і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а, навпаки, спрямоване на забезпечення інтересів малолітнього сина щодо отримання необхідного і належного лікування, яке неможливо у повному обсязі забезпечити на тимчасово окупованій території України. Тому є підстави для ухвалення рішення про задоволення позову.

Так, судом на підставі копії свідоцтва про народження НОМЕР_1, виданого 27 квітня 2011 року, встановлено, що батьками ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, є ОСОБА_1 та ОСОБА_2, тобто позивач та відповідач по даній справі (а.с.10).

Згідно з копією паспорта НОМЕР_2, виданого 30 липня 2008 року, позивач зареєстрована з 26 липня 2007 року по АДРЕСА_1 (а.с.9).

Як вбачається з посвідчення НОМЕР_3, виданого Докучаєвським УСЗН 18 серпня 2014 року, законним представником дитини-інваліда ОСОБА_4 2011 року народження є ОСОБА_1 1988 року народження (а.с.11).

Захворювання дитини підтверджується медичним висновком №16/1 від 01 лютого 2013 року (а.с.12), із якого вбачається, що у дитини виявлено таке захворювання: наслідки внутрішньоутробного порушення ЦНС з порушенням функцій ходьби.

Згідно із випискою з історії розвитку дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, встановлено діагноз: ДЦП. Рекомендовано лікування в реабілітаційному центрі «Еліта» м.Львова (а.с.13).

Із листа на а.с.16 встановлено, що на період з 17 квітня 2017 року по 28 квітня 2017 року реабілітаційний центр «Еліта» м.Львова запросив на курс лікування за системою інтенсивної нейрофізіологічної реабілітації методом проф. Козявкіна В.І., ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1

Із виписок з історії хвороби ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_8, на а.с. 18-20 встановлено, що дитина неодноразово проходила лікування у реабілітаційному центрі «Еліта» м.Львова, що дало позитивні результати.

Із виписки №24904 із медичної карти амбулаторного хворого встановлено, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, рекомендовано повторний курс лікування у Центрі реабілітації Одеського обласного благодійного фонду реабілітації дітей-інвалідів «Майбутнє».

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів дитини.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно ч. 2 ст. 155 СК України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Статтею 3 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення. судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Тобто батьки повинні піклуватися про здоров'я дитини, а також, за необхідності, докладати максимально можливі зусилля для того, щоб дитина отримувала своєчасну і якісну медичну допомогу.

Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії розмежування» від 07 листопада 2014 року №1085-р м.Докучаєвськ Донецької області віднесено до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. А тому згідно з п. 1 постанови Верховної Ради України №254-VIII від 17 березня 2015 року «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», даний населений пункт відноситься до тих населених пунктів, які визнано тимчасово окупованими територіями.

Згідно з пунктом 5.1.1 Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів (товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, затвердженого Наказом першого заступника керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України (керівника Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей) від 12 червня 2015 року № 415ог, в'їзд на неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог передбачених для таких осіб «Правилами перетинання державною кордону громадянами України», затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57.

Відповідно до п. 3 Правил перетинання державною кордону громадянами України виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Відповідно до п. 4 вказаних Правил перетинання державною кордону громадянами України виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Аналогічні норми закріплені і у Законі України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України».

Відповідач у справі не виявив бажання разом із позивачем супроводжувати сина до лікувального закладу,а також не вжив заходів для оформлення дозволу на виїзд сина у супроводі матері за межі тимчасово окупованої території України і на в'їзд на цю територію, що перешкоджає дитині своєчасно отримувати необхідну їй медичну допомогу.

Враховуючи, що позивачка надала належні та допустимі докази необхідності час від часу разом із сином ОСОБА_4 залишати тимчасово окуповану територію України для лікування та оздоровлення останнього і повертатися до місця свого проживання у м. Докучаєвську Донецької області, а також зважаючи на визнання позовних вимог відповідачем у повному обсязі, суд вбачає підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд встановив, що сторони не мають пільг зі сплати судового збору, передбачених Законом України «Про судовий збір». При цьому суд враховує письмове клопотання позивача, зазначене у позовній заяві, у якому вона просить покласти на неї судові витрати, а також той факт, що позивачем судовий збір сплачено у повному обсязі при подачі позову. Тому додатково вирішувати питання щодо розподілу судових витрат необхідності немає.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 60 ч. 1, 74, 76 ч. 9, 197 ч. 2, 208, 209, 212-215 ЦПК України, ЗУ «Про охорону дитинства», ст. ст. 141, 150 ч. 2, ст. 155 ч. 2 СК України, ст. 3 «Конвенції про права дитини», ст. 313 ЦК України, Законом України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України», постановою КМУ від 27.01.1995 року №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», п. 5.1.1 Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів (товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, розпорядженням Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії розмежування», суд

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд на неконтрольовану територію особи без згоди батька - задовольнити.

Надати громадянці України ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженці м.Докучаєвська Донецької області, дозвіл на багаторазовий в'їзд на тимчасово окуповану територію України та виїзд із зазначеної території у її супроводі малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця м.Донецька Донецької області, без згоди батька дитини - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, громадянина України, для мешкання, лікування та реабілітації, з дати набрання даним судовим рішенням законної сили на весь час проведення антитерористичної операції до її скасування.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Запорізької області через Пологівський районний суд Запорізької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: