Справа № 309/4239/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

20 березня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі:

судді-доповідача - Мацунича М.В.,

суддів - Куштана Б.П., Кондора Р.Ю.

за участю секретаря - Терпай С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Хустського районного суду від 25 листопада 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до відділу освіти Хустської районної державної адміністрації про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

встановила:

У вересні 2016 року ОСОБА_2 звернувся в суд із даним позовом, посилаючись на те, що із серпня 2005 року він працював вчителем по предмету «Захист Вітчизни» Боронявської ЗОШ І-ІІІ ступенів. За час роботи він не порушував трудової дисципліни та не мав стягнень. 12 серпня 2015 року він мав вийти на роботу після відпустки, але вийшов 10 серпня 2015 року для підготовки до навчального процесу. У цей самий період захворів його батько, і 13 серпня 2015 року позивач був змушений відвезти його до лікарні. Зранку 13 серпня 2015 року о 08 годині він заїхав до школи, щоб повідомити адміністрацію школи про причину його відсутності на робочому місці, однак на роботі нікого не було, і він без погодження відвіз батька до лікарні. Пізніше про свою відсутність він особисто повідомив голову профспілкового комітету Тяско І.І.. А 14 серпня 2015 року він просто запізнився на роботу і прийшов не о 08 годині, а о 08 год. 45 хв., оскільки відвіз сніданок батькові у лікарню. Усі інші дні він виходив на роботу, і працював належні йому 15 години із врахуванням того, що на роботі він мав 15 годин на місяць, що становить менше половини ставки.

28 серпня 2015 року вийшов на роботу і його повідомили про звільнення з роботи за прогул, тобто, відсутність на роботі 13 та 14 серпня 2015 року.

З наказом про звільнення він не ознайомлений у встановленому порядку. Лише 01 вересня 2015 року йому вдалося отримати ксерокопію наказу, але не під розписку. Вважає, що його звільнення грубо порушує трудові права та є незаконним. Зі змісту наказу його звільнено за відсутність на робочому місці 13 та 14 серпня 2015 року, тобто відповідач мотивує його звільнення за прогул, що передбачено п. 4 ст. 40 КЗпП України. Однак у наказі відповідачем указано на те, що позивача звільнено за систематичне невиконання без поважних обов'язків покладених на нього трудовим договором і правилами внутрішнього трудового розпорядку згідно п. 3 ст. 40 КЗпП України. У чому полягає систематичність порушення ним трудової дисципліни, які конкретно обов'язки покладені на нього він не виконав у наказі не зазначено. При застосуванні до нього дисциплінарного стягнення у вигляді догани від нього не вимагали пояснень по суті порушення трудової дисципліни. З наказом про накладення на нього догани його не ознайомлювали, що позбавило його можливості оскаржити цей наказ. Позивач є членом профспілки навчального закладу і його звільнення можливе зі згоди профспілкового комітету, чого не було дотримано.

Посилаючись на викладене, просив суд визнати незаконним та скасувати наказ №203-к від 18.08.2015 року по відділу освіти Хустської РДА про звільнення ОСОБА_2 з роботи. Поновити його на посаді вчителя предмету «Захист Вітчизни» Боронявської ЗОШ І-ІІІ ступенів. Стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Хустського районного суду від 25 листопада 2016 року в задоволенні даного позову відмовлено.

Заперечуючи висновки зазначеного рішення суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій просить рішення суду скасувати та повернути справу на новий розгляд, визнати незаконним наказ про його звільнення та оплатити йому фінансові збитки. В обґрунтування скарги посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, необ'єктивний та упереджений розгляд. Зокрема, вказує, що з 02.06.2015 року по 15.06.2015 року він проходив медичний огляд, а про акти щодо відсутності його на роботі в цей період він нічого не знав. Суд, опираючись на ці акти визнав, що позивач систематично порушує трудову дисципліну. Стосовно відсутності його на роботі в серпні, то це було викликано поважною причиною, оскільки його батько був важкохворий, і він повідомляв про свою відсутність керівництво закладу. Протокол засідання членів профкому від 17.08.2015 року складений поспіхом, більшість членів взагалі були у відпустці. Щодо акту №1263 від 17.08.2015 року, то такий йому взагалі невідомий. Вказує, що наказ про звільнення отримав у жахливому стані лише 01.09.2015 року, а трудову книжку в жовтні, а тому висновок суду щодо пропуску строків звернення до суду є помилковим.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи і підстави апеляційної скарги, вважає, що така підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. А здійснюючи правосуддя, суд захищає, права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси в спосіб, визначений законами України, ст. 4 ЦПК України.

Так, позовне провадження характеризується наявністю матеріально-правового спору між сторонами.

Згідно зі ст. 30 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є, позивач і відповідач.

Позивач - це особа, на захист суб'єктивних прав і охоронюваних інтересів якої порушено цивільний процес, а відповідач - це особа, яка на заяву позивача притягується до відповідальності за порушення чи оспорювання його прав й інтересів.

Як убачається з матеріалів справи ОСОБА_2 звернувся у суд із позовом про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу до відділу освіти Хустської районної державної адміністрації.

Звертаючись у суд із даним позовом, позивач вважав, що позаяк відділ освіти Хустської районної державної адміністрації, своїм наказом за № 203-к від 18.08.2015 року звільнив його з посади вчителя предмету "Захист Вітчизни" Боронявської ЗОШ І-ІІІ ступенів, то саме на даній установі лежить уся матеріально-правова відповідальність за здійснення його звільнення, і остання повинна бути відповідачем у даному спорі, та нести відповідальність перед ним за порушення його прав на працю.

Проте, як зазначено в ч. 1 ст. 10 ЗУ "Про загальну середню освіту" від 13.05.1999, № 651-XIV (далі - Закон № 651-XIV) - загальноосвітній навчальний заклад є юридичною особою. За своїми організаційно-правовими формами загальноосвітні навчальні заклади можуть бути державної, комунальної та приватної форм власності.

А відповідно до 2-го речення ч. 2 ст. 26 Закон № 651-XIV, призначення на посаду та звільнення з посади заступників керівника та інших педагогічних працівників державного та комунального загальноосвітнього навчального закладу здійснюється відповідним органом управління освітою за поданням керівника загальноосвітнього навчального закладу.

Виходячи зі змісту доповідної записки-подання від 14.08.2015 року за № 94 в.о. директора Боронявської ЗОШ І-ІІІ ступенів Хустської РДА - Л.В.Клованич на ім'я начальника відділу освіти Хустської районної державної адміністрації - Ж.М.Микитюк, в.о. керівника загальноосвітнього навчального закладу просила начальника відділу освіти розглянути і видати наказ про звільнення ОСОБА_2 за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором і правилами внутрішнього трудового розпорядку за п. 3 ст. 40 КЗпП України. Додано акт від 13.08.15р. за № 90; акт від 14.08.15р. за № 92, а.с. 56, 58 і 59.

Крім цього, позовні вимоги ОСОБА_2 стосуються саме поновлення його на роботі в Боронявській ЗОШ І-ІІІ ступенів Хустської районної державної адміністрації на посаді - вчителя предмету "Захист Вітчизни".

Виходячи із зазначених правовідносин, матеріально-правову відповідальність у даному спорі повинні нести перед ОСОБА_2 співвідповідачі: відділ освіти Хустської районної державної адміністрації та Боронявська ЗОШ І-ІІІ ступенів Хустської районної державної адміністрації, а не самостійно відділ освіти Хустської районної державної адміністрації, так-як це суперечить вимогам законодавства про освіту.

А звідси, суд першої інстанції, безпідставно вважав, що відділ освіти Хустської районної державної адміністрації є достатнім відповідачем у даному спорі.

Як зі змісту позовної заяви, так і матеріалів справи не вбачається, що ОСОБА_2 пред'являв позовні вимоги також, і Боронявської ЗОШ І-ІІІ ступенів Хустської районної державної адміністрації, і така не виступала стороною в даній справі.

За загальним правилом ч. 1 ст. 33 ЦПК України, суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі в справі іншу особу як співвідповідача.

Протягом судового розгляду в суді першої інстанції, позивач ОСОБА_2 не заявляв, клопотання про залучення до участі в справі Боронявської ЗОШ І-ІІІ ступенів Хустської районної державної адміністрації як співвідповідача наряду з відділом освіти Хустської районної державної адміністрації. Та через це, суд не вправі самостійно залучати до участі в справі іншу особу як співвідповідача.

Зважуючи на ту обставину, що суд апеляційної інстанції відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. А звідси, відділ освіти Хустської районної державної адміністрації не може нести самостійно матеріально-правову відповідальність перед ОСОБА_2, без залучення іншого співвідповідача, яким є Боронявська ЗОШ І-ІІІ ступенів Хустської районної державної адміністрації, то це є підставою для відмови у задоволенні позову до такого самостійного відповідача за безпідставністю заявлених вимог.

Та обставина, що суд відмовив у задоволенні позову за недоведеністю, не може слугувати перепоною для апеляційного суду по не здійсненню перевірки рішення суду в частині дотримання судом першої інстанції вимог норм матеріального та процесуального права. Тоді як у протилежному випадку це б перешкоджало встановленню законності та обґрунтованості судового рішення.

Таким чином, судом першої інстанції ухвалено рішення за неповного з'ясування обставин, які мають суттєве значення для правильного вирішення справи, що у свою чергу призвело до порушення як норм процесуального, так і матеріального законодавства. А це в силу вимог ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відхилення позовних вимог за безпідставністю таких.

Зважуючи на вищевикладене та керуючись вимогами статей 10, 11, 60, 212, 307, 309, 314, 316 і 319 ЦПК України, апеляційний суд, -

р і ш и в :

апеляційну скаргу ОСОБА_2, задоволити частково.

Рішення Хустського районного суду від 25 листопада 2016 року, скасувати, ухваливши в справі нове судове рішення про відмову ОСОБА_2 в задоволенні позову про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання ним законної сили.

Головуючий : ___________________ Судді : ____________________

__________________