Справа №491/1487/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2017 року Ананьївський районний суд Одеської області

в складі: головуючого Дорош В.В.

при секретарі Гула О. Р.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

представника третьої особи ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Ананьєві цивільну справу за заявою ОСОБА_1 до Точилівської сільської ради Ананьївського району Одеської області про визнання факту проживання однією сімєю зі спадкодавцем та визнання права власності в порядку спадкування на земельну частку (пай), третя особа Ананьївська районна державна адміністрація Одеської області,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 02 грудня 2016 року звернулася до суду з заявою, в якій зазначає, що 13 травня 1998 року помер її дядько ОСОБА_5,ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживав в ІНФОРМАЦІЯ_2.

Після його смерті відкрилась спадщина на право на земельну частку (пай), розміром 2,41 в умовних кадастрових гектарах, яка перебуває у колективній власності КСП «Прогрес», посвідченусертифікатом на право на земельну частку (пай) серії ОД №0263156, виданим 22 квітня 1997 року Ананьївською районною державною адміністрацією Одеської області на підставі рішення Ананьївської районної державної адміністрації Одеської області від 06 серпня 1996 року №245 та зареєстрований в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) 22 квітня 1997 року за №156.

Позивач зазначає, що як спадкоємець за законом, звернулась до Ананьївської районної державної нотаріальної контори Одеської області з приводу оформлення свідоцтва про право на спадщину за законом на майно ОСОБА_5, який помер 13 травня 1998 року, однак їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, в звязку з відсутністю документів, які можуть підтвердити факт родинних відносин між нею та ОСОБА_5, тому рекомендовано звернутись до суду (а.с.29).

ОСОБА_1вказує, що так як ОСОБА_5 хворів на астму легень, то потребував стороннього догляду, матеріального забезпечення та ліків, у них були теплі, дружні стосунки. У звязку з тим, що ОСОБА_5 отримував мінімальну пенсію, якої не вистачало навіть на ліки, вона за його проханням постійно допомагала покійному матеріально.

Оскільки ОСОБА_1 та ОСОБА_5 жили в одному будинку, вона за ним постійно доглядала, забезпечувала його продуктами харчування, ліками, готувала їжу, допомагала у веденні домашнього господарства, так як той був не в змозі цього зробити самостійно. Фактично з 1991 року ОСОБА_1 та її сімя, а саме: чоловік ОСОБА_6, син ОСОБА_7 та дочка ОСОБА_8, проживали з ОСОБА_5 однією сімєю.

Крім того, коли ОСОБА_5 помер, саме вона здійснювала за власні кошти його поховання та робила поминальні обіди, так як інших спадкоємців у нього не було, що підтверджується витягом зі Спадкового реєстру.

Фактично після смерті ОСОБА_5, позивач ОСОБА_1 вступила у спадщину, оскільки вона обробляла земельну частку (пай), розміром 2,41 в умовних кадастрових гектарах, яка розташована за межами Точилівської сільської ради Ананьївського району Одеської області.

Позивач вважає, що являється спадкоємцем за законом четвертої черги, як особа, яка проживала зі спадкоємцем однією сімєю не менше як пять років до часу відкриття спадщини, у звязку з чим звернулася до суду та просить задовольнити позовні вимоги.

У судовому засіданні під час розгляду справи позивач ОСОБА_1 вимоги викладені в заяві підтримала в повному обсязі та просить встановити факт проживання її однією сімєю зі спадкодавцем ОСОБА_5, який помер 13 травня 1998 року більше пяти років до часу відкриття спадщини з 1991 року та визнати право на земельну частку (пай) в порядку спадкування.

Крім того, представник позивача ОСОБА_2М, діюча на підставі ордера та угоди (а.с.14,15), доводи заяви довірительки підтримала повністю, та просить суд встановити той факт, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, дійсно проживала однією сімєю із ОСОБА_5 з 1991 року по день смерті останнього 13 травня 1998 року, тобто, більше пяти років до часу відкриття спадщини та визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, в порядку спадкування за законом право на земельну частку (пай), розміром 2,41 в умовних кадастрових гектарах у землі, яка перебувала у колективній власності КСП «Прогрес» с. Точилове Ананьївського району Одеської області, посвідчену сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії ОД №0263156, виданим 22 квітня 1997 року на підставі рішення Ананьївської районної державної адміністрації Одеської області №245 від 06 серпня 1996 року, який зареєстровано 22 квітня 1997 року в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за №156, на імя ОСОБА_5, який помер 13 травня 1998 року.

Представник Точилівської сільської ради Ананьївського району Одеської області, діюча на підставі довіреності (а.с.22), в одному із судових засідань вимоги ОСОБА_1 визнала повністю та не заперечила проти їх задоволення. Крім того, в судове засідання, яке відбулось 17 січня 2017 року представник Точилівської сільської ради Ананьївського району Одеської області не зявився, однак голова сільської ради надав на адресу суду письмову заяву (а.с.27), відповідно до якої просить суд розглянути справу у відсутність їх представника, позовні вимоги визнає в повному обсязі та не заперечує проти їх задоволення.

Представник третьої особи Ананьївської районної державної адміністрації Одеської області, діюча на підставі довіреності (а.с.23), в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 не визнала та заперечила проти визнання факту проживання однією сімєю зі спадкодавцем та визнання права власності в порядку спадкування на земельну частку (пай) та вважає, що позивач не довела доказово свої вимоги у повному обсязі.

Суд, взявши до уваги пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача - Точилівської сільської ради Ананьївського району Одеської області, заперечення представника Ананьївської районної державної адміністрації Одеської області, допитавши свідків, вивчивши та перевіривши матеріали справи, прийшов до висновку, що заявлені вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Допитані судом свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10, кожен окремо пояснили, що ОСОБА_1 знають дуже добре, оскільки проживають з нею в одному селі досить тривалий час, також добре знали покійного ОСОБА_5, тому з впевненістю можуть підтвердити той факт, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 дійсно проживали однією сімєю більше пяти років, по день смерті останнього.

У суду не має підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками. Даних про їх заінтересованість в результаті розгляду справи немає, та їх показання обєктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Встановлено, що позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженка та мешканка с. Точилове, вул. Церковна, 20, Ананьївського району Одеської області, згідно копії паспорту (а.с.7).

Згідно копії свідоцтва про смерть, ОСОБА_5 помер 13 травня 1998 року у віці 70 років (а.с.28).

Встановлено також, що відповідно до копії сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ОД №0263156, що виданий 22 квітня 1997 року на підставі рішення Ананьївської районної державної адміністрації Одеської області від 06 серпня 1996 року №245 та зареєстрований в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) 22 квітня 1997 року за №156, на імя ОСОБА_5, який на праві власності має земельну частку (пай), розміром 2,41 в умовних кадастрових гектарах, без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Прогрес», розташовану на території Точилівської сільської ради Ананьївського району Одеської області (а.с.8).

У відповідності до довідки №581, виданої 08 серпня 2016 року, Точилівською сільською радою Ананьївського району Одеської області вбачається, що дійсно померлий ОСОБА_5 не має спадкоємців (а.с.9,30).

Згідно довідок №179, №180, виданих 10 травня 2016 року, Точилівською сільською радою Ананьївського району Одеської області, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, дійсно постійно проживав та був зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_2 по день смерті 13 травня 1998 року (а.с.10-11,32-33).

Також судом встановлено, що відповідно до довідки №641, виданої 26 вересня 2016 року Точилівською сільською радою Ананьївського району Одеської області, ОСОБА_1 дійсно проживала однією сім?єю, вели спільне господарство разом з ОСОБА_5 в с.Точилове Ананьївського району Одеської області 1992 року по день смерті останнього, тобто по 13 травня 1998 року (а.с.31).

Судом встановлено також, що відповідно до копії повідомлення відділу Держземагенства в Ананьївському районі Одеської області №29-1506-0.12-2039/2-16 від 27 вересня 2016 року, вартість земельної частки (паю), розміром 2,41 в умовних кадастрових гектарах, яка перебуває у колективні власності КСП «Прогрес», розташованої на території Точилівської сільської ради Ананьївського району Одеської області, на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ОД №0263156, виданого 22 квітня 1997 року Ананьївською районною державною адміністрацією Одеської області, що належала ОСОБА_5, з урахуванням індексації станом на 01 січня 2016 року становить 60023 гривні 49 копійок (а.с.12).

Також зясовано, що відсутні будь-які відомості щодо заведення спадкової справи на майно, яке залишилось після смерті ОСОБА_5, про що свідчить копія витягу зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №45218496, виданого 27 вересня 2016 року Ананьївською районною державною нотаріальною конторою Одеської області (а.с.13).

Положенням ч.1-2 ст.16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Відповідно до частини першої статті 234 Цивільного процесуального кодексу України, окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення (п.5 ч.2 ст.234 ЦПК України).

Згідно із ч.2 ст.256 Цивільного процесуального кодексу України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», спори про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що має юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов'язки осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.

Так, відповідно до ст.1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом; за ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст.1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Відповідно до ч.2 ст.3 Сімейного кодексу України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Із вказаних в законі ознак сім'ї є спільність проживання, спільний побут її членів та основною юридичною ознакою сім'ї є те, що її членів пов'язують взаємні права та обов'язки. Дані ознаки виражені, зокрема, у спільному веденні господарства, влаштуванні відпочинку, набутті певних речей, комплексі взаємних особистих немайнових та майнових прав та обов'язків, які за своєю природою є сімейно-правовими та встановлюються сімейним законодавством і пов'язують учасників сімейних відносин своєрідними правовими зв'язками, тощо.

Згідно із ст.1258 Цивільного кодексу України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у випадку відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття.

Відповідно до ст.1264 Цивільного кодексу України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкоємцем однією сімєю не менш як пять років до часу відкриття спадщини. Спадкоємцем четвертої черги за законом являється позивачка.

Пунктом 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» встановлено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 Сімейного кодексу України про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім'ї, тощо.

Положеннями ч.1 ст.328 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, а спадкування за законом є однією з підстав набуття права власності.

Згідно із ст.1 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 57-58 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ст.212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні).

Суд критично оцінює пояснення представника зацікавленої особи Ананьївської районної державної адміністрації Одеської області, щодо не доведеності обставин родинних звязків між заявником та спадкодавцем, оскільки ОСОБА_1 не ставила за мету і ціль у своїх позовних вимогах і дані обставини не є предметом вимог. Це є правом ОСОБА_1 а не її обовязком.

Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, суд дійшов до висновку про законність, обґрунтованість та правомірність позовних вимог ОСОБА_1 до Точилівської сільської ради Ананьївського району Одеської області про визнання факту проживання однією сімєю зі спадкодавцем та визнання права власності в порядку спадкування на земельну частку (пай), третя особа Ананьївська районна державна адміністрація Одеської області, у зв'язку з чим позовна заява підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.328,1217,1218,1261,1258,1265 ЦК України, ст.ст.10,11,60,209,256,257,259 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Вважати встановленим той факт, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженка та мешканка с. Точилове, вул. Церковна, 20, Ананьївського району Одеської області, паспорт громадянина України серії КК №924809, виданий Ананьївським РВ УМВС України в Одеській області 31 травня 2002 року, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, дійсно постійно проживала однією сімєю з ОСОБА_5 з 1991 року по день смерті останнього - 13 травня 1998 року, тобто, більше пяти років.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженкою та мешканкою с. Точилове, вул. Церковна, 20, Ананьївського району Одеської області, паспорт громадянина України серії КК №924809, виданий Ананьївським РВ УМВС України в Одеській області 31 травня 2002 року, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, в порядку спадкування за законом право на земельну частку (пай), розміром 2,41 в умовних кадастрових гектарах у землі, яка перебувала у колективній власності КСП «Прогрес» с. Точилове Ананьївського району Одеської області, посвідчену сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії ОД №0263156, виданим 22 квітня 1997 року на підставі рішення Ананьївської районної державної адміністрації Одеської області №245 від 06 серпня 1996 року, який зареєстровано 22 квітня 1997 року в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за №156, на імя ОСОБА_5, який помер 13 травня 1998 року.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В. В. Дорош

Рішення набуло законної сили ____ ______________20___року.