Провадження № 2/127/755/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

20 січня 2017 рокумісто Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Волошина С.В.,

за участю: секретаря Тонкопій Ю.І.,

позивача ОСОБА_1, та її представника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю,

ВСТАНОВИВ:

09 червня 2016 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Вінницького міського суду Вінницької області із позовом до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю. Позов мотивувала тим, що з 14 червня 1997 року по 21.11.2000 року позивач перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Під час перебування у шлюбі, а саме 31 серпня 1998 року позивач за кошти, які 21.03.1998 року були подаровані їй особисто на день народження її батьками ОСОБА_4 та ОСОБА_5 придбала однокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, що підтверджується договором купівлі - продажу квартири від 31 серпня 1998 року. Кошти були подаровані позивачу її батьками урочисто, в присутності відповідача та гостей, розмір дарунку становив 6000 доларів США, що станом на 21.03.1998 року було еквівалентно 12000 гривень з цільовим призначенням дарунку - для придбання позивачем квартири. Кошти були подаровані позивачу особисто, про що також дарувальники наголосили присутнім на святі гостям. Окрім того, мати позивача попросила позивача написати відповідну розписку, в якій повинно було бути зазначено, що дарувальники зробили подарунок на день народження позивачу особисто на придбання квартири. Така розписка була надана в присутності гостей, які були присутні на дні народження позивача. 31 серпня 1998 року позивачем було укладено договір купівлі - продажу однокімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, за ціною договору 10810 грн. Покупцем у договорі купівлі - продажу зазначена особисто позивач, а тому юридичного значення виду правочину позивач не надавала, так як була впевнена, що квартиру вона придбала особисто, а відповідач не матиме на квартиру ніяких прав. Після укладення договору купівлі - продажу, реєстрація права власності також відбулась на позивача і в реєстраційному написі також зазначено, що квартира в цілому належить позивачу на праві власності.

Вказані обставини і стали підставою для звернення до суду з наведеним позовом до відповідача, в якому вона, посилаючись на норми ст.ст. 57, 60, 61, 70, 73 СК України, просить визнати за нею право особистої приватної власності на однокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 зазначила, що позов вона підтримує з тих же підстав, що наведено у позовній заяві. Повідомила, що 21.03.1998 року вона святкувала день свого народження, що відбувалось у квартирі по АДРЕСА_2. На день народження вона отримала від батьків подарунок 6000 доларів США. Передача дарунку відбулась в присутності гостей та батьків. Потім за вказані кошти було придбано спірну квартиру. Через два роки після придбання квартири вона з відповідачем розлучилась і відповідач добровільно виписався з спірної квартири. На запитання суду повідомила, що розписка писалась в приміщенні гуртожитку по АДРЕСА_2, де на той час вона проживала разом з чоловіком. При цьому були присутні її батьки, брат, та подруги ОСОБА_12, ОСОБА_6, ОСОБА_7. Її батьки на той час проживали у Козятині і приїхали саме на день народження вручити їй подарунок. Кошти дарувались саме на придбання квартири. До оформлення купівлі - продажу спірної квартири кошти зберігались у гуртожитку, де вони разом з відповідачем проживали. Розписку вона писала саме під час свята, після підписання якої віддала її батькам, які перед початком розгляду цієї справи знову передали її позивачу.

Представник позивача ОСОБА_8 позов підтримала, просила його задоволити з тих же підстав, що наведено позивачем.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання вкотре не з'явився, повідомлявся судом про день, час та місце розгляду справи завчасно та належним чином.

Враховуючи зазначені обставини, зважаючи на позицію позивача, яка не заперечувала проти заочного розгляду справи, судом ухвалено провести заочний розгляд справи за наявними у ній доказами, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.

За таких обставин суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутність відповідача.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_6 повідомила, що позивача вона знає з часів свого студентства, вони являються давніми подругами. Вона пам'ятає, що у позивача був день народження та на дні народження батько вручив позивачу кошти для придбання останньою квартири. Оскільки сума коштів була не маленька, то батьки запропонували позивачу написати розписку про отримання коштів. Розписка писалась прямо на дні народження в її присутності та присутності ОСОБА_7, яка на даний час змінила прізвище на «ОСОБА_13». В спірній квартирі сторони по справі прожили років 3 - 4, а потім розлучились.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_9 повідомила, що позивач є її давньою подругою, а саме з 1991 року. Вона пам'ятає, що розписка була написана 21.03.1998 року на дні народження у позивача, вона при цьому була особисто присутня. Позивач на той час проживала з відповідачем у гуртожитку. Кошти батьками позивача дарувались останній на купівлю житла. На дні народження кошти були перераховані. Спірна квартира купувалась особисто позивачу та позивачем. На запитання суду, чому написання розписки відбувалось саме на дні народження, свідок повідомила, що так забажали батьки позивача. Стосунки між позивачем та її батьками були та є гарними. Відповідач жодного відношення до цих коштів не мав.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_5, повідомила, що вона є матір'ю позивача. На день народження дочки, а саме 21.03.1998 року вона з чоловіком подарувала тільки дочці 6000 доларів США на придбання квартири. Вона з чоловіком попросили написати позивача розписку для підстраховки, що квартира буде придбана виключно дочці. Відповідач по своєму характеру дуже пасивна людина, ремонт у спільній квартирі він не допомагав робити.

Правовідносини, що склались між сторонами по справі регулюються цивільним і сімейним законодавством України щодо правового режиму майна, що набуте під час спільного проживання подружжя та захисту права власності, що діяло на момент виникнення спірних правовідносин.

Заслухавши пояснення позивача та її представника, свідків, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності та взаємозв'язку, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

При розгляді справи судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Рішенням Ленінського міжрайонного суду м. Вінниці від 21.11.2000 року, яке набуло законної сили 02.12.2000 року, шлюб, зареєстрований 14.06.1997 року (актовий запис № 63) вирішено розірвати. (а.с. 6).

Як вбачається з копії свідоцтва про розірвання шлюбу від 20 травня 2016 року серії НОМЕР_2 (виданого повторно), шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_10 розірвано 27 грудня 2000 року, про що складено відповідний актовий запис № 1775. Після державної реєстрації розірвання шлюбу позивачу присвоєно її дошлюбне прізвище «ОСОБА_14» (а.с. 7).

Згідно з ч. 2 ст. 114 СК України (набрав чинності 01.01.2004 року) у разі розірвання шлюбу органом державної реєстрації актів цивільного стану шлюб припиняється у день реєстрації розірвання шлюбу. У разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

На відміну від зазначених положень, відповідно до норм ст. 44 КпШС України шлюб вважався припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах державної реєстрації актів цивільного стану.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 09.02.1999 № 1-рп/99 дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Враховуючи вищенаведені вимоги закону, момент припинення шлюбу, розірваного на підставі рішення суду, постановленого до 01.01.2004 року, визначається датою державної реєстрації розірвання шлюбу в органі державної реєстрації актів цивільного стану, а момент припинення шлюбу, розірваного на підставі рішення суду, проголошеного після 01.01.2004 року, визначається датою набрання цим рішенням законної сили.

Таким чином позивач та відповідач перебували у шлюбі з 14.06.1997 року по 27.12.2000 року.

Згідно оригіналу розписки позивача від 21.03.1998 року, остання цього ж дня на свій 25 - річний день народження отримала у подарунок від батьків (матері та батька) суму коштів у розмірі 6000 доларів США в присутності гостей на придбання квартири. (а.с. 48).

Згідно нотаріально посвідченого договору купівлі - продажу від 31.08.1998 року гр. ОСОБА_11 продала, а позивач ОСОБА_1, яка на той час іменувалась прізвищем «ОСОБА_15» купила належну продавцю однокімнатну квартиру з службовими приміщеннями АДРЕСА_3. До складу вказаної квартири входять: коридор 46 - 1; кімната 46 - 2 житловою площею 16,5 кв.м., кухня 46 - 3, санвузол 46 - 4, що складає 3/250 долі цегляного житлового будинку. Продаж квартири вчинено за 10 810 грн. (а.с. 4).

З наведеного, що не заперечується також і позивачем, вбачається, що спірна квартира придбана позивачем під час зареєстрованого шлюбу з відповідачем.

Позивач як на підставу своїх вимог посилається на ст.ст. 57, 60, 61, 70, 71, 73 СК України, разом з тим, враховуючи час набуття спірної квартири, до застосування підлягають відповідні норми Кодексу про шлюб та сім'ю України та Закону України «Про власність», які на даний час втратили чинність, однак були чинні станом на час виникнення спірних правовідносин.

Згідно ст. 16 Закону України «Про власність»: майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю України.

Згідно ст.22 КпШС Україин: майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Статтею 23 КпШС України, в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин було встановлено, що майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов'язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі.

Враховуючи викладене, суд зазначає, що діюче на той час цивільне та сімейне законодавство встановлювало презумпцію права спільної сумісної власності на майно, яке набуте одним з подружжя під час шлюбу.

Разом з тим, суд зазначає, що статтею 24 КпШС України встановлено перелік майна, яке належить кожному з подружжя на праві особистої власності. Так майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Роз'яснення по застосуванню цієї норми наведено в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 16 від 12.06.1998 року «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України», (нині втратила чинність) в якому наведено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об'єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним контрактом) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна й робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, вклади до кредитних установ; паєнагромадження в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; страхова сума, страхове відшкодування, сплачені за рахунок спільних коштів подружжя, страхові платежі, які були повернені при достроковому розірванні договору страхування або які міг би одержати один із подружжя в разі дострокового розірвання такого договору на час фактичного припинення шлюбу; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами. Якщо котрийсь з подружжя зробив вкладення у придбання спільного майна за рахунок майна, яке належало йому до одруження або було одержане ним під час шлюбу в дар, у порядку спадкування, надбане за кошти, що належали йому до шлюбу, або іншого роздільного майна, то ці вкладення (в тому числі вартість майна до визнання його спільною сумісною власністю на підставі ст. 25 КпШС) мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності (ст. 28 КпШС).

Таким чином суд звертає увагу на те, що попри встановлену КпШС України презумпцію набуття нерухомого майна під час шлюбу членами подружжя на праві спільної сумісної власності, ст. 24 КпШС України, встановлено також і виключення з цього правила, а саме вказано на випадки, коли майно набувалось одним з подружжя на праві особистої приватної власності, або існування обставин вкладення у спільне майно особистих коштів, які належали одному з подружжя особисто враховувалось при визначенні частки в спільному майні (збільшення частки).

В судовому засіданні, як на підставу своїх вимог та тверджень, що спірна квартира набута за кошти, які належали позивачу особисто посилалась на письмову розписку від 21.03.1998 року, що написана нею власноручно, про отримання нею особисто в дарунок від своїх батьків грошових коштів в розмірі 6000 доларів США, та вказувала про купівлю саме за ці грошові кошти спірної квартири.

Суд враховує описану вище розписку, про отримання позивачем від батьків в дар коштів в розмірі 6000 доларів США як таку, що вказує на обставини набуття нею у власність коштів за які вона в послідуючому придбала спірну квартиру, оскільки з часу отримання вказаних коштів у дар (21.03.1998 року) та придбанням квартири (31.08.1998 року) пройшов нетривалий проміжок часу (менш ніж шість місяців), а також те, що станом на час укладення правочину за яким позивачем набуто у власність спірну квартиру у відповідача не було жодних джерел доходу, які він міг би вкласти у придбання спірної квартири.

Враховуючи те, що кошти, за які позивачем придбано спірну квартиру належали позивачу особисто, а тому і нерухоме майно - спірна квартира № 46, що по вул. Пирогова 117 в м. Вінниці, яка придбана за вказані кошти має бути визнана особистою приватною власністю позивача. (ст. 24 КпШС)

Окрім наведеного суд враховує і покази допитаних в судовому засіданні свідків, які вказували на факт безпосереднього сприйняття останніми отримання позивачем в дарунок від батьків грошових коштів в розмірі 6000 доларів США та обізнаність в обставинах придбання за вказані кошти спірної квартири, оскільки вказані свідчення в логічному та системному зв'язку відтворюють фактичні обставини справи та узгоджуються з іншими доказами по справі.

Враховуючи встановлені судом фактичні обставини справи, які ніким не оспорюються, суд приходить до висновку, що вимоги позивача перед судом доведено належними та допустимими доказами а тому позов слід задоволити.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих доказів.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Тому, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципу розумності і справедливості, а також диспозитивності цивільного судочинства, суд прийшов до переконання в тому, що позов підлягає до задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, слід стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати у розмірі 551 грн., 20 коп.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 11, 15 ЦК України, ст.ст. 22, 23, 24, 25, 28 КпШС України (нині втратив чинність); ст. ст. 10, 11, 57, 58, 60, 88, 212 - 215, 218, 224 - 226 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задоволити.

Визнати за ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстрованою за адресою АДРЕСА_1 право особистої приватної власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1

Стягнути з ОСОБА_3, останнє відоме фактичне місце проживання АДРЕСА_4 на користь ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстрованої за адресою АДРЕСА_1 судові витрати у розмірі 551 грн. 20 коп. (судовий збір).

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заява про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: