АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/403/17Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 48 Здоровило В. А.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоБородійчука В. Г.
суддівБабенка В. М., Василенко Л. І.
при секретаріАнкудінові О. І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Ватутінського міського суду Черкаської області від 08 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання особистою приватною власністю об'єкт нерухомого майна та за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про визнання майна об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та його розподіл.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши сторони, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

04 жовтня 2016 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7 про визнання особистою приватною власністю об'єкт нерухомого майна.

В обгрунтування позовних вимог, посилався на те, що 03 червня 1995 року він шлюб з відповідачкою по справі.

16 вересня 1999 року позивач зареєструвався фізичною особою - підприємцем.

13 червня 2001 року ОСОБА_6 як приватний підприємець, за кошти отримані від підприємницької діяльності, придбав матеріальний склад, що знаходиться в АДРЕСА_1 на земельній ділянці розміром 0,3956 га, загальною нежитловою площею 1049.0 кв.м..

25 березня 2012 року рішенням Ватутінського міського суду Черкаської області шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 розірваний.

29 серпня 2016 року позивач звернуся до приватного нотаріуса Ватутінського міського нотаріального округу Черкаської області, щодо посвідчення договору відчуження нежитлового приміщення № 3 по АДРЕСА_1, Черкаської області та отримав письмову відмову у вчиненні нотаріальної дії, оскільки згідно ст.65 СК України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчений. Юридичний аналіз поданих документів виявив, що вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя. Згода дружини продавця на укладення цього договору серед поданих документів - відсутня.

Відповідач відмовляється надавати письмову згоду на укладення цього договору і не визнає право власності, на вищевказане майно, особистою приватною власністю підприємця-фізичної особи ОСОБА_6.

ОСОБА_6 вважає, що матеріальний склад, що знаходиться в АДРЕСА_1 на земельній ділянці розміром 0,3956 га, загальною нежитловою площею 1049.0 кв.м. придбаний позивачем за кошти отримані від підприємницької діяльності «20.51.0. виробництво інших виробів з деревини» і не в інтересах сім'ї та використовується в підприємницькій діяльності з метою отримання прибутку, є його особистою приватною власністю, відповідно до ст. 57 СК України, а не як об'єкт сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання ст.ст. 60, 61 СК України.

Тому, з огляду на вищевикладене, ОСОБА_6 просив суд визнати особистою приватною власністю фізичної особи - підприємця ОСОБА_6, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, нерухоме майно «Матеріальний склад», що знаходиться в АДРЕСА_1 на земельній ділянці розміром 0,3956 га, загальною нежитловою площею 1049.0 кв.м. та просив стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.

22 листопада 2016 року ОСОБА_7 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_6 про визнання майна об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та його розподіл.

В обгрунтування позовних вимог ОСОБА_7 вказала, що з 03 червня 1995 року по 26 березня 2012 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6. Від даного шлюбу мають повнолітнього сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, який навчається. ОСОБА_6 за рішенням суду до червня цього року сплачував на її користь на утримання сина аліменти в твердій грошовій сумі - 300 грн. щомісячно. В період шлюбу за договором купівлі-продажу ними був придбаний матеріальний склад, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 нежилою площею 1059,2 кв.м., який розташований на земельній ділянці розміром 0,3956 га. Договір купівлі-продажу складено 13 червня 2001 року у державного нотаріуса Ватутінської міської державної нотаріальної контори, між ВАТ «Ватфарм», в особі ОСОБА_9 та ОСОБА_6, який був приватним підприємцем і зареєстрований в реєстрі нотаріуса за № 1600.

Право власності на вказаний об'єкт нерухомого майна як будівлю, зареєстровано в Державному Реєстрі речових прав на нерухоме 04 серпня 2016 року на ОСОБА_6 (реєстраційний номер 02). Підставою виникнення права власності є вищезазначений договір купівлі-продажу від 13 червня 2001 року, який вчинено під час шлюбу, за спільні кошти і винятково в інтересах сім'ї.

Кошти на придбання матеріального складу в сумі 6 000 грн. повністю сплачені до підписання договору, а саме 11 червня 2001 року. Оскільки ці кошти були зароблені ними спільною працею в період перебування у зареєстрованому шлюбі, вважає, що це майно відповідно до ст. 60, 61 СК України є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При розірванні шлюбу в 2012 році у них не виникало спору про правовий режим вказаного майна.

ОСОБА_6 визнавав, що цей склад є їхнім спільним, а тому, відповідно до ст. 66 СК України вони домовилися, що відповідач буде користуватися вказаним майном і матеріально допомагати дітям.

Однак, не заперечуючи, на той час, її права на склад, ОСОБА_6 добровільно допомоги ніякої не надавав і вона була змушена звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів. Із заперечення на даний позов та його апеляційної скарги їй стало відомо, що колишній чоловік фактично склад не використовує і ще у 2013 році звернувся з заявою до державного ресторатора про зняття з Реєстру фізичних осіб-підприємців.

Після ознайомлення з позовом ОСОБА_6 та постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій приватного нотаріуса Побіянської Н.Б. від 29 серпня 2016 року вважає, що ОСОБА_6, всупереч ст. 65 СК України, намагався без її відома розпорядитися майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Враховуючи, що відповідач, лише з корисливих мотивів, намагається зараз штучно змінити правовий режим матеріального складу, вона змушена звернутися до суду з відповідним позовом, щоб унеможливити в подальшому його відчуження без її відому та дозволу.

Враховуючи, що ОСОБА_6 бажає відчужити нежитлове приміщення, вона на підставі ст.ст. 69, 70 СК України вважає законним та обґрунтованим просити суд про поділ вказаного майна в рівних ідеальних частинах без виділу в натурі.

Такий поділ є не тільки законним, але і справедливим.

Тому, з урахуванням вищевикладеного, просила суд визнати матеріальний склад (будівлю), що знаходиться в АДРЕСА_1, нежилою площею 1059, 2 кв.м, який розташований на земельній ділянці розміром 0,3956 га об'єктом права спільної сумісної власності подружжя її, ОСОБА_7 та відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_6 та поділити вказане спільне сумісне майно подружжя в рівних частинах, та визнати за нею, ОСОБА_7 право власності на 1/2 частину будівлі даного матеріального складу, а також просить стягнути з ОСОБА_6 на її користь судові витрати.

Рішенням Ватутінського міського суду Черкаської області від 08 грудня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 відмовлено.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_7 задоволено.

Визнано матеріальний склад (будівлю), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 нежилою площею 1059,2 кв.м., який розташований на земельній ділянці розміром 0,3956 га об'єктом права спільної власності подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_6

Поділено спільне сумісне майно подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_6 матеріальний склад (будівлю), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 нежилою площею 1059,2 кв.м., який розташований на земельній ділянці розміром 0,3956 га в рівних частинах.

Визнано за ОСОБА_7 право власності на 1/2 частину будівлі матеріального складу, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 нежилою площею 1059,2 кв.м., який розташований на земельній ділянці розміром 0,3956 га.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 1 437 грн. 40 коп. понесених судових витрат по сплаті судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення Ватутінського міського суду Черкаської області від 08 грудня 2016 року як незаконне та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити повністю, а зустрічні позовні вимоги ОСОБА_7 залишити без задоволення. Стягнути з ОСОБА_7 судові витрати в сумі 6 038 грн.

Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до відхилення з слідуючих підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ст. 213 ЦПК України вказує, що рішення суду повинно бути законним та обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Статтею 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед значення. Суд оцінює належність, допустимість достовірності кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено, що сторони по справі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з 03 червня 1995 року по 26 березня 2012 року перебувала у зареєстрованому шлюбі, що стверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу (а.с. 33) та копією рішення Ватутінського міського суду Черкаської області (а.с. 16).

Від даного шлюбу мають повнолітнього сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, що стверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 33 зв. сторона).

Як вбачається з матеріалів справи, а саме копіями свідоцтва про державну реєстрацію суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи та витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (а.с.6-8), ОСОБА_6 з 16 вересня 1999 року зареєстрований, як фізична особа-підприємиць, вид діяльності за класифікатором 20.51.0 виробництво інших виробів з деревини.

Крім того, встановлено, що в період шлюбу за договором купівлі-продажу був придбаний матеріальний склад, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 нежилою площею 1049,0 кв.м., який розташований на земельній ділянці розміром 0,3956 га.

Договір купівлі-продажу складено 13 червня 2001 року у державного нотаріуса Ватутінської міської державної нотаріальної контори, між ВАТ «Ватфарм», в особі ОСОБА_9 та ОСОБА_6, який діяв на підставі свідоцтва про державну реєстрацію суб'єкта підприємницької діяльності. Продаж було вчинено за 6000 гривень, в тому числі ПДВ - 1000 гривень. Даний факт стверджується копією договору купівлі-продажу від 13 червня 2001 року (а.с. 9).

Відповідно до висновку суб'єкта оціночної діяльності від 30 серпня 2016 року (а.с. 15) загальна ринкова вартість нежитлової будівлі складу загальною площею 1059,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 складає 287 479 гривень без ПДВ.

Право власності на вказаний об'єкт нерухомого майна як будівлю, зареєстровано в Державному Реєстрі речових прав на нерухоме 04 серпня 2016 року на ОСОБА_6 (реєстраційний номер 02). Підставою виникнення права власності є вищезазначений договір купівлі-продажу від 13 червня 2001 року, що стверджується копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.17).

Звертаючись до суду з позовною заявою (а.с. 2-3) ОСОБА_6 в обгрунтування своїх вимог вказав на те, що 29 серпня 2016 року він звернувся до приватного нотаріуса щодо посвідчення договору відчуження нежитлового приміщення АДРЕСА_1 Однак, розглянувши звернення, нотаріусом була винесена постанова про відмову у вчиненні нотаріальних дій на підставі ст. 65 СК України (а.с. 18), оскільки проаналізувавши подані документи нотаріус прийшов до висновку, що майно яке ОСОБА_6 має намір продати є спільною сумісною власністю подружжя, що і стало причиною звернення його до суду з позовом про визнання особистою приватною власністю об'єкт нерухомого майна. Відмова нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій ОСОБА_6 оскаржена не була.

Звертаючись до суду з зустрічною позовною заявою (а.с. 46-48) ОСОБА_7 в обгрунтування своїх вимог вказувала, що ОСОБА_6 після розірвання шлюбу не заперечувалося її право на склад. З 2013 року він фактично склад не використовує і звернувся до державного реєстратора з заявою про зняття його з реєстру фізичних осіб-підприємців. Однак, після ознайомлення з позовом ОСОБА_6 та постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій, вважає, що позивач за первісним позовом ОСОБА_6 всупереч ст. 65 СК України намагався без її відома розпорядитися майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Оскільки ОСОБА_6 намагається штучно змінити правовий, позивачка за зустрічним позовом ОСОБА_7 для захисту своїх прав звернулася до суду з зустрічними позовними вимогами про визнання майна об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та його розподіл.

Ухвалюючи рішення суду про відмову в задоволенні позову ОСОБА_6 та задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_7 (а.с. 92-95), суд першої інстанції дійшов висновку, що вимоги ОСОБА_6 є необґрунтованими, не підтверджені наявними матеріалами справи та встановленими обставинами по справі, а зустрічні позовні вимоги ОСОБА_7 навпаки, підтверджені встановленими фактичними обставинами справи, а тому її право підлягає захисту шляхом задоволення її позовних вимог.

Перевіряючи обгрунтованість доводів апеляційної скарги, законність та вмотивованість судового рішення районного суду, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції є правильним, відповідає вимогам чинного законодавства, а доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими обставинами справи та наявними матеріалами справи і не дають підстав для зміни чи скасування рішення суду.

Так, відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до вимог ст.65 СК України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально посвідчена.

Згідно ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу і розпорядження ним здійснюється виключно взаємною згодою, відповідно до норм ЦК України.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ст. 70 СК України).

Відповідно до ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу і розпорядження ним здійснюється виключно взаємною згодою, відповідно до норм ЦК України.

Ст. 57 СК України визначає, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належать їй, йому особисто.

Відповідно до вимог ст. 52 ЦК України, фізична особа - підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім мана, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення, фізична особа - підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна.

Майно фізичної особи - підприємця, яке придбане за кошти від своєї діяльності підприємця і не в інтересах сім'ї та використовується в його підприємницькій діяльності з метою отримання прибутку, розглядається як його особиста приватна власність, відповідно до ст. 57 СК України, а не як об'єкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання вимог ст.ст. 60, 61 СК України.

ОСОБА_6 не спростував тієї обставини, що кошти на придбання матеріального складу були сплачені до підписання договору, а саме 11 червня 2001 року, крім того, він не надав суду будь-яких доказів, які б заперечували встановлені обставини по справі, а також ті доводи, що кошти були сплачені з його факторингового рахунку від підприємницької діяльності.

Згідно довідок про доходи згідно поданої декларації про доходи, отримані від заняття підприємницькою діяльністю (а.с. 72, 73), наданих Звенигородським ОДПІ ГУ ДФС у Черкаській області у 2000 році ОСОБА_6 отримав 846 грн. загального оподаткованого доходу, а в 2001 році - 5 231 грн., що спростовує доводи про придбання приміщення саме за ці кошти, оскільки сума купівлі спірного майна перевищила отриманий ОСОБА_6 оподаткований дохід за 2000 та 2001 рік.

Отже, районним судом було правильно встановлено, що кошти були зароблені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 спільною працею в період перебування у зареєстрованому шлюбі, і входили до бюджету сім'ї.

А тому, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що дане нерухоме майно слід вважати відповідно до ст. 60, 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до вимог ст. 72 ч. 2 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Ст. 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у справі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові.

Як вбачається з матеріалів справи, судом першої інстанції правильно встановлено, що строки позовної давності за заявленими вимогами ОСОБА_7 не порушені, а порушене її право на розподіл майна подружжя підлягає захисту.

Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Оскільки, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 було відмовлено та встановлено, що спірне майно, а саме матеріальний склад, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. є спільним сумісним майном подружжя, тому, враховуючи, що ОСОБА_7 не пропустила строк звернення до суду з вимогами про визнання майна об'єктом права спільної власності та поділ майна подружжя, районним судом правильно захищено її право та визначено, що вказане майно підлягає поділу і кожній стороні по справі належить право власності на ? його частину.

Колегія суддів погоджується з висновком районного суду про те, що позивач ОСОБА_6 не довів обґрунтованість своїх позовних вимог та не підтвердив їх наданими по справі доказами, а тому його позовні вимоги до задоволення не підлягають і навпаки зустрічні позовні вимоги ОСОБА_7 є обгрунтованими і суд правомірно задовольнив їх шляхом задоволення позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно застосовано норми матеріального права та ухвалено рішення з додержанням положень чинного законодавства.

Доводи апеляційної скарги були предметом дослідження колегії суддів, суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Ватутінського міського суду Черкаської області від 08 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання особистою приватною власністю об'єкт нерухомого майна та за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про визнання майна об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та його розподіл залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до суду касаційної інстанції з дня набрання нею законної сили.

Головуючий :

Судді :