22-ц/775/54/2017(м)
266/3527/16-ц

Єдиний унікальний номер: 266/3527/16-ц
Номер провадження: 22ц-775/54/ 2017(м)
Головуючий в I інстанції Пантелєєв Д.Г.
Категорія 30 Суддя доповідач Лопатіна М.Ю.

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 лютого 2017 року Апеляційний суд Донецької області в складі:
головуючого судді Лопатіної М.Ю
суддів Сороки Г.П., Гаврилової Г.Л.,
при секретарі Зал Ю.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про відшкодування моральної шкоди
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 28 листопада 2016 року, -
в с т а н о в и в :
Рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 28 листопада 2016 року в задоволенні вищезазначеного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги.

При цьому зазначив, що суд першої інстанції суд зробив необґрунтовані висновки про те, що до правовідносин, які виникли між сторонами, не застосовується ст. 237-1 Кодексу законів про працю України, а також про те, що він не надав жодного документального доказу завдання моральної шкоди.

Представник відповідач ОСОБА_2 , діючий за довіреністю, в судовому засіданні апеляційного суду заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив її відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Позивач до суду апеляційної інстанції не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції при розгляді справи встановлено, що ОСОБА_1 12 жовтня 2003 року, на підставі наказу Адміністрації ДПСУ від 09 вересня 2003 року № 59-ос був звільнений з військової служби в запас ЗСУ на підставі абз. "г" п. 63 Положення про проходження військової служби особами офіцерського складу, прапорщиками (мічманами) ЗСУ, затвердженого Указом Президента України від 07.11.2001 р. № 1053/2001 у зв`язку зі скороченням штатів.

Відповідно до Указу Президента України від 14 січня 2015 року № 15/2015 "Про часткову мобілізацію" 27 лютого 2015 року позивач був призваний на військову службу за мобілізацією.

На підставі наказу начальника Західного регіонального управління ДПСУ від 13 березня 2015 року №89 ОСОБА_1 призначений на посаду офіцера відділення протидії нелегальній міграції оперативно-розшукового відділу ІНФОРМАЦІЯ_2 (в/ч НОМЕР_2 ).

В подальшому, відповідно до наказу Адміністрації ДПСУ від 16 червня 2015 року № 503-ос та наказу Східного регіонального управління від 24 червня 2015 року № 383-ос позивач виведений у розпорядження начальника Східного регіонального управління та призначений на посаду старшого офіцера з організації та контролю оперативно-розшукової діяльності оперативно-розшукового відділу ІНФОРМАЦІЯ_1 (в/ч НОМЕР_1 ).

Відповідно до наказу від 24 червня 2015 року №118-ос позивач був зарахований до списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_1 та всіх видів забезпечення та 02.07.2015 року приступив до виконання службових обов`язків (наказ №124-ос від 02.07.2015 року).

У зв`язку із переведенням ОСОБА_1 для подальшого проходження військової служби до Донецького прикордонного загону, 23 листопада 2015 року ним був поданий рапорт про виплату передбаченої ч. 3 ст. 9-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" підйомної допомоги у розмірі місячного грошового забезпечення.

Встановлено, що на підставі Указу Президента України "Про звільнення в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, призваних відповідно до Указу Президента України від 21.07.2014 року №607 та під час першої черги часткової мобілізації відповідно до Указу Президента України від 14.01.2015 року №15" від 25.03.2016 року №115/2016, наказом начальника Донецького прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України №74-ос від 07.04.2016 року, майора за призовом ОСОБА_1 , старшого офіцера оперативно-розшукового відділу звільнено в запас з військової служби та виключено із списків особового складу загону та всіх видів забезпечення, у зв`язку з вислугою встановлених строків військової служби (пп. "є" п. 1 ч. 8 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу").

Із змісту отриманої позивачем довідки про заробітну плату від 14 квітня 2016 року №344 йому стало відомо, що вищезазначена підйомна допомога у розмірі місячного грошового забезпечення йому виплачена не була. При цьому на звороті самого рапорту від 23 листопада 2015 року проставлена відмітка посадової особи відповідача про відсутність у позивача права на отримання цієї допомоги.

Вважаючи таку бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (в/ч НОМЕР_1 ), яка полягала у не нарахуванні та не виплаті йому підйомної допомоги, протиправною, позивач звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом у якому просив визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка полягала у не нарахуванні та невиплаті йому підйомної допомоги у розмірі місячного грошового забезпечення та зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 (в/ч НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити йому дану підйомну допомогу.

Крім того, ОСОБА_1 просив зобов`язати відповідача відшкодувати у немайновий спосіб завдану йому моральну шкоду шляхом надіслання на його адресу рекомендованого поштового листа за підписом начальника Донецького прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України із визнанням факту порушення командуванням в/ч НОМЕР_1 вимог ч. 3 ст. 9-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 р. № 2011-ХІІ та змісту Інструкції про умови та порядок виплати підйомної допомоги військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 24.04.2012 р. № 276, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 16.05.2012 р. за № 773/21086 у взаємовідносинах з ним.

При цьому визначаючи спосіб відшкодування завданої моральної шкоди, позивач зазначав про недоцільність її відшкодування у майновій формі, оскільки відповідачем є військова частина, яка входить до складу об`єднаних сил антитерористичного центру з проведення АТО на сході України.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 09 червня 2015 року, яка ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 25 серпня 2016 року була залишена без змін, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (в/ч НОМЕР_1 ), яка полягала у не нарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 підйомної допомоги у розмірі місячного грошового забезпечення. Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_3 (в/ч НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 підйомну допомогу у розмірі місячного грошового забезпечення у відповідності до вимог ч. 3 ст. 9-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 №2011-ХІІ та змісту Інструкції про умови та порядок виплати підйомної допомоги військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 24.04.2012 №276 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 16.05.2012 за №773/21086.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині відшкодування моральної шкоди у немайновий спосіб, суд дійшов висновку, що визнання за судовим рішенням факту протиправної бездіяльності відповідача та зобов`язання його відновити порушене право є достатньою справедливою сатисфакцією моральної шкоди, якої зазнав позивач.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 19 вересня 2016 року було відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 09 червня 2016 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 25 серпня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (в/ч НОМЕР_1 ) про визнання протиправної бездіяльності, зобов`язання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди.

Звертаючись в порядку цивільного судочинства до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (в/ч НОМЕР_1 ) про відшкодування моральної шкоди у майновий спосіб, позивач зазначав, що протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, яка виразилась у невиплаті підйомної допомоги, йому завдані душевні страждання, які він оцінює в 13 775,00 грн.

Ухвалюючи рішенні про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його безпідставності.

Зазначені висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Стаття 56 Конституції України наголошує, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч.1.ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частинами 1-3 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Згідно з п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року (з наступними змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно виходив з того, що оскільки судовим рішенням, ухваленим за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (в/ч НОМЕР_1 ) про відшкодування моральної шкоди у немайновий спосіб встановлено, що визнання рішенням суду факту протиправної бездіяльності відповідача та зобов`язання його відновити порушене право є достатньою справедливою сатисфакцією моральної шкоди, яку зазнав позивач, підстав для задоволення позову останнього про відшкодування моральної шкоди у грошовому виразі також немає.

Крім того місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку, що положення ст. 237-1 КЗпП України не розповсюджуються на правовідносини, які виникли між сторонами, оскільки дія Кодексу законів про працю України не поширюється на військовослужбовців та на правовідносини щодо проходження військової служби, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є неспроможними.

Разом з тим, судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні зайво зазначене те, що в матеріалах справи не міститься доказів завдання ОСОБА_1 моральної шкоди, оскільки, як правильно послався позивач в скарзі, Європейський суд з прав людини в пункті 37 рішення у справі «Недайборщ проти Російської Федерації» (Скарга № 42255/04) від 01 липня 2010 року зокрема зазначив: 37. Суд нагадує свою постійну позицію про те, що заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс (в числі багатьох прикладів, рішення від 15 жовтня 2009 у справі «Антипенко проти Російської Федерації» (Antipenkov v. Russia), скарга № 33470/03, § 82; Постанова Європейського Суду від 14 лютого 2008 у справі «Пшеничний проти Російської Федерації» (Pshenichnyy v. Russia), скарга № 30422 / 03, § 35 1; рішення у справі «Гарабаев проти Російської Федерації (Garabayev v. Russia), скарга № 38411/02, § 113, ECHR 2007-VII (витяги) 2 а також Постанова Європейського Суду від 1 червня 2006 р .) у справі «Грідін проти Російської Федерації» (Gridin v. Russia), скарга № 4171/04, § 20 березня).

Отже, як вбачається з практики Європейського суду з прав людини, заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс, з огляду на наявність встановленого судовим рішенням факту порушення прав заявника.

Водночас, оскільки цей висновок суду першої інстанції не впливає на суть рішення, його законність та обґрунтованість, він не дає підстав для зміни чи скасування рішення, а підлягає виключенню з мотивувальної частини рішення.

З урахуванням наведеного, рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційний суд, на підставі ст.308 ЦПК України, відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314-315 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 28 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання чинності.

Судді: