ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОСОБА_1 ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/13/17
Провадження № 2/210/786/17
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
"22" березня 2017 р. м. Кривий Ріг
Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:
головуючого судді Ступак С.В.,
за участі секретаря судового засідання Драгунової Я.В.
розглянувши у судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Виконавчого комітету Дзержинської районної у місті ОСОБА_1 ради про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, -
У січні 2017 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в обґрунтування якої вказала, що 08 квітня 2016 року померла сестра позивача ОСОБА_3, яка за життя була власником квартири № 15 у житловому будинку № 30 за адресою: Дніпропетровська область, місто Кривий Ріг, вулиця Революційна.
В своїй заяві позивач вказує, що вона є спадкоємцем майна, що залишилось після смерті сестри ОСОБА_3, яка померла 08.04.2016 року, крім позивача, інші спадкоємців майна відсутні. З питань оформлення спадщини, 15.12.2016 року позивач звернулась до нотаріуса Шостої Криворізької державної нотаріальної контори, однак, там позивачу було надано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, в якій нотаріус розяснила, що не може видати свідоцтва про право на спадщину за заповітом, у звязку з тим, що правовстановлюючий документ на квартиру не було нотаріально посвідчено. У звязку з чим, позивач звернулась до суду та просить суд визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 (Революційній) м. Кривого Рогу Дніпропетровської області.
Позивач та її представник у судове засідання не зявилися, від представника позивача надійшла заява про можливість розгляду справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити.
Представник відповідача у судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином..
Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Зі свідоцтва про смерть, виданого 08 квітня 2016 року Дзержинським відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, вбачається, що 08 квітня 2016 року померла ОСОБА_3, про ще було складено відповідний актовий запис № 324 (а.с. 4)
Відповідно до договору купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрованого Придніпровською товарною біржею за № 186-Н/95 від 28.12.1995 року на підставі ст.. 15 Закону України « Про товарну біржу» та зареєстрований у КП «Криворізьке бюро технічної інвентаризації», ОСОБА_3 придбала у власність квартиру № 15 в будинку № 30 за адресою: Дніпропетровська область, місто Кривий Ріг, вулиця Революційна. (а. с. 5)
У відповідності до заповіту, складеного 25.04.1996 року та посвідченого державним нотаріусом Третьої Криворізької державної нотаріальної контори, реєстраційним № 2-1688, ОСОБА_3 заповіла належну їй квартиру, що знаходиться у АДРЕСА_2 ОСОБА_2 (а.с.8).
Після смерті ОСОБА_3 позивач звернувся до Шестої Криворізької державної нотаріальної контори з питанням прийняття спадщини після її смерті.
Згідно з матеріалами спадкових справ № 611/2016, копії якої надіслані з Шостої Криворізької державної нотаріальної контори, 07 вересня 2016 року ОСОБА_2 звернулась до державного нотаріуса Шостої Криворізької державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_3, однак постановою нотаріусу від 15 грудня 2016 року їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, у звязку з тим, що правовстановлюючий документ на квартиру не було нотаріально посвідчено. (а.с.9)
Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті (ч.1 ст. 1223 ЦК України).
Згідно ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 у встановлений законом шестимісячний строк звернувся до нотаріальної контори для прийняття спадщини.
Згідно з положеннями статті 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.
Також згідно з ч. 1 ст. 1275 ЦК України передбачено, якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за заповітом, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними порівну.
Аналогічні розяснення були викладені в пункті 5 постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», де передбачено, що за наявності заповіту на все майно правило частини другої статті 1223 ЦК застосовується у разі неприйняття спадщини або відмови від спадщини усіма спадкоємцями за заповітом. У разі неприйняття спадщини чи відмови від неї одним із спадкоємців за заповітом застосовується норма частини першої статті 1275 ЦК, відповідно до якої частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними порівну.
Отже, за таких умов позивач, як єдиний спадкоємець, який звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті спадкодавця ОСОБА_3, набуває право власності на спадкове майно за заповітом.
Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, можуть бути - визнання права.
Відповідно до п. 3.1 ОСОБА_4 Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» (далі за текстом рішення - ОСОБА_4 Спеціалізованого Суду України) зазначено, що окрім загального кола обставин, які встановлюються судом при вирішенні всіх спорів про право на спадкування, при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове нерухоме майно судам необхідно з'ясовувати: 1) правовий режим земельної ділянки, на якій розташоване спірне нерухоме майно; 2) чи отримано спадкодавцем дозволи на спорудження будинку, чи затверджено проект на спорудження будинку; 3) коли спадкодавцем було завершено спорудження будинку; 4) чи дотримано при будівництві проекту на спорудження будинку, вимог державних протипожежних, санітарних норм; 5) чи посвідчено право власності на нерухоме майно в установленому законом порядку на час виникнення права власності.
Судом встановлено, що за час свого життя спадкодавцю ОСОБА_3 належала на праві власності квартири АДРЕСА_3, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 07.04.1994 року.
Вирішення питання визнання права власності в судовому порядку є крайньою мірою захисту права власності особи за відсутності інших можливих заходів захисту речових прав на нерухоме майно.
Відповідно до ст. 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Статтею 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Право приватної власності є непорушним.
У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обовязків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.
З огляду на вказані фундаментальні права і гарантії, серед яких основоположним є право приватної власності, які гарантуються кожній особі як основним законом України так і міжнародним нормативним актом, суд зобовязаний належним чином перевіряти докази, що надані позивачем в обґрунтування його права власності, та сприяти захисту такого права.
Відповідно до ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.
Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України, однією з умов виникнення прав та обовязків учасників цивільних правовідносин є рішення суду.
Право власності в України повинно спиратися на певний титул (правовстановлюючий документ), для того, щоб бути доведеним перед іншими особами.
Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.
Статтею 1218 ЦК встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.
Відповідно до розяснень, наданих Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своєму листі від 16.05.2013 р. N 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» (пункт 3.1.) право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Відповідно до положень ст. 657 ЦК України(в редакції 2004 року)договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Якщо договір купівлі продажу нерухомого майна нотаріально не посвідчений то вказаний правочин є нікчемним. Однак квартира була набута до 2004 року, й до тих правовідносин повинно застосовувати дію закону в часі, а саме, норми ЦК України в редакції 1963 року та інших Законів, які регулюють цей спір.
На підставі ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», вищевказаний договір купівлі продажу нерухомого майна не підлягав нотаріальному посвідченню ( на час вчинення правочину). Відповідно до ст. 220 ЦК України обовязкове нотаріальне посвідчення - договору у даному випадку може бути компенсоване рішенням суду, так як всі умови та вимоги, повязані з цим правочином та вказані в цій правовій нормі, були дотримані та виконані, а саме: покупець та продавець, домовилися щодо ціни та усіх інших істотних умов договору, що підтверджується договором купівлі-продажу нерухомого майна від 28.12.1995 року; також здійснилося повне виконання договору купівлі-продажу покупець сплатив продавцю повну вартість квартири в сумі вказаній в договорі, продавець передав покупцеві у повне розпорядження належну йому квартиру. Виходячи з вищевикладеного та приймаючи до уваги, що сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору та що відбулося повне виконання договору, та виконані усі умови договору купівлі продажу у відповідності з законодавством, яке діяло на той час, тому судом вищевказаний договір визнається дійсним.
Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦПК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.
З урахуванням зазначених положень законодавства та розяснень ВССУ, суд вважає доведеним належними доказами факт належності та набуття спадкодавцем у встановленому законом порядку права власності на квартиру АДРЕСА_4 ( ОСОБА_5) в м. Кривому Розі.
Також суд приходить до висновку про необхідність захисту прав позивача в судовому порядку шляхом визнання права власності на квартиру, оскільки інші можливі способи позасудового порядку захисту права власності на спірне майно не можуть бути реалізовані позивачем через відсутність державної реєстрації правовстановлюючих документів на спадкодавця. Ігнорування майнових прав позивача, як єдиного спадкоємця за заповітом, та відмова у позові може призвести до втрати єдиного способу підтвердження права власності та належного йому праві власності спадкового майна, та в результаті порушити фундаментальні права, закріплені статтею 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
Згідно ч.5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" від 30.05.2008р. № 7 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду з правилами позовного провадження.
Із урахуванням всіх обставин суд вважає вимоги позивача обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Керуючись ст.ст. 10, 57, 60, 197, 209, 214, 215, 224-226 ЦПК України, ст.ст. 328, 1217, 1218, 1261, 1268, 1270, 1274 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" від 30.05.2008р. № 7, п.3.1. ОСОБА_4 спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. N 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» суд -
ОСОБА_6 ОСОБА_7до Виконавчого комітету Дзержинської районної у місті ОСОБА_1 ради про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування - задовольнити.
Визнати за ОСОБА_2, право власності на двохкімнатну квартиру № 15, розташовану на четвертому поверсі пятиповерхового будинку № 30 по вулиці Степана Тільги м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, загальною площею: 42.90 кв.м., житловою площею: 26,90 кв.м., в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3, яка померла 08.04.2016 року.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Відповідно до ст.ст. 231, 232 ЦПК України оскарження заочного рішення відповідачем в апеляційному порядку може мати місце лише в разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення та вразі ухвалення повторного заочного рішення судом першої інстанції. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватись з дати постановлення ухвали про перегляд заочного рішення без задоволення.
Позивач має право на оскарження заочного рішення в загальному порядку. Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Дніпропетровської області через Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня його проголошення.
Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Заочне рішення набирає законної сили відповідно до загального порядку після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Суддя: С. В. Ступак