Справа №481/855/15-ц 12.01.2017 12.01.2017 12.01.2017
Провадження №22-ц/784/35/17
Справа № 481/855/15-ц Головуючий першої інстанції: Уманська О.В.
Провадження № 22-ц/784/35/17 Суддя-доповідач Апеляційного суду: Коломієць В.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Лівінського І.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем судового засідання Андрієнко Л.Д.,

за участю: представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_2 - на рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 14 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Михайленко Сергій Анатолійович, про визнання недійсним державного акту та договору міни, визнання права власності на земельну ділянку,

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання права власності на земельну ділянку.

Позивач зазначав, що на підставі рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 09 серпня 2007 року було звернено стягнення на належну йому на праві власності земельну ділянку, площею 10,16 га., для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Баратівської сільської ради Новобузького району Миколаївської області, припинено його право власності та визнано право власності на цю земельну ділянку за ОСОБА_5 На підставі цього рішення відповідачем ОСОБА_5 був отриманий державний акт на право власності на вказану земельну ділянку. На думку позивача, рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 24 вересня 2013 року, яким було скасовано рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 09 серпня 2007 року, була встановлена незаконність набуття відповідачем права власності на вказану земельну ділянку.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_3 просив визнати за ним право власності на спірну земельну ділянку.

Остаточно уточнивши позовні вимоги, посилаючись на те, що після отримання відповідачем ОСОБА_5 державного акту на право власності на вищевказану земельну ділянку, ним було відчужено спірну земельну ділянку ОСОБА_4 за договором міни, укладеним між ними 31 липня 2013 року, просив визнати недійсним вказаний державний акт та договір міни, а також визнати за ним право власності на вказану земельну ділянку.

Рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 14 вересня 2016 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку площею 10.16 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Баратівської сільської ради Новобузького району Миколаївської області, серії НОМЕР_1 від 23.10.2007 року, за реєстраційним номером 17, що виданий на ім'я ОСОБА_5 на підставі рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 09 серпня 2007 року. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 500 грн. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь держави судовий збір у розмірі 51грн.00коп. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у сумі 807грн.20коп.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати на ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що позивачу ОСОБА_3 на підставі державного акту на право приватної власності на землю, виданого 7 лютого 2002 року Баратівською сільською радою, належала земельна ділянка, площею 10,16 га, розташована на території Баратівської сільської ради Новобузького району, яка передана йому для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с. 8).

Ухвалою Новобузького районного суду від 19 липня 2007 року визнана мирова угода, за умовами якої ОСОБА_3 в рахунок погашення боргового зобов'язання перед ОСОБА_5 добровільно передав останньому у власність вказану земельну ділянку.

У липні 2007 року ОСОБА_5, посилаючись на те, що ОСОБА_3 умови мирової угоди не виконує, звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на спірну земельну ділянку, припинення права власності ОСОБА_3 на неї та визнання за ним права власності на земельну ділянку, встановлення порядку виконання рішення, яким заборонити компетентним органам відмовляти йому у виготовленні державного акту на дану земельну ділянку.

Рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 9 серпня 2007 року даний позов було повністю задоволено.

На підставі вказаного рішення суду ОСОБА_5 23 жовтня 2007 року був виданий державний акт на право власності на спірну земельну ділянку серії НОМЕР_1, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_2 (а.с. 23).

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 24 вересня 2013 року рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 9 серпня 2007 року скасовано і ухвалено нове, за яким у задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено (а.с. 6-7).

Встановивши викладені обставини, суд відповідно до положень ч.1 ст.21 ЦК України, п. «г» ч. 3 ст.152 ЗК України дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для визнання недійсним виданого ОСОБА_5 державного акту серії НОМЕР_1 від 23.10.2007 року, а тому обґрунтовано задовольнив позовні вимоги ОСОБА_3 у цій частині.

Апеляційна скарга не містить доводів щодо незгоди апелянта з даним висновком суду першої інстанції.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 07.04.2016 року власником спірної земельної ділянки є відповідач ОСОБА_4, яка набула цю ділянку на підставі договору міни, посвідченого 31 липня 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком С.А. за реєстровим № 2907(а.с. 77-78).

Разом із тим, судом першої інстанції помилково зазначено, що саме за цим договором міни ОСОБА_5 було відчужено спірну земельну ділянку ОСОБА_4 Між тим, зі змісту договору міни від 31 липня 2013 року вбачається, що земельна ділянка, площею 10,16 га, що розташована на території Баратівської сільської ради Новобузького району, з кадастровим номером НОМЕР_2, була відчужена відповідачці ОСОБА_4 її власником - ОСОБА_7, якій вона належала на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3, виданого 27 серпня 2009 року відділом Держкомзему у Новобузькому районі Миколаївської області на підставі договору міни земельних ділянок, посвідченого Бойком В.М., нотаріусом Радомишльського районного нотаріального округу Житомирської області 22 квітня 2009 року за реєстровим № 682 (а.с. 215-217). Про вказані обставини представник відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_9 - повідомляла суд першої інстанції у письмових запереченнях на позов (а.с. 142-144).

Проте, неповне з'ясування судом обставин набуття ОСОБА_4 права власності на спірну земельну ділянку не призвело до неправильності висновків суду щодо відмови у задоволенні вимог позивача про визнання недійсним договору міни, посвідченого 31 липня 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком С.А. за реєстровим № 2907.

Так, відмовляючи у задоволенні даних позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції правильно виходив з того, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту прав.

З такими висновками суду слід погодитись, оскільки вони зроблені відповідно до норм матеріального права та фактичних обставин справи.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У частині другій статті 16 ЦК України визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК України, статті 3 і 4 ЦПК України).

Згідно роз'яснень, викладених у пунктах 21, 22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ N 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов'язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини.

У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК.

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК. У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

Аналогічна правова позиція була неодноразово викладена Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 07.11.2012 року у справі № 6-107цс12, від 18.09.2013 року № 6-95цс13, від 17.12.2014 року у справі № 6-140цс14.

У даних постановах Верховним Судом України зазнеачено, що права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов'язальний спосіб захисту. У зобов'язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

Таким чином, встановивши, що між позивачем та відповідачами відсутні договірні відносини, а вимог про витребування майна ОСОБА_3 не пред'являв, хоча і обґрунтовував позовні вимоги положеннями статті 388 ЦК України, враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства (ст. 11 ЦПК України), суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що обраний позивачем спосіб захисту порушених прав шляхом визнання договору міни від 31 липня 2013 року недійсним - не підлягає застосуванню для відновлення його прав у тих спірних правовідносинах, які виникли між ним та відповідачами, а відтак у задоволенні вказаних позовних вимог слід відмовити.

Також є вірним висновок суду про відмову у задоволенні вимог позивача про визнання за ним права власності на спірну земельну ділянку.

Так, відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно із частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Таким чином, у відповідності до вимог ст.ст. 330, 388 ЦК України право власності на майно, яке вибуло з володіння власника поза його волею не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна.

Вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року у справі № 6-1цс15 та від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2233цс16.

З огляду на викладене, вимоги ОСОБА_10 про визнання за ним права власності на спірну земельну ділянку не підлягають задоволенню.

За такого, доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом норм матеріального права та хибність висновків суду щодо невірного обрання позивачем способу захисту прав - є безпідставними, оскільки ґрунтуються на помилковому тлумаченні апелянтом положень закону, що регулює спірні правовідносини, оскільки, виходячи з характеру правовідносин сторін, належним способом поновлення прав позивача є витребовування земельної ділянки у власність дійсного власника.

Посилання місцевого суду на ухвалу Новобузького районного суду від 19 липня 2007 року про визнання укладеної між ОСОБА_3 і ОСОБА_5 мирової угоди як на підставу відмови у задоволення вимоги про визнання права власності на спірну земельну ділянку - є помилковими, проте зазначене не є підставою для скасування рішення, оскільки це не призвело до неправильного вирішення справи.

За такого, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 14 вересня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий В.В. Коломієць

Суддя І.В. Лівінський

Суддя Н.О. Шаманська