АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/438/17Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 46 Пироженко (В.Д.) В. Д.
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_1
суддівОСОБА_2, ОСОБА_3
при секретаріОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 09 листопада 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5, ОСОБА_7, Виконавчого комітету Черкаської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації,

в с т а н о в и л а :

08 квітня 2016 р. ОСОБА_6 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_7, Виконавчого комітету Черкаської міської ради про визнання особи такою, що втратив право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації.

В обґрунтування зазначених вимог вказав, що на підставі договору дарування від 25 грудня 2015 р. він є власником квартири № 117 по бул. Шевченка, 132 в м. Черкаси. Відповідач ОСОБА_5 була зареєстрована та проживала в даній квартирі, як член сімї попереднього власника квартири ОСОБА_8 з 12 грудня 2012 р. З серпня 2015 р. відповідач у вказаній квартирі не проживає. Реєстрація відповідача порушує права позивача, як власника житла, тому просить визнати ОСОБА_5 такою, що втратила право користування жилим приміщенням квартирою № 117 по бул. Шевченка, 132 в м. Черкаси та зобовязати Виконавчий комітет Черкаської міської ради зняти ОСОБА_5 з реєстрації в даній квартирі.

19 жовтня 2016 р. позивач скерував до суду заяву про залучення співвідповідача ОСОБА_7, 21 березня 2016 р. н., яка на підставі рішення Черкаської міської ради № 517 від 20 квітня 2016 р. була зареєстрована в даній квартирі.

Враховуючи, що ОСОБА_7 та ОСОБА_5 не є членами сімї позивача, просив визнати їх такими, що втратили право користування житлом та зобовязати Виконавчий комітет Черкаської міської ради зняти їх з реєстрації.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 09 листопада 2016 р. позов задоволено. Визнано ОСОБА_5 та ОСОБА_7 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою № 117 по бул. Шевченка, 132 в м. Черкаси.

Зобовязано Виконавчий комітет Черкаської міської ради зняти ОСОБА_5, ОСОБА_7 з реєстрації у квартирі № 117 по бул. Шевченка, 132 в м. Черкаси.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_5 оскаржила його в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила його скасувати і відмовити ОСОБА_6 в задоволенні позовних вимог.

При цьому зазначила, що з 26 листопада 2011 р. вона перебуває в зареєстрованому шлюбі з сином позивача ОСОБА_8 З 2011 р. вона стала проживати в ІНФОРМАЦІЯ_1, яка належала її чоловікові на праві власності, на підставі договору купівлі-продажу від 31 жовтня 2006 р., а з 12 грудня 2012 р,. зі згоди власника, зареєстрована в ній. На початку вагітності в серпні 2015 р. чоловік ОСОБА_8 після сварки вигнав її з квартири, в наслідок чого змушена орендувати інше житло для проживання, в якому проживає з дочкою і на даний час.

25 грудня 2015 р. її чоловік ОСОБА_8 подарував вказану квартиру своєму батькові ОСОБА_6, але фактично продовжує мешкати в ній. 21 березня 2016 р. вона народила доньку ОСОБА_7, батьком якої є ОСОБА_8 Оскільки чоловік уникав спілкування, рішенням Комісії з питань захисту прав дитини від 20 квітня 2016 р. № 517 ОСОБА_5 надано дозвіл на реєстрацію місця проживання доньки ОСОБА_7 за її місцем реєстрації АДРЕСА_1.

Крім того, зазначила, що частина 2 статті 405 ЦК України передбачені спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право користування житлом власника, а саме відсутність без поважних причин понад один рік.

Суд визнав її доньку, якій виповнилося лише сім місяців, такою, що втратила право користування жилим приміщенням через відсутність в ньому понад один рік без поважної причини. При цьому, не зясував поважність її відсутності, та чи є в неї з дитиною безперешкодний доступ до квартири, та ключі від неї.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_6, ОСОБА_5 та їх представників, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі були прописані в даній квартирі, як члени сімї попереднього власника ОСОБА_8, а станом на день звернення до суду він не є власником даного житла та не зареєстрований в ньому. В свою чергу, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідачі в спірній квартирі не проживають більше шести місяців, житлом не користуються, так як в ньому не проживають. При цьому керувався частиною другою статті 405 та статтею 319 ЦК України.

Однак, повністю погодитись з таким висновком районного суду не можна, оскільки судом допущено порушення норм матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог статті 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

Відповідно до статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі статтею 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, серед іншого, вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалене у справі судові рішення зазначеним вимогам закону не відповідає.

Відповідно до вимог статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на судовий захист.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їхнього порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

При цьому, стаття 12 ЦК України передбачає, що особа вільно, на власний розсуд, обирає способи захисту цивільного права.

Відповідно до положень статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частина 2 наведеної статті містить перелік способів захисту цивільних прав та інтересів судом, серед яких припинення дії, яка порушує право, припинення правовідношення, причому суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Разом з тим, право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК України, статті 3 і 4 ЦПК України).

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_6, як на підставу звернення послався на наступні норми ЦК України, а саме статті: 316, яка регламентує поняття права власності; 317 його зміст; 319, яка визначає здійснення права власності; 321 непорушність права власності; 379 поняття житла та 383 право власності, зокрема квартири. А також, статтю 150 ЖК України, яка регулює користування, зокрема квартирою, що належить громадянину.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, в свою чергу, керувався, як наведеними нормами права, так і статтею 391 ЦК України, яка регламентує захист права власності від порушень, не повязаних з позбавленням володіння, так і частиною 2 статті 405 ЦК України, яка регулює право членів сімї власника житла на користування цим житлом та його втрату.

При вирішенні спору, судом встановлено, що на підставі договору дарування від 25 грудня 2015 р., посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за № 10293, ОСОБА_6 набув право власності на однокімнатну квартиру № 117 по бул. Шевченка, 132 в м. Черкаси, загальною площею 35,9 кв. м., житловою - 18,3 кв. м. (а. с. 6)

Дана обставина підтверджується і витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 25.12.2015 р. (а. с. 7)

Копією наявного в матеріалах справи технічного паспорта на квартиру № 117 по бул. Шевченка, 132 в м. Черкаси, власником якої є ОСОБА_6 стверджується, що спірна квартира є однокімнатною загальною площею 35,9 кв. м., житловою - 18,3 кв. м., підсобною 16,5 кв. м. та корисною 34,8 кв. м., розміщена на 9 поверсі 9-ти поверхового будинку (а. с. 8 - 10)

Згідно до довідки № 5249 від 31 грудня 2015 р. КП «Соснівська СУБ» в квартирі зареєстровано одну особу, а саме невістку ОСОБА_5 (а. с. 11)

З поквартирної картки та ксерокопії паспорта громадянина України ОСОБА_5 вбачається, що ОСОБА_5 в спірній квартирі зареєстрована з 12.12.2012 р. (а. с. 12, 33 - 35)

Згідно до свідоцтва про шлюб Серія І-СР № 082365 ОСОБА_5 з 26 листопада 2011 р. перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8 (а. с. 13)

Рішенням Виконавчого комітету Черкаської міської ради від 12.04.2016 р. № 412, за результатами розгляду заяви ОСОБА_5, надано дозвіл громадянці ОСОБА_5 на визначення прізвища її народженій 21.03.2016 р. доньці Бобух. (а. с. 42)

Рішенням Виконавчого комітету Черкаської міської ради від 20.04.2016 р. № 5/7, за результатами розгляду заяви ОСОБА_5, було надано дозвіл громадянці ОСОБА_5 на реєстрацію місця проживання малолітньої ОСОБА_7, 21.03.2016 р. за її місцем реєстрації за адресою: м. Черкаси, бул. Шевченка, 132, кВ. 117, без згоди батька дитини ОСОБА_8 (а. с. 39)

Відповідно до довідки № 1728 від 17 травня 2016 р. КП «Соснівська СУБ» в квартирі, на час видачі довідки, зареєстровано дві особи: ОСОБА_7, ОСОБА_5 (а. с. 37, 40)

ОСОБА_5 та ОСОБА_7 були зареєстровані в даній квартирі, як члени сімї попереднього власника ОСОБА_8 Станом на день звернення до суду він не є власником даного житла та не зареєстрований в ньому.

Відповідачі в спірній квартирі не проживають та не є членами сімї позивача, що визнається ОСОБА_5

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Дана норма матеріального права визначає право власника, у тому числі квартири, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік.

Разом з тим, вирішуючи спір встановивши, що відповідач ОСОБА_5 з кінця липня 2015 р., у тому числі на момент набуття права власності позивачем на картиру у грудні 2015 р. і на момент звернення до суду з цим позовом у квітні 2016 р. у спірній квартирі, зокрема і як член сім'ї позивача не проживала, що визнавала в суді та на що посилалась у зустрічному позові, суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин положення статті 150 ЖК України та частини 2 статті 405 ЦК України, оскільки за встановлених судом фактичних обставин спір підлягає вирішенню з підстав статей 383 та 391 ЦК України.

Враховуючи зміст заявлених позовних вимог за первісним позовом, які зокрема стосуються інтересів малолітньої дитини, та за зустрічним позовом ОСОБА_5 про вселення, в якому в якості третьої особи нею був визначений орган опіки та піклування державної адміністрації м. Черкаси, які були обєднані в одне провадження, судом першої інстанції справа розглядалась за фактичної участі представника органу опіки та піклування - ОСОБА_9, яка згідно до довіреності від 11.01.2016 р. представляла інтереси органу опіки та піклування м. Черкаси. (а. с. 69)

Разом з тим, 07.11.2016 р. ОСОБА_10 до суду було подано власноручну заяву про залишення поданого нею цивільного позову про вселення до спірної квартири без розгляду. (а. с. 84) Проте, клопотання щодо залучення до участі у справі за первісним позовом в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, органу опіки та піклування м. Черкаси, у відповідності до вимог статті 35 ЦПК України нею не заявлялось, сам орган опіки та піклування питання про його залучення у справу на строні відповідачів не заявляв.

Так як треті особи, які не заявляє самостійних вимог можуть вступати у справу або залучатись до участі в ній до ухвалення судом рішення, згідно до статті 35 ЦПК україни, тому суд апеляційної інстанції позбавлений правових підстав для залучення органу опіки та піклування м. Черкаси на стадії апеляційного провадження.

Таким чином враховуючи, що судом першої інстанції правильно встановлені фактичні обставини справи, однак не правильно застосовані норми матеріального права, рішення суду першої, підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Щодо посилання ОСОБА_5 на перебування її в зареєстрованому шлюбі з сином позивача, який є власником квартири, ОСОБА_8, то дана обставина не є підставою для скасування рішення суду та відмови в позові, оскільки, у відповідності до ст. 64 ЖК України, яка містить визначення членів сімї, відповідач, будучи невісткою позивача, а її донька ОСОБА_7 його онукою, не є членами сімї ОСОБА_6, як батька її чоловіка та діда її доньки, постійно з ним не проживають та не повязані з ним спільним побутом.

Крім того, ОСОБА_5, у відповідності до апеляційної скарги та наявного в матеріалах справи зустрічного позову, підтверджує той факт, що вона з кінця липня - початку серпня 2015 р. не проживає в спірній квартирі, як, після народження, і її донька, при цьому будь-яких дій щодо поновлення порушеного права, за наявності його порушення, не вчиняла, з позовом про усунення перешкод в користуванні даною квартирою не зверталась. Зустрічний позов ОСОБА_5 подала лише 21.06 2016 р., після звернення з даним первісним позовом до суду ОСОБА_6, та, в подальшому, згідно до поданої нею заяви, просила залишити його без розгляду. В свою чергу, ухвалу суду про залишення її зустрічного позову без розгляду в апеляційному порядку не оскаржувала.

Водночас, за викладених фактів, безпідставним є і посилання викладені в апеляційній скарзі на те, що фактично договір дарування не відбувся, так як в квартирі проживає її чоловік ОСОБА_8, а його батько позивач у справі мешкає в іншій власній квартирі. Оскільки, у відповідності до наведеної довідки № 1728 від 17 травня 2016 р. КП «Соснівська СУБ» у квартирі зареєстровано лише дві особи ОСОБА_7 та її донька ОСОБА_5, інші особи, зокрема і ОСОБА_8, в спірній квартирі не зареєстровані.

Таким чином встановивши, що позивач є власником спірної квартири, а відповідач ОСОБА_5 зареєструвалася в ній зі згоди колишнього власника ОСОБА_8, донька ОСОБА_7 зареєстрована на підставі рішення Виконавчого комітету Черкаської міської ради від 20.04.2016 р. за №5/7 за місцем реєстрації матері, тобто відповідачі є членами сім'ї колишнього власника, колегія суддів дійшла висновку про те, що із припиненням права власності ОСОБА_8 відповідачі втратили право користування спірним житлом - квартирою № 117 по бульвару Шевченка, 132 в м. Черкаси.

В свою чергу аналіз наведеної норми права, а саме статті 391 ЦК України дає підстави для висновку про те, що ОСОБА_6, як власник має право вимагати від відповідачів, як осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності. Тому вимоги позивача про визнання відповідачів втратившими право користування спірною квартирою підлягають до задоволення.

Що стосується позовних вимог про зобов'язання Виконавчого комітету Черкаської міської ради зняти ОСОБА_5 та ОСОБА_7 з реєстрації у квартирі АДРЕСА_2, то судова колегія виходить з того, що ці вимоги не ґрунтується на вимогах закону, а тому задоволеними бути не можуть.

Так, відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється, зокрема на підставі остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою).

Оскільки відповідач та її малолітня донька визнаються втратившими право користування спірною квартирою на підставі рішення суду, а також з огляду на відсутність порушення Виконавчим комітетом Черкаської міської ради прав позивача шляхом незаконної відмови у знятті з реєстрації місця проживання відповідачів, та те, що рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням є окремою підставою для зняття зазначенних осіб з реєстрації без будь-яких інших рішень суду, тому в задоволенні даної вимоги слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 09 листопада 2016 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_6 задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_5 та ОСОБА_7 такими, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме квартирою № 117 по бульвару Шевченка, 132 в м. Черкаси.

В частині зобовязання Виконавчого комітету Черкаської міської ради зняти ОСОБА_5 та ОСОБА_7 з реєстрації у квартирі АДРЕСА_2 відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до суду касаційної інстанції з дня набрання ним законної сили.

Головуючий :

Судді :