Справа №489/6117/15-ц 06.02.2017 06.02.2017 06.02.2017
Провадження №22-ц/784/297/17
Справа №489/6117/15-ц
Провадження №22-ц/784/297/17 Головуючий першої інстанції: Тихонова Н.С.
Категорія 27 Суддя-доповідач Апеляційного суду: Самчишина Н.В.
Ухвала

Іменем України

06 лютого 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Самчишиної Н.В.,

суддів Лисенка П.П., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Лептугою С.С.,

за участю: представника позивача Коваленко О.Л.,

- представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 грудня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" (далі ПАТ "Дельта Банк" або Банк) до ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

встановила:

31 серпня 2015 року ПАТ "Дельта Банк" звернулось до суду із вищевказаним позовом до ОСОБА_5, який обґрунтовувало наступним.

19 вересня 2007 року між ТОВ "Український промисловий банк" та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір № 479/ФКВ - 07, відповідно до умов якого остання отримала кредит в сумі 52 695 дол. США, зі сплатою 13,1% річних за користування кредитом строком повернення до 18 вересня 2027 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором та кредитним договором № 480/ФК - 07 від 19 вересня 2007 року на підставі іпотечного договору № 2393 від 19 вересня 2007 року та договору про внесення змін №2786 від 12 червня 2008 року відповідач ОСОБА_5 передала в іпотеку Банку квартиру № 13 за адресою: м. Миколаїв, вул. Космонавтів 66-А.

30 червня 2010 року між ТОВ "Укрпромбанк", АТ "Дельта Банк" та Національним банком України було укладено договір про передачу активів та кредитних зобов'язань ТОВ "Укрпромбанк" на користь АТ "Дельта Банк", згідно умов якого "Дельта Банк" замінює ТОВ "Укрпромбанк" як кредитора у визначених зобов'язаннях, тобто до ПАТ "Дельта Банк" переходить право вимагати від боржників повного, належного та реального виконання зобов'язань за кредитними та забезпечувальними договорами.

Уточнюючи позовні вимоги, позивач зазначав, що ОСОБА_5 умови кредитного договору № 479/ФКВ - 07 від 19 вересня 2007 року належним чином не виконувала, в зв'язку із чим станом на 13 січня 2016 року її заборгованість становить 752 562 грн. 76 коп., яка складається з: заборгованості за кредитом - 711 974 грн. 60 коп., що еквівалентно 39 599, 39 дол. США; заборгованості по процентам за користування кредитом - 18 644 грн. 82 коп., що еквівалентно 801, 35 дол. США, пені - 17 327 грн. 65 коп., три проценти річних від простроченої суми по процентам 911 грн. 44 коп.

-2-

На думку позивача, як новий кредитор та іпотекодержатель, він має право вимагати виконання зобов'язання на свою користь та звернути стягнення на предмет іпотеки.

Посилаючись на викладене, ПАТ "Дельта Банк" просило в рахунок погашення вищевказаної заборгованості ОСОБА_5 за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру № 13, що розташована за адресою: м. Миколаїв, вул. Космонавтів, 66-А, шляхом визнання права власності на вказане майно.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 грудня 2016 року у задоволенні позову ПАТ "Дельта Банк" відмовлено та стягнуто з позивача на користь держави судовий збір в розмірі 11 355 грн. 69 коп.

В апеляційній скарзі ПАТ "Дельта Банк", посилаючись на порушення судом норм процесуального права та недоведеність обставин справи, які суд вважав встановленими, просило скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджуються матеріалами справи, що 19 вересня 2007 року між ТОВ "Український промисловий банк" та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір № 479/ФКВ - 07, відповідно до умов якого остання отримала кредит в сумі 52 695 дол. США, зі сплатою 13,1% річних за користування кредитом, строком повернення до 18 вересня 2027 року.

Також, того ж дня, між ТОВ "Український промисловий банк" та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір № 480/ФК, відповідно до умов якого Банк надав позичальнику відкличну відновлювальну кредитну лінію для оплати витрат на страхування предмета забезпечення за цим договором.

З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаними кредитними договорами 19 вересня 2007 року між ТОВ "Український промисловий банк" та ОСОБА_5 укладено Іпотечний договір № 479/ZФКВ-07, за яким остання передала в іпотеку майнові права на нерухомість, будівництво якої не завершено, що має наступні характеристики: поштова адреса - АДРЕСА_1; будівельний номер квартири -13, поверх - 4,кількість кімнат - 3, загальна проектна площа - 71,87 кв.м.

24 квітня 2008 року між тими самими сторонами укладено Договір про внесення змін до вищезазначеного Іпотечного договору, відповідно до якого встановлено, що предметом іпотеки є нерухомість: квартира АДРЕСА_1, що належить іпотекодавцю на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 04 лютого 2008 року, виданого виконавчим комітетом Миколаївської міської ради 04 лютого 2008 року.

30 червня 2010 року між ТОВ "Укрпромбанк", АТ "Дельта Банк" та Національним банком України було укладено договір про передачу активів та кредитних зобов'язань ТОВ "Укрпромбанк" на користь АТ "Дельта Банк", згідно умов якого "Дельта Банк" замінює ТОВ "Укрпромбанк" як кредитора у визначених зобов'язаннях, тобто до ПАТ "Дельта Банк" переходить право вимагати від боржників повного, належного та реального виконання зобов'язань за кредитними та забезпечувальними договорами.

-3-

Згідно з вимогами ст.ст. 1049, 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Кредитодавець свої зобов'язання виконав повністю та видав позичальнику обумовлену договорами суму. Проте, умови кредитного договору № 479/ФКВ - 07 від 19 вересня 2007 року щодо строків і розміру щомісячних платежів на погашення кредиту, процентів ОСОБА_5 неналежним чином не виконувала.

Згідно наданого Банком уточненого розрахунку загальна заборгованість відповідача станом на 13 січня 2016 року становила 752 562 грн. 76 коп., яка складається з: заборгованості за кредитом - 711 974 грн. 60 коп., що еквівалентно 39 599, 39 дол. США; заборгованості по процентам за користування кредитом - 18 644 грн. 82 коп., що еквівалентно 801, 35 дол. США, пені - 17 327 грн. 65 коп., три проценти річних від простроченої суми по процентам 911 грн. 44 коп. (а.с.80 - 82).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для звернення стягнення на іпотечне майно у спосіб, визначений позивачем.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Згідно ст.589 ЦК України та ч.1 ст.33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

За таких обставин, враховуючи, що оскільки ОСОБА_5 не виконує належним чином умови кредитного договору, ПАТ "Дельта Банк" має право захистити свої порушені права кредитора щодо виконання боржником грошових зобов'язань, забезпечених іпотекою шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Разом із тим, висновок суду першої інстанції про те, що умовами укладеного із ОСОБА_5 іпотечного договору не передбачений такий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки як визнання за іпотекодержателем права власності на іпотечне майно за рішенням суду є обґрунтованим.

При цьому, посилання суду на те, що права позивача не є порушеними, є передчасними, проте це не вплинуло на правильність його остаточних висновків.

Так, відповідно до положень пункту 4.3. укладеного між ТОВ "Укрпромбанк" та ОСОБА_5 договору іпотеки звернення стягнення на іпотечне майно здійснюється на підставі: рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з порядком задоволення вимог Іпотекодержателя, передбаченим пунктом 4.4. цього Договору. При цьому за змістом пункту 4.5. Договору звернення стягнення на Предмет іпотеки на підставі рішення суду чи виконавчого напису нотаріуса здійснюється шляхом продажу Предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження. Тоді як пунктом 4.4. Договору визначені позасудові способи задоволення вимог іпотекодержателя: шляхом прийняття Іпотекодержателем предмета іпотеки у власність (у цьому випадку підставою для реєстрації права власності Іпотекодержателя на предмет іпотеки є іпотечний договір) (пункт 4.4.1.); шляхом продажу Іпотекодержателем від свого імені предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу (пункт 4.4.2.).

-4-

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У частинах першій, третій статті 36 Закону України "Про іпотеку" зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

При цьому згідно із частиною першою статті 37 Закону України "Про іпотеку" правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону України "Про іпотеку", якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Отже, аналіз положень статей 33, 36, 37, 39 Закону України "Про іпотеку", статей 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса та

-5-

згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України "Про іпотеку").

Зазначена правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі 6-1851цс15, від 02 листопада 2016 року у справі № 6-2457цс16.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги ПАТ Дельта Банк" про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за Банком права власності на квартиру, що є предметом іпотеки - задоволенню не підлягають, оскільки обраний позивачем спосіб захисту не відповідає вищевикладеним вимогам закону та умовам укладеного між ТОВ "Укрпромбанк", правонаступником якого є ПАТ Дельта Банк", та ОСОБА_5 Договору іпотеки, а застосування судом іншого, ніж зазначено в позові, способу звернення стягнення на предмет іпотеки, суперечить принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст. 11 ЦПК України). Також колегія суддів враховує, що доказів відмови державного реєстратора у реєстрації права власності на іпотечне майно за ПАТ "Дельта Банк" позивачем не надано, хоча доведення цих обставин згідно приписів ст.ст. 10, 60 ЦПК України є обов'язком саме позивача.

За такого, суд правильно відмовив у задоволенні даних позовних вимог.

За таких обставин посилання апеляційної скарги на незаконність висновку суду щодо відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ Дельта Банк" про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за Банком права власності на це майно не можна прийняти до уваги. Інших доводів апеляційна скарга не містить.

Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення районного суду, ухваленого з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись статтями 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" відхилити, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: П.П. Лисенко

Т.В. Серебрякова