Провадження № 22ц/784/226/17 Суддя першої інстанції Мамаєва О.В.
Справа№490/5440/16-ц
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
У Х В А Л А

Іменем України

12 січня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Козаченка В.І., Крамаренко Т.В.,

із секретарем Тищенком Л.С.,

за участю представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідачки - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 листопада 2016 року за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И Л А:

26 травня 2016 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення коштів.

Свої вимоги ОСОБА_5 мотивував тим, що з 12 липня 1991 року по 10 березня 2010 року він та ОСОБА_4 перебували в шлюбних відносинах.

За час перебування у шлюбі вони придбали квартиру, проте оскільки достатньої кількості коштів сім'я не мала, з продавцем квартири домовились, що наявні спільні кошти подружжя будуть сплачені до підписання договору, тобто 10 вересня 2004 року, а решта суми вартості квартири буде сплачена до 30 вересня 2004 року, за рахунок коштів, які подружжя отримає в кредит.

10 вересня 2004 року він в якості покупця придбав квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1. Згідно з умовами договору купівлі-продажу, загальна вартість квартири склала 212 420,00 грн., з яких 53 105,00 грн. він сплатив одразу до підписання договору, а 159 315,00 грн. зобов'язався сплатити до 30 вересня 2004 року.

З метою остаточного розрахунку за придбання в інтересах сім'ї квартири, 15 вересня 2004 року між позивачем та акціонерним комерційним банком «Форум» було укладено кредитний договір, згідно умов якого позивач отримав кредит у розмірі 30 000,00 дол. США для придбання квартири строком до 12 вересня 2014 року. Отримані гроші в гривневу еквіваленті були передані продавцю у розмірі та строки обумовлені договором.

Після розірвання шлюбу відповідачка самоусунулась від обов'язку виконання своїх спільних з ним зобов'язань щодо погашення кредиту, що брався на придбання квартири, де з 2004 року проживає відповідачка. Заборгованість за кредитом була ним погашена.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_5 просив суд стягнути з ОСОБА_4 на його користь 278 178 грн. 45 коп. сплачених коштів в рахунок погашення заборгованості за кредитом.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 листопада 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 256 656 грн. 49 коп. Також розподілено судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, зокрема: суд невірно застосував положення ст. 71 СК України; не врахував, що відсутні докази на підтвердження того, що кредитні кошти були використані на придбання квартири та заборгованість була погашена позивачем; суд не застосував позовну давність щодо стягнення коштів окремо по кожному платежу за сплату кредиту.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, сторони перебували у шлюбних відносинах з 12 липня 1991 року до 10 березня 2010 року (а.с.8).

Згідно договору купівлі-продажу від 10 вересня 2004 року ОСОБА_5 придбав у ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1 (а.с.24-25).

За умовами договору, продаж квартири вчинено за 212 420,00 грн., з яких 53 105,00 грн. продавець одержав від покупця до підписання цього договору, а 159 315,00 грн. покупець зобов'язується сплатити продавцю до 30 вересня 2004 року (а.с. 24).

15 вересня 2004 року між ОСОБА_5 та акціонерним комерційним банком «Форум» було укладено кредитний договір № 48/04/02-N, згідно умов якого банк надав позичальнику кредит для придбання квартири у сумі 30 000,00 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,00% річних терміном до 12 вересня 2014 року (а.с.31).

Заявою від 15 вересня 2004 року нотаріусом засвідчено, що ОСОБА_6 повністю одержала від ОСОБА_5 суму розстрочки в розмірі 159 315,00 грн. за продаж вказаної квартири (а.с.28).

Згідно із витягом № 4710778 про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 13 вересня 2004 року за ОСОБА_5 було зареєстроване право власності на придбану квартиру (а.с.27).

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 3 грудня 2015 року розподілено між сторонами майно, що було об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Цим же рішенням відмовлено ОСОБА_5 в задоволенні його зустрічного позову про поділ спірної квартири з відступленням рівності часток, де він просив визнати за собою право власності на частку у розмірі 69.15%, а за відповідачкою відповідно 30.85% частки у спірному нерухомому майні, посилаючись на сплачені ним особисто кредитні кошти, витрачені на придбання цієї квартири (а.с. 10-13).

Додатковим рішенням цього ж суду від 15 січня 2016 року визнано за ОСОБА_5 та ОСОБА_4 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1, за кожним (а.с.14-15).

За даними довідки банківської установи станом на 6 травня 2016 року ОСОБА_5 в повному обсязі виконав свої зобов'язання перед ПАТ «Банк Форум» за кредитним договором № 48/04/02-N від 15 вересня 2004 року та заборгованість за цим договором повністю погашена (а.с.39).

Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Частина 1 ст. 190 ЦК України визначає майно як окрему річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 3 ст. 61 СК України).

Згідно з ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Отже, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов'язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов'язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім'ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім'ї.

Судом встановлено, що за кошти, одержані ОСОБА_5 за укладеним в період шлюбу кредитним договором з ПАТ «Банк Форум», було придбано квартиру АДРЕСА_1, яку за рішенням суду визнано об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_4, тобто отримані кошти використані на задоволення потреб сім'ї.

За такого, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що зазначений кредитний договір створив обов'язки щодо повернення кредиту і для ОСОБА_4 та правильно стягнув з неї половину вартості погашеного ОСОБА_5 кредиту на його користь.

Висновки суду першої інстанції узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, що викладена в постанові від 19 червня 2013 року

при розгляді цивільної справи № 6-55ц13.

Отже доводи апеляційної скарги, що спірні правовідносини сторін не містять такого способу захисту, як стягнення з подружжя грошових коштів, отриманих у кредит, на користь іншого подружжя з огляду на те, що перед кредитором не передбачена солідарна відповідальність сторін, не заслуговують на увагу та спростовуються наведеними правовими нормами та правовим висновком Верховного Суду України щодо їх тлумачення.

Твердження відповідачки про відсутність доказів, що квартира була придбана за кредитні кошти, враховуючи те, що кредит був отриманий в іноземній валюті, а спірна квартира була придбана за національну валюту спростовуються наданими доказами.

Так, з кредитного договору вбачається, що кредитні кошти надавалися 15 вересня 2004 року у сумі 30 000 дол. США на придбання квартири та в той же день відповідно письмової заяви ОСОБА_6 були передані їй в рахунок залишку суми розстрочки за умовами договору купівлі-продажу у розмірі 159 315 грн. За офіційним курсом гривні щодо долару США на час передачі грошей сума кредиту майже дорівнювала переданій продавцю сумі залишку розстрочки.

Таким чином, сукупність всіх цих обставин свідчить про доведеність фактів щодо укладення кредитного договору в інтересах сім'ї для придбання квартири та витрачення одержаних коштів за цим договором на задоволення потреб сім'ї, а саме на погашення залишку суми вартості квартири.

Посилання в апеляційній скарзі на неналежність доказів щодо погашення кредиту, оскільки копії квитанцій містять різні банківські рахунки є безпідставними та спростовуються довідкою кредитора про відсутність будь-яких зобов'язань позичальника перед ПАТ «Банк Форум» за кредитним договором № 48/04/02-N від 15 вересня 2004 року, оскільки заборгованість за цим договором повністю погашена.

Між тим, ОСОБА_4, заперечуючи доводи позивача та ставлячи під сумнів надані їм докази, не надала ні в суді першої інстанції, ні в апеляційному суду доказів, визначених приписами ст.ст. 57-59 ЦПК України, на спростування доводів позивача, хоча за положеннями ч. 1 ст. 60 ЦПК України це є обов'язком відповідачки.

Вирішуючи заяву відповідачки про застосування позовної давності, суд першої інстанції правильно виходив з положень ч. 2 ст. 72 СК України та обраховував визначені цією правовою нормою строки з моменту, коли позивач дізнався про порушення свого права власності, а саме з моменту ухвалення судом рішення від 3 грудня 2016 року, коли позивачу було відмовлено в задоволені його зустрічного позову, а в подальшому додатковим рішенням були визначені рівні частки у праві власності на спірну квартиру, як об'єкта права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому є помилковими тлумачення заявника, що правовідносини, які виникли між сторонами є зобов'язальними, а відтак перебіг позовної давності повинен починатися по кожній сплаті кредитних коштів окремо з наступного дня такої сплати. В даному випадку мають місце правовідносини, що виникли між сторонами з приводу майнових прав та обов'язків подружжя.

Отже, доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують та

не дають підстав вважати, що судом при розгляді справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права.

За такого, колегія суддів не вбачає підстав, визначених ст. 309 ЦПК України, для скасування рішення суду, оскільки воно є законним та обґрунтованим.

Керуючись статтями 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: В.І. Козаченко

Т.В. Крамаренко