Справа №484/161/17 25.05.2017 25.05.2017 25.05.2017
Провадження №22-ц/784/1295/17
Справа №484/161/17 Суддя першої інстанції Максютенко О.А.
Провадження № 22ц/784/ 1295/17 Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М
РІШЕННЯ

Іменем України

25 травня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Козаченка В.І., Прокопчук Л.М.,

із секретарем Лептугою С.С.,

без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 9 березня 2017 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,-

В С Т А Н О В И Л А:

20 січня 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошового боргу за договором позики.

Свої вимоги мотивував тим, що 7 серпня 2014 року за договором, укладеним у простій письмовій формі він передав ОСОБА_2 у борг грошові кошти на загальну суму 70 000 грн. з останнім терміном повернення до 7 серпня 2015 року, зі сплатою щомісячно 2.5% від загальної суми боргу.

Однак у визначений договором термін відповідач свої зобов'язання не виконав, грошові кошти не повернув.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_3 просив стягнути з відповідача на свою користь 70 000 грн. боргу та 50 750 грн. процентів за користування грошима.

Заочним рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 9 березня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 70 000 грн. боргу та 50 750 грн. проценти за користування грошима, а всього 120 750 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просив заочне рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові, посилаючись на те, що судом не з'ясовані обставини, що мають значення у справі, зокрема, що договір про отримання коштів написаний не ним, а іншою особою, а також гроші за договором він не отримував.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 7 серпня 2014 року позивач та відповідач у простій письмовій формі уклали договір позики, за умовами якого позивач передав відповідачу гроші в загальній сумі 70 000 грн., а відповідач прийняв на себе зобов'язання повернути гроші в строк до 7 серпня 2015 року, а також сплатити 2.5 % річних від загальної суми за користування коштами.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином. Також після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Статтею 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості ніж встановлено договором.

Суд першої інстанції, розглянувши спір в межах заявлених позовних вимог, дослідив обставини справи, належно оцінив надані сторонами докази й дійшов вірного висновку, що між сторонами було укладено договір позики і відповідачем порушені умови цього договору щодо своєчасного отриманих повернення грошових коштів та процентів за користування цими коштами.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не підписував договір позики та не отримував за його умовами грошових коштів не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Частиною 1 ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Так, ОСОБА_2 в апеляційній скарзі стверджував, що договір він не підписував та обставини укладання цього договору йому не відомі. Між тим, зазначені доводи належними доказами не підтверджені.

Посилання відповідача про безгрошовість спірного договору позики не можуть бути взяті до уваги, оскільки останній не оскаржував договір позики з підстав його безгрошовості та не підписання позичальником.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що місцевий суд повно з'ясував обставини справи, дав належну правову оцінку доказам, що надали сторони, а тому дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Між тим, вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 88 ЦПК України та стягуючи з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 1207 грн. 50 коп., районний суд не з'ясував та не врахував тих обставин, що ОСОБА_2 є інвалідом другої групи, а тому за п. 9 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору.

Враховуючи те, що позивач і відповідач звільнені від оплати судових витрат, то відповідно до ч. 2 ст. 88 ЦПК України такі витрати компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За такого, рішення районного суду в частині стягнення з ОСОБА_2 судових витрат підлягає скасуванню.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 9 березня 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_2 1 207 грн. 50 коп. судового збору скасувати.

В іншій частині зазначене рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: В.І. Козаченко

Л.М. Прокопчук