Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 320/6207/15Головуючий у 1-й інстанції Купавська Н.М.
Пр. № 22-ц/778/605/17Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.,

за участі секретаря Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 11 листопада 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_3» (надалі ОСОБА_3) до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором

ВСТАНОВИЛА:

15 липня 2015 року поштою (конверт т.с. 1 а.с. 33) ОСОБА_3 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, який у подальшому уточнив (т.2 а.с 73-74) та просив стягнути солідарно з ОСОБА_2, як позичальника, та ОСОБА_4, як поручителя, заборгованість за кредитним договором №411/2011 від 17 серпня 2011 року станом на 12.09.2016 року у розмірі 216022,08 грн., яка складається з: 78928,60 грн. прострочена сума кредиту; 3387,39 грн. відсотки; 27496,14 грн. комісія за РО; 106209,95 грн. пеня, від сплати якої у добровільному порядку відповідачі на користь Банку ухиляються.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 11 листопада 2016 року (т.2 а.с.131-133) позов Банку задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_4 на користь Банку заборгованість за кредитним договором № 411/2011 від 17 серпня 2011 року станом на 12 вересня 2016 року у розмірі 129812,13 грн., яка складається з: заборгованість за тілом кредиту у розмірі 78928,60 грн., заборгованість за відсотками у розмірі 3387,39 грн., комісії за управління кредитом у розмірі 27496,14 грн., пеня за несвоєчасне сплачення кредиту у розмірі 20000,00 грн.

Стягнуто в рівних частках з ОСОБА_2, ОСОБА_4 на користь держави судовий збір у розмірі 1298,12 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Відповідач ОСОБА_4 із зазначеним рішенням суду першої інстанції погодилась, останнє в апеляційному порядку не оскаржувала.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції в частині, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, ОСОБА_3 (позивач) та ОСОБА_2 (відповідач) подали апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі.

Банк (позивач) у своїй апеляційній скарзі (т.с. 2 а.с. 146-147) просив рішення суду першої інстанції в частині зменшення розміру пені з 106209,95 грн. до 20000,00 грн. скасувати та ухвалити нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 пеню за несвоєчасність виконання зобовязань за кредитним договором у розмірі 106209,95 грн., в іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 10 березня 2017 року (т.с. 2 а.с. 194) апеляційну скаргу Банку визнано неподаною та повернуто останньому.

ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (т.с. 2 а.с.137-138) просив рішення суду першої інстанції скасувати (фактично в частині задоволення позовних вимог Банку) та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області (т.с. 2 а.с. 171) апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 відкрито, справу призначено до апеляційного розгляду (т.с. 2 а.с. 172).

Банк подав апеляційному суду письмові заперечення на вищезазначену апеляційну скаргу ОСОБА_2 (т.с. 2 а.с. 186-187).

Розгляд цієї справи, призначений апеляційним судом вперше на 16 березня 2017 року, не відбувся та був відкладений (т.с. 2 а.с. 199) в порядку задоволення клопотання представника ОСОБА_2 ОСОБА_5 (т.с. 2 а.с. 197-198).

У судове засідання 18 травня 2017 року повідомлені апеляційним судом з додержанням вимог ст. ст. 74-77 ЦПК України про час і місце розгляду цієї справи (т.с. 2 а.с. 200-210, 213-223) всі особи, які беруть участь у справі, повторно не зявились, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

Відповідач ОСОБА_2, представник останнього та відповідач ОСОБА_4 про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили.

Банк через свого представника подав апеляційному суду поштою клопотання (т.с. 2 а.с. 211-212), в якому просив розглядати дану справу апеляційним судом без участі його представника.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів визнала неповажними причини неявки у дане судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, та на підставі ст. 305 ч. 2 ЦПК України ухвалила клопотання Банку задовольнити, розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю всіх осіб, які беруть участь у справі.

В силу вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов Банку частково у цій справі, керувався ст. ст. 10 - 11, 60, 197, 212, 214, 215, 224-226 ЦПК України, ст. ст. 509, 526, 527, 530, 549, 1050, 1054 ЦК України та виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог Банку в частині їх задоволення.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, які оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, суд першої інстанції правильно виходив при вирішенні цієї справи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Правовідносини з надання кредиту за своєю правовою природою є договірними правовідносинами.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що 17 серпня 2011 року між Банком та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №411/2011, відповідно до якого ОСОБА_3 надав останньому суму кредиту 161742,00 грн. Термін користування кредитом до 17 серпня 2017 року з процентною ставкою 3 % річних. Щомісячна комісія за управління кредитом у розмірі 1% від суми кредиту (т.с. 1 а.с.7-21).

У відповідності до умов договору, позичальник зобов'язався щомісячно до дати, встановленої в графіку, поповнювати свій поточний рахунок шляхом внесення готівкових коштів через касу банку або безготівковим перерахуванням, у сумі, не меншій суми чергового погашення відповідної частини кредиту та процентів та інших виплат, встановлених у графіку (п.2.8.2 вищезазначеного договору).

Строк кредитування становить: з дня фактичного надання кредиту на умовах договору включно по 17 серпня 2017 року. Строк кредитування може бути змінено на підставі домовленості сторін та/або в порядку, передбаченому умовах Договору. Моментом повного виконання боргових зобовязань позичальником за цим договором є день зарахування на відповідні рахунки банку в повному обсязі суми кредиту, нарахованих процентів за користування ним, інших плат, передбачених договором та штрафних санкцій, які можуть бути застосовані до позичальника внаслідок невиконання або неналежного виконання ним умов договору.

За користування кредитом встановлюється плата у вигляді процентів, які нараховуються за процентною ставкою в розмірі 3% річних (п. 2 спеціальної частини та п. п. 1.4 загальної частини договору).

Відповідно до п.4.2 спеціальної частини та п.1.5.2 загальної частини зазначеного договору за обслуговування кредиту встановлюється щомісячна плата у вигляді комісії за управління кредитом у розмірі 1% від суми кредиту.

Отже, підписуючи договір, ОСОБА_2 погодився з його умовами у повному обсязі, дійсність кредитного договору не оспорював, а навпаки, частково вносив платежі на його виконання.

Таким чином, суд першої інстанції правильно вважав, що сторони досягли домовленості згідно з положеннями статей 207, 640 ЦК України та уклали кредитний договір, у якому передбачили умови його виконання, а тому ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав.

Факт надання ОСОБА_2 кредитних коштів відповідачем не заперечувався у суді першої інстанції, а тому суд першої інстанції правильно визнав дану обставину такою, що не підлягає доказуванню, в силу вимог ст. 61 ч. 1 ЦПК України.

За даним договором п.3.3.2 позичальник зобовязався щомісячно виконувати свої боргові зобовязання відповідно до Графіку в порядку, передбаченому п.2.8 загальної частини договору регулярними рівними щомісячними платежами, що складаються з рівних частин основного боргу за кредитом та нарахованих на залишок основного боргу процентів.

Оскільки, ОСОБА_2, як позичальник, належним чином не виконував взяті на себе зобовязання, виникла заборгованість останнього перед Банком, яка відповідно розрахунку Банку станом на 12 вересня 2016 року становить: 78928,60 грн. - заборгованість по тілу кредиту; 3387,39 грн. - заборгованість по процентах; 27496,14 грн. заборгованість по комісії, пеня 106209,95 грн. (розрахунок т.с. 2 а.с. 73-76), від сплати якої на користь Банку ОСОБА_2 у добровільному порядку ухиляється.

Хоча в силу вимог ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобовязання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Відповідно до п.4.3 загальної частини договору, у випадку прострочення позичальником сплати або сплати не в повному обсязі чергового платежу за графіком, ОСОБА_3 має право вимагати від позичальника додатково сплатити Банку пеню, що розраховується від суми невиконаних боргових зобовязань (а саме: неповерненої чергової частини кредиту та/або несплачених процентів та/або комісії за управління кредитом), строк виконання яких настав і які не були виконані на день прострочення виконання. Ставка, яка застосовується для обчислення пені, зазначена в п. 13 спеціальної частини договору. Банк може використати право на застосування пені, починаючи з наступного дня, рахуючи з дати порушення позичальником терміну виконання свого грошового зобовязання, передбаченого цим договором, а якщо така дата порушення припадає на вихідний, святковий або неробочий день, то рахуючи з першого робочого дня, що слідує за таким вихідним, святковим або неробочим днем, та закінчуючи днем, що передує даті повного виконання всіх прострочених грошових зобовязань.

В п. 13 спеціальної частини договору передбачено, що пеня, передбачена п. 4.3 загальної частини договору, складає 0,50 % і розраховується за методом «факт/360» (метод «факт/360» передбачає, що для розрахунку використовується фактична кількість днів у місяці, але умовно в році 360 днів).

Банк в уточненій позовній заяві у цій справі нарахував позичальнику за прострочення платежів і невиконання умов договору пеню в сумі 106209,95 грн. (т. с. 1 а.с. 73-74), яку суд зменшив у цій справі до 20000,00 грн. на підставі ст.ст. 616 ч. 2, 551 ч.3 ЦК України.

Законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у цій справі в частині відмови Банку у стягненні частини вищезазначеної пені в апеляційному порядку на теперішній час не переглядається, оскільки це не є доводами апеляційної скарги ОСОБА_2 у цій справі, а апеляційну скаргу Банку було повернуто апеляційним судом останньому вищезазначеною ухвалою суду у цій справі.

В якості забезпечення зобовязань відповідача ОСОБА_2 за кредитним договором між Банком та ОСОБА_4 був укладений договір поруки від 17 серпня 2011 року (т.с. 1 а.с. 22-23), відповідно до умов якого поручитель зобовязалась у разі невиконання або порушення ОСОБА_2 своїх зобовязань перед Банком погасити заборгованість по кредитному договору в повному обсязі та відповідати по зобовязанням ОСОБА_2В в повному обсязі, як солідарний боржник.

Посилання відповідача на необґрунтованість нарахування відсотків, пені та комісії після звернення із позовом до суду, оскільки на його погляд це є фактичним припиненням договору, суд першої інстанції правильно вважав безпідставними, виходячи з наступного.

В силу вимог ст. 31 ЦПК України ч. 2 ЦПК України позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст. 598 ЦК України зобовязання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

П. 6.5 договору передбачено, що договір діє до повного виконання сторонами своїх зобовязань за ним. Термін повернення кредиту до 17 серпня 2017 року.

В ст. 599 ЦК України зазначено, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

З моменту укладення договору від 17 серпня 2011 року та отримання кредиту заяви від ОСОБА_2 про розірвання договору до Банку не надходило, заборгованість по кредиту не погашена, а тому, строк дії договору не закінчився та не закінчився і строк повернення кредиту.

Отже, кредитний договір є дійсним і діючим на час ухвалення судового рішення, а тому, його умови є обовязковими для виконання сторонами.

Таким чином, суд першої інстанції правильно вважав, що позов підлягає частковому задоволенню і стягненню солідарно з відповідачів підлягають такі суми: прострочена до повернення сума кредиту 78928,60 грн., прострочені проценти за користування кредитом 3387,39 грн., комісія за управління кредитом 27496,14 грн., пеня 20000,00 грн., всього 129812,13 грн.

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_6 є такими, що не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію відповідача, висловлену ним в його запереченнях на позов позивача у цій справі, та яку він та його представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

В силу вимог ст. 10 ч. 1 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідач ОСОБА_2 мав право та можливість у будь-який час, як до розгляду цієї справи судом першої інстанції, так й під час розгляду цієї справи судом отримати у Банку, як клієнт Банку, у позасудовому порядку виписку за своїм рахунком чи укласти із Банком акт звірки щодо сум нарахованих та сплачених за вищезазначеним кредитним договором та надати останні суду першої інстанції при ухваленні оскаржуємого рішення у цій справі, якщо вважав це за доцільне.

Якщо у відповідача ОСОБА_2 були труднощі в отриманні вищезазначених документів (виписки по рахунку чи отримання акту звірки із банком), останній мав права заявляти відповідне клопотання про витребування доказів перед судом першої інстанції у цій справі в порядку, передбаченому ст. 137 ЦПК України.

Однак, матеріали цієї справи не містять належних, допустимих доказів на підтвердження того, що відповідачем ОСОБА_2 чи представником останнього заявлялось перед судом першої інстанції вищезазначене клопотання з дотриманням вимог ст. 137 ЦПК України.

Хоча при цьому встановлено, що суд першої інстанції у цій справі на виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України сприяв повному та всебічному зясуванню обставин цієї справи (розяснював особам, які беруть участь у справі їх права та обовязки тощо).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення відповідача ОСОБА_2 від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Відповідачі у цій справі, та зокрема відповідач ОСОБА_2 та представник останнього, не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування своїх заперечень проти позову Банку у цій справі в частині його задоволення.

Згідно із ст. 58 ч.1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

Суд першої інстанції розглянув дану справу повно, всебічно та з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку

Банк не зобовязаний був надавати суду у матеріали цієї справи первинні бухгалтерські документи в обґрунтування нарахованої позичальнику ОСОБА_2 розміру та складових вищезазначеної заборгованості за вищезазначеним кредитним договором.

Розрахунок Банку заборгованості позичальника ОСОБА_2 за вищезазначеним кредитним договором (т.с. 2 а.с. 75-76) є належним, допустимим доказом у цій справі в обґрунтування позову Банку у цій справі. Цим розрахунком було враховано усі платежі позичальника та правильно розраховано усі складові заборгованості (прострочену суму кредиту, відсотки, комісію та пеню) відповідно до погоджених умов вищезазначеного кредитного договору, тому суд першої інстанції правильно прийняв до уваги цей розрахунок у цій справі.

Належні допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні та відповідачами, зокрема ОСОБА_2 чи представником останнього, суду у матеріали цієї справи не надані.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Суд першої інстанції застосував у цій справі ст. 551 ч. 3 ЦК України для зменшення розміру нарахованої Банком позичальнику за вищезазначеним кредитним договором пені, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 з приводу протилежного у цій справі ґрунтуються на припущеннях.

Крім того, судом першої інстанції у цій справі для зменшення пені була застосована не лише ст. 551 ч. 3 ЦК України (предмет неустойки), а ще й правовий висновок ВСУ, якій є обовязковим для загальних судів в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України, та ст. 616 ч. 2 ЦК України (правові наслідки порушення зобовязання з вини кредитора), яка дозволила суду першої інстанції зменшити пеню у цій справі до розміру 20000,00 грн., якій є меншим за суму основного боргу, якій підлягає стягненню у цій справі з відповідачів у солідарному порядку на користь Банку.

При вищевикладених фактичних обставинах цієї справи, правильно встановлених судом першої інстанції у цій справі, підстави, передбачені ст. 559 ч. 4 ЦК України, для припинення вищезазначеного договору поруки, укладеного Банком із поручителем ОСОБА_4, відсутні, а тому остання є перед Банком у цій справі солідарним боржником разом із позичальником ОСОБА_2

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Описки суду першої інстанції в оскаржуємому рішенні у мотивувальній частині щодо помилкового посилання суду на ст. ст. 224-226 ЦПК України (заочний розгляд справи), хоча насправді мав місце загальний розгляд цієї справи, відповідач ОСОБА_2 та його представник були присутні у судовому засіданні у суді першої інстанції, не є порушенням, передбаченим ст. 309 ч. 3 ЦПК України, та не може бути підставою для скасування правильного по суті рішення суду першої інстанції у цій справі, а можуть бути усунені у подальшому за ініціативою суду або за заявою осіб, які беруть участь у справі в порядку, передбаченому ст. 219 ЦПК України.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2, як особи, яка подала апеляційну скаргу, не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції в оскаржуємій частині є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення в оскаржуємій частині, яким спір знайшов своє належне вирішення.

Крім того, встановлено, що суд першої інстанції оскаржуємим рішенням з додержанням вимог ст. 88 ЦПК України вирішив питання про розподіл між сторонами понесених ними судових витрат у цій справі, повязаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції в оскаржуємій частині або ж його зміни.

В решті рішення суду першої інстанції (в частині відмови Банку у стягненні з відповідачів частини пені) апеляційним судом в апеляційному порядку у цій справі не переглядалось.

Крім того, у разі відмови відповідачу ОСОБА_2 у задоволенні його апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок Банку будь-яких судових витрат, повязаних із розглядом цієї справи апеляційним судом, у тому числі у вигляді судового збору (т.с. 2 а.с. 168), сплаченого ним при подачі вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402- VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 11 листопада 2016 року у цій справі в оскаржуємій частині залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено в частині, яка була предметом апеляційного перегляду, безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_1 ОСОБА_7ОСОБА_8