Справа № 315/935/16-ц
Номер провадження № 2/315/9/17
27 січня 2017 рокуГуляйпільський районний суд Запорізької області
у складі: головуючого судді Каракай Н.Д.
при секретарі Браціло І.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Гуляйполе Запорізької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ваш Авто» про захист прав споживача, -
Згідно п.1.3 Договору лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність (отримати право власності на Предмет лізингу) та передати предмет у користування лізингоодержувачу на термін та на умовах, передбачених цим Договором. Лізингоодержувач користується Предметом лізингу на умовах данного Договору фінансового лізингу та згідно з положеннями чинного законодавства.
Однак, в договорі це передбачено, адміністративний платіж, а також у неї не було можливості детально ознайомитися з умовами договору до його підписання, так як представник відповідача не надала достовірної інформації, завірила в тому, що всі істотні умови договору вона пояснила та спонукала її підписувати договір швидше, мотивуючи тим, що на неї чекають інші особи, які бажають укласти договір лізингу.
Крім того, їй протягом обіцяного терміну предмет лізингу не був переданий.
Позивачка вважає, що даний платіж лізингодавець включив у договір незаконно, що призводить до недійсності даної умови договору та що до спірних правовідносин між нею та відповідачем підлягає застосуванню рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року № 15- рп/2011, Справа № 1-26/2011, а саме врахувати, що їй, споживачу, на момент укладення договору об'єктивно бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору фінансової послуги із запропонованих на ринку, а також для оцінки договору з відповідачем щодо придбання у нього послуги фінансового лізингу, який мав стандартну форму. Оскільки вона не має відповідної юридичної чи економічної освіти, тому при укладенні договору помилково придбала не потрібні їй на умовах відповідача послуги з фінансового лізингу.
Після того як позивачка детального ознайомилася з оспорюваним договором, зрозуміла, що підписала собі на шкоду, вважала за необхідне розірвати його, однак, згідно умов даного договору, при його розірванні вона не може повернути собі вкладені кошти, що є порушенням законодавства та її прав як споживача.
В п. 12.1. договору зазначено, що лізингоодержувач, який сплатив адміністративний платіж та частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір. В такому випадку поверненню підлягає 60% від сплаченого авансового платежу, 40% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає. Тобто відповідач в договорі надав собі можливість не повертати кошти, проплачені споживачем його послуг у разі розірвання договору останнім. Однак, при розірванні договору лізингодавцем ніяких санкцій не передбачено, що приводить до дисбалансу договірних умов та порушує норми законодавства. Також, всупереч норм законодавства, лізингодавець взагалі не надав можливості лізингоодержувачу відмовитись від договору. Тому дана умова договору є незаконною та несправедливою відносно лізингоодержувача, що призводить до її недійсності.
Відповідно до ч.3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є наступні умови, що зазначені в договорі фінансового лізингу: про надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору.
Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості, адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення цивільного права, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства. Однак даний договір не відповідає зазначеним вимогам законодавства.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Далі в позові зазначила, що якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.
У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому.
Умови пункту 1.4 оспорюваного договору (про те, що лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо, а за вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець) суперечить вимогам частини першої статті 808 ЦК України щодо солідарної відповідальності продавця і лізингодавця.
За умовами пункту 3.2.6. договору лізингодавець має право розірвати даний договір в односторонньому порядку за умовами невиконання Лізингоодержувачем умов даного договору. При цьому лізингодавець не зобов'язаний завчасно повідомляти лізингоодержувача про розірвання даного договору. Такі умови встановлені відповідачем навіть незалежно від істотної зміни обстановки передбаченої ст. 652 ЦК України.
За умовами пункту 3.2.7. лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати договір навіть не тільки коли лізингоодержувач не обере новий предмет лізингу, а й у випадку, коли неможливо придбати предмет лізингу. Хоча згідно п. 3.1.1. обов'язок придбання предмету лізингу лежить тільки на відповідачеві, і на час визначеної фактичної проплати за предмет самого предмета лізингу у лізингодавця ще немає, а він буде придбаватись, у тому числі, за кошти Лізингоодержувача. І навіть у цьому разі, коли частково проплачений предмет лізингу, обов'язок придбати який повинен відповідач, знову встановлюється порядок повернення внесених коштів Лізингоодержувача у порядку п. 12.1 ст.12 даного договору, а саме, що коли лізингоодержувач, який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору, шляхом направлення листа рекомендованою кореспонденцією. Застережено даним пунктом, що у такому випадку поверненню підлягає 60% від сплаченого авансового платежу або частини авансових платежів, 40% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору, а адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає.
Тобто, встановлено жорстку односторонню відповідальність лізингоодержувача не лише за будь-яке порушення зобов'язання, а й за розірвання договору за його ініціативою, що є обмеженням принципів свободи договору, справедливості, розумності та добросовісності та є несправедливими.
Відповідно до п. 9.8 договору, крім адміністративного платежу, встановлено також одноразовий платіж, розмір якого становить 3% від вартості транспортного засобу вказаного в договорі, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на здійснення необхідних дій, які пов'язані з передачею предмета лізингу.
Відповідно до п.п. 8.2, 8.3 Договору вартість предметі лізингу визначена у доларах США, при цьому зазначено, що усі валютні і ризики при зміні курсу покладаються тільки
на позивача як лізингоодержувача, не передбачено жодних гарантій для лізингоодержувача на зменшення розміру платежу у разі зменшення курсу долара до національної валюти.
Тому, позивачка вважає, що умови договору обмежують її права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання нею обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця. які суперечать вимогам чинного законодавства.
Ухвалою від 21.09.2016 Гуляйпільського районного суду Запорізької області позовну заяву ОСОБА_1 до ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» про захист прав споживачів було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків (а. с. 23).
Представник відповідача у судове засідання повторно не з'явився, після початку розгляду справи в заочному порядку в період оголошення перерви в судовому засіданні для допиту свідка, 26.01.2016 року надав через електронну адресу суду клопотання про долучення до матеріалів справи письмових заперечень та розгляд справи без участі представника відповідача в звязку із зайнятістю його в іншому судовому засіданні, прохає долучити додані заперечення до матеріалів справи, надати належну правову оцінку викладеній в них правовій позиції Товариства та врахувати її при вирішенні справи, просить розглянути цивільну справу № 315/935/16-ц без участі представника відповідача на підставі наданих сторонами доказів (а. с 61).
В запереченні на позовну заяву (а. с. 62-76) відповідач зазначив, що предметом спору за даною цивільною справою є Договір фінансового лізингу № 004585, укладений між Позивачем та Товариством 08 березня 2016 року (далі - Договір).
Предметом Договору є транспортний засіб трактор марки «МТЗ» моделі «82.1.», двигуном обємом 4.75, механічним типом КПП, привідом 4x4, погодженою сторонами вартістю у розмірі 400 000 (чотириста тисяч ) гривень 00 копійок
Правовідносини, що виникають між сторонами за договором фінансового лізингу, регулюються положеннями статей 806 - 809 ЦК України, що розташовані у параграфі 6 «Лізинг» глави 58 «Найм (оренда)» ЦК України. До договору лізингу, відповідно до частини 2 статті 806 ЦК України, застосовуються загальні положення про найм (оренду), що визначені у параграфі 1 глави 58 ЦК України, з урахуванням особливостей, встановлених параграфом 6 глави 58 ЦК України та законом. Так, в Україні спеціальним нормативно-правим актом, що регулює правовідносин фінансового лізингу, є Закон України «Про фінансовий лізинг». Також, до відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, такий договір є чітко визначеним діючими нормами законодавства та має власне спеціальне регулювання, що визначає як порядок укладення договору фінансового лізингу, так і виконання такої угоди.
При підписанні договору сторони дійшли згоди щодо усіх істотних умов (предмет лізингу, розміри лізингових платежів та строк лізингу), визначених такими законодавством для договорів фінансового лізингу, у належній формі (письмовій), засвідчивши свої наміри на виникнення обопільних прав та кореспондуючих їм обовязків за такими Договорами, власноручно підписавши оригінали кожної сторінки Договорів із Додатками до них Додаток №1 та Додаток №2) у двох екземплярах.
Таким чином, Договір є укладеним із дотриманням усіх обовязкових умов чинності договору фінансового лізингу, та відсутні підстави для визнання їх недійсним, у порядку статті 215 ЦК України, а отже, у відповідності до статті 629 ЦК України є обовязковими до виконання сторонами.
За умовами підписаного Договору, Лізингодавець Товариство, зобовязується передати у користування транспортний засіб на умовах фінансового лізингу у строк протягом 120 (сто двадцять) робочих днів (але не більше) з моменту сплати ним на рахунок Лізингодавця наступних платежів: Адміністративного платежу. Авансового платежу. Комісії за передачу предмета лізингу ( пункт 4.1. Статті 4 Договору). Саме щодо такого строку передачі Предмета Лізингу Лізингодавцем у користування Лізингоодержувачу на умовах Договору, Сторони дійшли згоди.
До того ж при укладенні Договору Сторони погодили черговість зарахування грошових коштів, що сплачуються Лізингоодержувачем на користь Лізингодавця у рахунок виконання Договору, про що зазначили у пункті 9.7. Статті 9 Договору, відповідно до якого «Кошти, які сплачуються Лізингоодержувачем до моменту отримання предмета лізингу, незалежно від їх призначення, яке вказується у квитанції, зараховуються по даному Договору у наступному порядку: - Адміністративний платіж; - Авансовий платіж; - Комісія за передачу предмета Лізингу...».
Так, у рахунок виконання свого обовязку за Договором Позивач, як Лізингоодержувач, сплатила на користь Товариства грошові кошти на загальну суму 40 000 (сорок тисяч) гривень 00 копійок, які у порядку пункту 9.7 статті 9 Договору були зараховані як Адміністративний платіж. Так, і по сьогодення окрім такої суми грошових коштів ОСОБА_1 більше не сплачувалося жодних платежів.
Таким чином, враховуючи погашення Позивачем лише Адміністративного платежу, й умови пунктів 1.7. та 4.1. Договору, у Товариства й по сьогодення ще не виникло обовязку щодо передачі у користування Предмета Лізингу.
Сторони після підписання Договору не укладали у встановленому Договором та Законом порядку жодної додаткової угоди щодо зміни, виключення чи доповнення тексту такого правочину, правовідносини між Позивачем та Товариством регулюються виключно на підставі Договору у редакції, що була погоджена ними при укладенні такого та Товариство взаємодіє із Позивачем виключно на підставі й на умовах, викладених у підписаному Сторонами Договорі фінансового лізингу № 004585 від 08 серпня 2016 року.
Положення пункту 12.1 Договору, застосовується у випадку, коли Лізингодавець не порушує свої зобовязання за Договором, не відмовляється від виконання Договору, а навпаки належним чином їх виконує, а Лізингоодержувач за власною ініціативою, з тих чи інших причин, що не є наслідком винної поведінки Лізингодавця, тобто не є невиконанням чи неналежним виконанням умов договору з боку лізингодавця, має наміри на розірвання Договору. При цьому слід врахувати відсутність положення у діючому законодавстві України, що регулює відносини сторін договору фінансового лізингу, що б надавало право Лізингодавцю розірвати Договір при належному виконанні своїх обовязків з боку Лізингоодержувача.
Відповідно до оспорюваної норми Договору, Лізингодавець утримує Адміністративний платіж та 40% (сорок відсотків) від суми сплаченого Авансового платежу. Як вже зазначалося в попередніх доводах, встановлення Адміністративного платежу у Договорі є правомірним, та є винагородою Лізингодавця за надані послуги з приводу укладення Договору, а тому є правомірним утримання Лізингодавцем такої грошової суми у повному розмірі.
Щодо утримання 40% від суми сплаченого Авансового платежу, то така сума є штрафом за дострокове розірвання Договору при належному його виконанні з боку Лізингодавця. Відповідно до частини 2 статті 549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Лізигоодержувач, за умовами оспорюваного пункту, належним чином не виконує свої обовязки, зокрема, не дочекавшись отримання предмета лізингу у встановлений Договором строк, відмовляється від договору. Встановлення такої штрафної санкції є обумовленим законодавством з огляду на наступні положення: пункт 3 частини 1 статті 611 ЦК України встановлює право стягнення неустойки за невиконання чи неналежне виконання умов договору. Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» встановлює обовязок Лізингоодержувача щодо прийняття предмета Лізингу, а пункт 3 частини 2 вказаної статті зобовязує Лізингоодержувача своєчасно вносити лізингові платежі. Таким чином, дострокове розірвання договору є неналежним виконанням договору, а тому правомірно встановлення штрафних санкцій. Прохає відмовити повністю в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства про захист прав споживача.
Відповідно до вимог ч. 4 ст. 169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином (а. с. 40, 49), суд вирішує справу на підставі наявних у справі даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Справа розглянута в заочному порядку, на підставі наявних в ній доказах, проти чого не заперечує позивач та представник позивача.
Суд, вислухавши доводи позивача та її представника, свідка, вивчивши матеріали справи, приходить до слідуючого, що даний позов підлягає задоволенню, поскільки судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини.
Згідно заявки на укладення угоди від 08.08.2016 року, вартість предмету лізингу: трактор МТЗ 82,1 складає 130000 тис. грн.. за 1 одиницю (а. с. 19 на звороті).
Пункт 12.1. договору лізингу від 08.08.2016 року зазначає - лізингоодержувач, який не сплатив лізінгові платежі, що передбачені в п. 1.7 та 4.1, та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця та зазначення реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 60% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає (а. с. 16 на звороті).
Суд, вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав:
Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Стаття 11 ЦПК України передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі
Пункт 12.1. договору лізингу від 08.08.2016 року зазначає - лізингоодержувач, який не сплатив лізінгові платежі, що передбачені в п. 1.7 та 4.1, та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця та зазначення реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 60% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає (а. с. 16 на звороті)
Отже, відповідач в договорі надав собі можливість не повертати кошти, сплачені споживачем його послуг у разі розірвання договору останнім. Однак, при розірванні договору лізингодавцем ніяких санкцій не передбачено, що приводить до дисбалансу договірних умов та порушує норми законодавства.
Пленум Верховного Суду України у п. 8 постанови від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.
Звертаючись до суду з позовом, позивач просила суд визнати недійсним пункт 12.1 договору фінансового лізингу, оскільки його умови, визначені відповідачем, є несправедливими та суперечать чинному законодавству та законам України.
Для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.
Вказаний пункт договору порушує принципи добросовісності і справедливості, оскільки відповідач не обґрунтував співмірність розміру платежу за організацію даного договору виконаній послузі, яка згідно зі ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», не є лізинговим платежем, а фактично полягає у виготовленні стандартної форми договору.
Як вбачається із наведених договірних умов, складова першого лізингового платежу - «адміністративний платіж» виходить за межі переліку платежів, передбачених законом.
Лізинговий кредит - це кредитні відносини між юридичними особами, які виникають у разі оренди майна і супроводжуються укладанням лізингової угоди. Лізинг є специфічною формою майнового, тобто товарного кредиту.
У ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що за договором фінансового лізингу, лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).
За змістом ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг», відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.
Відповідно до норми ч. 1 ст. 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).
Відповідно ч.2 статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.
Згідно із ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно з п. 2. ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема: форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.
У ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.
Згідно п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1996 року № 5 у справах за позовами про захист прав споживачів, порушених внаслідок недостовірної або неповної інформації про товар (роботу, послугу) чи недобросовісної його реклами, суд має виходити з припущення, що споживач не має спеціальних знань про властивості та характеристики товарів (робіт, послуг).
Згідно ч. 9 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо в результаті застосування умов договору, що обмежують права споживача, споживачеві завдано збитків, вони відшкодовуються винною особою у повному обсязі. Споживач має право на відшкодування збитків, завданих йому виробником (виконавцем, продавцем), у зв'язку з використанням останнім переваг свого становища у виробничій чи торговельній діяльності.
Доводи поданих відповідачем письмових заперечень суд не приймає до уваги, оскільки відповідно до правової позиції викладеної в постанові Верховного Суду України від 16.12.2015 року у справі № 6-2766цс15 судом встановлено несправедливість умов договору, яким порушено принцип добросовісності, умови договору містять істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків сторін та завдають шкоди споживачеві.
А тому позов підлягає задоволенню, як такий, що ґрунтується на законі, підтверджений встановленими обставинами та наданими доказами.
Частиною першою статті 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Як вбачається з наданих квитанцій, позивач за подання до суду позову, сплатив судовий збір в розмірі 1102 грн. 40 коп., виходячи з розміру, встановленого п.п.1 та п.п. 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 60, 88, 157, 169, 212-215, 224-228 ЦПК України, ст.ст. 203, 215, 806, 807 ЦК України суд, -
Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ваш Авто» про захист прав споживача задовольнити.
Визнати пункт 12.1 Договору фінансового лізингу № 004585 від 08.08.2016 року недійсним з моменту укладення.
З повним текстом рішення учасники процесу можуть ознайомитися 02.02.2017 року.
На заочне рішення може бути подана заява про його перегляд протягом 10 днів з дня отримання копії заочного рішення відповідачем.
Рішення може бути оскаржене позивачем до Апеляційного суду Запорізької області через Гуляйпільський районний суд Запорізької області шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: ОСОБА_7