Справа № 462/4752/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 січня 2017 року Залізничний районний суд м.Львова у складі:

головуючого судді Колодяжного С.Ю.

з участю секретаря Обертас Н.М.

законного представника відповідача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м.Львові цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося з позовом в суд про стягнення з ОСОБА_3 33681,55 грн. заборгованості за кредитним договором від 16.02.2011 року. Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що відповідно до укладеного з ПАТ КБ «ПриватБанк» договору №б/н від 16.02.2011 року ОСОБА_3 отримав в банку кредит у розмірі 3400 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 відсотків на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті, складають між ним та банком договір. Банк виконав свої зобовязання за кредитним договором, однак, відповідач належним чином умов вказаного договору не виконав і станом на 31.07.2016 року в нього утворилась заборгованість перед ПАТ КБ «ПриватБанк» у розмірі 33681,55 грн., з яких 3397,46 грн. тіло кредиту, 24954,02 грн. заборгованість за відсотками, 3250 грн. заборгованість за пенею, комісією, а також 500 грн. штрафу (фіксована частина) та 1580,07 грн. штрафу (процентна складова).

Суд ухвалив справу розглядати без участі представника позивача, який представив заяву (а.с.26), що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, необхідні доказ є в матеріалах справи, просить розглядати справу у його відсутності, що відповідає вимогам ч.2 ст.158 ЦПК України.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 та законний представник відповідача - ОСОБА_1 (рішеннями Залізничного районного суду м.Львова від 12.11.2013 року і 04.02.2014 року відповідач ОСОБА_3 визнаний недієздатним, встановлено опіку над ним і його мати ОСОБА_1 призначено опікуном) проти задоволення позову заперечили, з покликанням на те, що ОСОБА_3 кредитного договору не підписував. При цьому зазначили, що договір, на який посилається позивач, з огляду на наявні у матеріалах справи документи є нікчемним, оскільки при його укладені не дотримана письмова форма, передбачена ст.1055 ЦК України. Просять в позові відмовити.

Заслухавши пояснення представника відповідача і законного представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 16.02.2011 року ОСОБА_3 заповнив і підписав у відділенні ПАТ КБ «ПриватБанк» бланк анкети-заяви про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг, згідно якої отримав платіжну картку (а.с.11).

У заяві, серед іншого, зазначено, що ОСОБА_3 погоджується, що дана заява разом з памяткою клієнта і Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають договір між ним і банком про надання банківських послуг.

З наявних матеріалів, зокрема, з розрахунку заборгованості за договором № б/н від 16.02.2011 року (а.с. 6-7) вбачається і не спростовано стороною відповідача, що ОСОБА_3 користувався платіжною карткою, одержаною на підставі заяви від 16.02.2011 року, здійснював відповідні операції.

Із матеріалів справи вбачається, що станом на 31.07.2016 року банк визначив за договором від 16.02.2011 року заборгованість у розмірі 33681,55 грн., з яких 3397,46 грн. тіло кредиту, 24954,02 грн. заборгованість за відсотками, 3250 грн. заборгованість за пенею, комісією, а також 500 грн. штрафу (фіксована частина) та 1580,07 грн. штрафу (процентна складова).

Зі змісту ст. 10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст.212 ЦК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Разом з тим, суд критично ставиться до наданих позивачем доказів на підтвердження наявності у відповідача ОСОБА_3 заявленого розміру заборгованості з огляду на наступне.

За загальними правилами, що випливають з положень ст.ст. 11-14, 202, 509, 525, 526, 546, 549, 550, 610, 614, 622-625, 1054 ЦК України, цивільні права та обов'язки, виникають, зокрема, з договорів, і повинні належно виконуватися; позичальник зобов'язаний повернути кредитору усе заборговане на умовах, передбачених договором і законом, а кредитор управі вимагати виконання порушеного зобов'язання, стягнення неустойки; особа здійснює свої права та виконує цивільні обов'язки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства, зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, зловживання правом не допускається; особа діє у цивільних відносинах вільно, на власний ризик і повинна діяти, в т.ч., вчиняючи правочин, добросовісно, розумно, передбачаючи наслідки.

Разом з тим за змістом положень ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів» щодо укладання договору про споживчий кредит: договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст.626, ст.627 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.628, ч.1 ст.634 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства; договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно із ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, істотними є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до абз. 2, 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцю будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені в договорі.

Відповідно до ч. 2 ст. 215, ч.1 ст.218, ч.2 ст.1055 ЦК України кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним; якщо недійсність правочину встановлена законом (нікчемний правочин), визнання його судом недійсним не вимагається.

Судом встановлено, що у справі наявні лише витяг із Умов та правил надання банківських послуг, витяг із Тарифів банку по картках «Універсальна», «Універсальна» Contract і «Універсальна ГОЛД» та заява про надання банківських послуг, заповнена ОСОБА_3

За змістом пункт 2.1.1.2.1 Умов для надання послуг банк видає клієнту картку, її вид визначений у пам'ятці клієнта/довідці про умови кредитування і заяві, підписанням якої клієнт і банк укладають договір про надання банківських послуг.

Однак, з наданих суду документів не вбачається обєктивних даних про те, яка саме платіжна карта була видана відповідачу - її вид і відповідно тарифи, які застосовуються щодо такого виду картки, в тому числі розмір відсоткової ставки, номер і строк дії картки, а також який номер карткового рахунку відкритого відповідачу, по якому обліковуються операції з використанням платіжної картки.

Пунктом 2.1.1.2.3 Умов та правил надання банківських послуг, наданих суду, встановлено, що після отримання банком від клієнта необхідних документів, а також заяви, банк проводить перевірку наданих документів і приймає рішення про можливість встановлення кредитного ліміту на кредитну карту.

Крім того, пунктом 3.3 Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 30 квітня 2010 року № 223, визначено, що кредитна лінія під операції зі спеціальними платіжними засобами, до яких відносяться платіжні картки відкривається банком на визначений термін і в межах установленого договором ліміту заборгованості або граничної суми кредитування. Строк дії кредитної лінії, яка відкривається під спеціальні платіжні засоби, установлюється договором.

У даній справі, судом з матеріалів справи, які представник позивача в поданій заяві вважає достатніми для вирішення спору (а.с. 26), не установлено граничного строку дії картки, відповідні докази позивачем суду не надані, ураховуючи, що у матеріалах справи відсутні довідка про умови кредитування та рішення банку, яким встановлено кредитний ліміт на кредитну картку, якщо таке рішення приймалось банком.

Тарифи не містять дати їх встановлення, вихідних реквізитів, не підписані уповноваженою на складання, видачу таких документів особою банку.

При цьому, Тарифи та/або витяг не підписані позичальником. Наданий суду витяг з Тарифів не відповідає встановленим ст.ст. 57-59, 64 ЦПК України вимогам щодо належності та допустимості письмового доказу та не може братися судом до уваги. У документах, що складалися банком 16.02.2011, не зафіксовано, а суду не було надано офіційних даних про те, кредитну картку якої саме платіжної системи було видано клієнту, тоді як умови кредитування у цих системах є різними.

Щодо Умов та правил надання банківських послуг, наданих позивачем, то суд не встановив наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що з цими Умовами був ознайомлений і саме їх розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника.

У звязку із цим доводи представника відповідача про неознайомлення ОСОБА_3 з Умовами та правилами надання банківських послуг не можна визнати необґрунтованими, такі Умови не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору від 16.02.2011 року.

Відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не може бути перешкодою для неврахування інтересів відповідача при вирішенні цього спору.

Саме до цього зводяться правові висновки, що викладені в постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 року у справі № 6-16цс15 висновки якого у відповідності до ч.1 ст. 360-7 ЦПК України є обовязковими для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, та мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Підстав для відступу від вищезгаданої правової позиції Верховного Суду України суд, за встановлених обставин, не вбачає.

Таким чином, у справі відсутній кредитний договір від 16.02.2011 року, оскільки наявні документи не утворюють визначеної кредитором сукупності документів, що разом складають договір, тож сторони не уклали договір у формі, що її визначив сам позивач і на додержання якої погодився відповідач. Відсутність доказів дотримання належної письмової форми кредитного договору має наслідком його нікчемність, а також відсутність правової підстави для предявлення банком позову про стягнення боргу, що виник саме з такого договору та на погоджених сторонами умовах. На час розгляду справи судом немає можливості встановленим порядком безспірно зясувати умови, на яких були надані банком кошти відповідачу, зокрема, щодо процентної ставки, щомісячної комісії за користування кредитом, які є регулярними платежами, впливають на сукупну вартість кредиту та належать до істотних умов кредитного договору. Здійснення сторонами певних цивільних прав і обовязків, що виникли внаслідок їхніх дій, не спростовує факту недотримання належної форми договору, сама по собі сплата часткових платежів за кредитом не може свідчити про належне досягнення згоди щодо всіх істотних умов договору, про обізнаність з усіма умовами договору, якщо не були дотримані вимоги закону щодо відповідного оформлення правовідносин. Ці обставини вже самі по собі виключали можливість задоволення позову з тих підстав і в тих межах, в яких він був предявлений.

Крім цього, суд приймає до уваги те, що згідно з ч.1 ст.7 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється державною мовою.

Відповідно до частини третьої статті 14 Закону України № 5029-VI «Про засади державної мовної політики» сторони, які беруть участь у справі, подають до суду письмові процесуальні документи і докази, викладені державною мовою. У межах території, на якій поширена регіональна мова (мови), що відповідає умовам частини третьої статті 8 цього Закону, за згодою сторін суди можуть здійснювати провадження цією регіональною мовою (мовами).

Державною мовою України є українська мова (стаття 10 Конституції України та стаття 6 Закону № 5029-VI).

Частина третя статті 8 Закону № 5029-VI передбачає, що сторони, які беруть участь у справі, подають до суду письмові процесуальні документи і докази, викладені державною мовою. У межах території, на якій поширена регіональна мова (мови), що відповідає умовам частини третьої статті 8 цього Закону, за згодою сторін суди можуть здійснювати провадження цією регіональною мовою (мовами).

Тобто, обов'язковою умовою для здійснення судочинства в Україні регіональною мовою (мовами) є її поширення як такої на відповідній території України згідно з рішенням місцевої ради.

Водночас, на території м.Львова ані російська, ані жодна інша мова як регіональна мова поширена не була.

Відповідно до ст.10 Конституції України державною мовою в Україні є українська мова. Держава забезпечує всебічний розвиток і функціонування української мови в усіх сферах суспільного життя на всій території України. Застосування мов в Україні гарантується Конституцією України та визначається законом.

Як розяснив Конституційний Суд України у рішенні від 14.12.1999р. (справа № 1-6/99 № 10-рп/99) положення частини першої статті 10 Конституції України, за яким "державною мовою в Україні є українська мова", треба розуміти так, що українська мова як державна є обовязковим засобом спілкування на всій території України при здійсненні повноважень органами державної влади та органами місцевого самоврядування (мова актів, роботи, діловодства, документації тощо), а також в інших публічних сферах суспільного життя, які визначаються законом (частина пята статті 10 Конституції України).

Відповідно до ст.11 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судочинство і діловодство в судах України провадиться державною мовою. Суди забезпечують рівність прав громадян у судовому процесі за мовною ознакою. Суди використовують державну мову в процесі судочинства та гарантують право громадян на використання ними в судовому процесі рідної мови або мови, якою вони володіють.

Аналогічну позицію підтвердив ВСУ у своїй постанові від 06.07.2016 року в справі № 21-1092а16.

Отже, за наведених вимог законодавства, надані позивачем документи - Умови та правил надання банківських послуг, витяг із Тарифів банку, складені російською мовою, не можна вважати належними і допустимими доказами у справі.

Щодо анкети-заяви, заповненої відповідачем, то така складена також російською мовою, тоді як п.2.4 Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 30 квітня 2010 року № 223, передбачає, що умови договору між банком емітентом платіжної картки і клієнтом мають бути викладені державною мовою. Укладення договору іншою мовою здійснюється за домовленістю емітента та клієнта відповідно до законодавства України.

З матеріалів справи не вбачається домовленості сторін щодо укладення договору російською мовою.

Встановлені під час судового розгляду та наведені вище обставини, дають підстави для висновку, що обставини наведені позивачем ПАТ КБ «ПриватБанк» у позовній заяві не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду.

Таким чином, враховуючи все вищенаведене, суд вважає висновку, що позивачем не доведено підставність та обґрунтованість своїх позовних вимог, а відтак, у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» слід відмовити.

Зі змісту ст.88 ЦПК України судові витрати у справі покладаються на сторону, проти якої постановлене рішення, тобто у даному випадку не відшкодовуються позивачу.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд

вирішив:

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 16.02.2011 року відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Залізничний районний суд м.Львова шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: (підпис)

З оригіналом згідно.

Суддя: С.Ю. Колодяжний