АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/1320/2017 Головуючий у суді першої інстанції - ЯценкоН.О.
Унікальний номер справи № 756/4958/16-ц Доповідач у суді апеляційної інстанції - Оніщук М.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 січня 2017 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючий суддя Оніщук М.І.,

судді Українець Л.Д., Шебуєва В.А.,

секретар Майданець К.В.,

за участю:

позивача ОСОБА_3,

представника позивача ОСОБА_4,

представника відповідача Ковальчук Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу заступника прокурора міста Києва на рішення Оболонського районного суду м.Києва від 28 жовтня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до прокуратури міста Києва, треті особи: одинадцята Київська державна нотаріальна контора, Приватне акціонерне товариство «Трест Київміськбуд» про зняття арешту,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до прокуратури міста Києва про зняття арешту.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 17.02.2016 йому стало відомо, що на квартиру АДРЕСА_1 накладено арешт постановою ст.слідчого В.В.Плахотніка прокуратури міста Києва, без номера від 16.05.2011 по справі № 55-3532.

17.05.2011 одинадцята Київська державна нотаріальна контора міста Києва внесла запис до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна за №11179784. Згідно постанови про накладення арешту, арешт накладено на майно ПрАТ «Трест Київміськбуд-1», до якого він не має жодного відношення. ПрАТ «Трест Київміськбуд» не є власником цієї квартири.

Квартира на яку накладено арешт належить йому на підставі договору купівлі-продажу квартири № 2951 від 27.09.2005, посвідченим Руденком В.О. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, реєстраційним посвідченням №009140 Київського бюро технічної інвентаризації від 05.10.2005, довідкою Київського бюро технічної інвентаризації КВ-2016 № 2972 від 04.02.2016.

Вважає, що дії слідчого прокуратури є не законними та такими, що порушують його охоронювані законом інтереси, як власника майна.

Накладення арешту та внесення відповідного запису до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна обмежує його законні права як власника квартири, щодо вільного розпорядження майном, унеможливлює укладення договорів відчуження, здачі в оренду, тощо належної йому квартири.

У зв'язку з викладеним просив суд зняти арешт з квартири АДРЕСА_1, накладений постановою старшого слідчого В.В.Плахотніка прокуратури міста Києва, без номера від 16.05.2011 по справі 55-3532, 17.05.2011.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 28.10.2016 позов задоволено. Знято арешт з АДРЕСА_1, накладений постановою старшого слідчого В.В.Плахотніка прокуратури міста Києва, без номера від 16.05.2011 по справі 55-3532, 17.05.2011 року.

В апеляційній скарзі представник відповідача просить рішення суду скасувати та закрити провадження у справі з підстави, визначеної у п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просив її задовольнити.

Позивач та його представник в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечували за її безпідставністю та необґрунтованістю і просили рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1, обмежує його законні права, як власника квартири, щодо вільного розпорядження майном.

Вказаний висновок суду є законним і обґрунтованим, з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається та вірно встановлено судом першої інстанції, що 27.09.2005 між ЗАТ «Трест Київміськбуд-1» та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу АДРЕСА_1, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Руденком В.О. та зареєстровано в реєстрі за № 2951 (а.с.7).

Відповідно до реєстраційного посвідчення № 009140 Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна АДРЕСА_1 зареєстрована за ОСОБА_3 (а.с.6).

Відповідно до інформаційної довідки Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна АДРЕСА_1 на праві власності зареєстрована за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Руденком В.О. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 27.09.2005 № 2951 (а.с.8). Право власності у набувача на спірну квартиру виникло з моменту державної реєстрації.

Так, прокуратурою міста Києва та прокуратурою Оболонського району міста Києва розслідувалась кримінальна справа № 55-3532, порушена відносно ОСОБА_8 за ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 366, ч. 2 ст. 27, ч. 3 ст. 212 КК України, ОСОБА_9, за ч. 5 ст. 27, ч. 5 ст. 191 КК України, ОСОБА_10 зач. 2 ст. 27, ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 27, ч. 3 ст. 212, ч. 2 ст. 366 КК України, ОСОБА_11 зач. 2 ст. 15, ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 27, ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 12 КК України та інших осіб.

У рамках розслідування даної кримінальної справи постановами, зокрема слідчого відділу прокуратури міста Києва Плахотніка В.В. з метою забезпечення цивільного позову та можливої конфіскацій майна були накладені арешти на нерухоме майно, що належало на праві власності ПрАТ «Трест Київміськбуд-1».

Згідно постанови про накладення арешту на майно від 16.05.2011 у ході розслідування даної кримінальної справи ТОВ «Віта Верітас» заявлений цивільний позов про відшкодування завданих злочинами збитків з підприємства ПрАТ «Трест Київміськбуд-1», на балансі (у власності) якого зареєстрована, зокрема квартира за адресою: АДРЕСА_1.

У зв'язку з цим, постановою від 16.05.2011 накладено арешт на нерухоме майно, яке належить (перебуває на балансі) ПрАТ «Трест Київміськбуд-1» зокрема на АДРЕСА_1.

Із прийняттям нового КПК України 27.12.2012 внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 00003582 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.15, ч. 5 ст. 191 КК України.

На даний час досудове розслідування у кримінальному провадженні зупинено на підставі п. 2 ч. 1 ст. 280 КПК України.

Відповідач в апеляційній скарзі посилався на те, що арешт на майно, був накладений на законних підставах, оскільки це майно належало на праві власності ПрАТ «Трест Київміськбуд-1», співзасновником, якого є громадянин ОСОБА_11

Також, відповідач вказує на те, що відносно ОСОБА_3 кримінальне провадження, в межах якого накладався арешт на спірну квартиру, відсутнє.

Апелянт вказував, щоарешт, який накладений на квартиру ОСОБА_3 відповідно до постанови слідчого прокуратури м. Києва від 16.05.2011, застосований законно, в рамках досудового слідства і відповідає вимогам КПК України в редакції 1960.

Відповідач, вказує і на той факт, що за ч. 6 ст. 126 КПК України в редакції 1960, накладення арешту на майно скасовується постановою слідчого, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. Таким чином, відповідач вважає, що судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення не враховано те, що станом на момент ухвалення рішення судом першої інстанції, арешт на майно позивача не скасований та не припинений у порядку передбаченому КПК України, що діяв на час винесення постанови про накладення арешту.

Проте, з таким висновком погодитись не можливо, виходячи з наступного.

Відповідач вказував, що ОСОБА_3 не є суб'єктом кримінальної справи № 55-3532 та подальшого кримінального провадження № 0000107 (ні в якості підозрюваного, обвинуваченого, потерпілого, свідка тощо), тобто не має будь-якого процесуального статусу.

За таких обставин, ОСОБА_3 позбавляється можливості заявляти відповідні клопотання в рамках кримінального провадження та звертатись до слідчого з відповідними заявами про зняття арешту з належного йому майна.

Також, апелянт вказував, що постановою старшого слідчого управління прокуратури м. Києва від 01.12.2015 досудове розслідування у вищевказаному кримінальному провадженні зупинено і на даний час процесуальне рішення по даному провадженню не прийнято, що також автоматично виключає можливість ОСОБА_3 звернутись до слідчого із заявою, чи клопотанням про зняття арешту.

Крім того, накладаючи арешт на квартиру, яка належить позивачу, слідчий, як уповноважена службова особа прокуратури м. Києва порушив право власності позивача, при цьому не з'ясувавши належним чином, кому саме належить спірна квартира, тим самим позбавивши позивача права розпорядження належним йому майном, а також поставив під загрозу майбутнє існування цього майна саме у власності позивача, оскільки, якщо б позивач випадково не довідався про існуючий арешт на належну йому на законних підставах квартиру, остання могла б вибути з його володіння, поза його волею, шляхом конфіскації чи іншим шляхом, що є неприпустимим та грубим порушенням прав позивача.

Слід зазначити, що спірна квартира була придбана позивачем в 2005 році, на підставі договору купівлі-продажу, який не скасований, не визнаний недійсним, тобто на законних підставах і до існування порушеної кримінальної справи.

Позивач законно набув право власності на квартиру і отримав державну реєстрацію цього права власності в БТІ м. Києва, яке на той час було уповноважене здійснювати державну реєстрацію на об'єкти нерухомого майна.

Таким чином, слідчий прокуратури м. Києва, Плахотнік В.В., накладаючи арешт на належну позивачу квартиру, не надав відповідний запит до БТІ м. Києва з метою з'ясувати належність цього майна відповідному власнику, що призвело до порушення прав позивача.

Згідно ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 317 ЦКУкраїни, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Статтею 321 ЦКУ визначено,що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності( стаття 386 ЦК України).

Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Аналізуючи зміст вище наведених норм, випливає, що держава гарантує власнику майна захист від будь-яких порушень його права власності, в тому числі і від порушень пов'язаних з розпорядженням власником своїм майном.

Уповноважена особа відповідача, всупереч вимогам чинного цивільного законодавства, а також не пересвідчившись належним чином, щодо суб'єкта, якому належить право власності на спірну квартиру, винесла постанову про накладення арешту на майно позивача, чим здійснила грубе порушення права власності останнього.

Крім того, відповідач зазначав, що позивач не мав права звертатись із заявленим позовом в рамках цивільного судочинства, а повинен був вирішувати це питання в рамках кримінального судочинства на підставі ст. ст. 174, 539 КПК України.

Також, звертав увагу суду на ту обставину, що ним заявлялось в суді першої інстанції відповідне клопотання про закриття провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України, в задоволенні якого судом першої інстанції було відмовлено.

Відповідач просив скасувати рішення суду першої інстанції та закрити провадження у справі.

Такі вимоги відповідача є необгрунтованими та суперечать чинному цивільному та цивільно-процесуальному законодавству, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, право власності на спірну квартиру, позивач набув відповідно до договору купівлі-продажу та зареєстрував його в БТІ м. Києва.

До лютого 2016 року, позивач не був обізнаний про існування арешту, який був накладений службовою особою відповідача в рамках кримінальної справи на належну йому квартиру.

Дізнавшись про існування арешту на належну йому квартиру, позивач звертався до прокуратури м. Києва із заявами про зняття арешту з належної йому квартири, проте вони були проігноровані відповідачем і ця обставина відображена в рішенні суду першої інстанції.

За таких обставин, у позивача з моменту, коли він дізнався про існування арешту на належне йому майно, виникло право на звернення до суду за захистом свого порушеного права, відповідно до вимог ст. ст. 256, 257, 261 ЦК України.

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Як роз'яснено у п. 1 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 3 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» за наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права власності у загальному порядку. Після підтвердження цього права зазначена особа, як і титульний власник майна, у тому числі й особа, яка не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов'язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому статтями 174, 539 КПК України, до суду, що наклав арешт чи ухвалив вирок.

При цьому згідно з пунктом 9 розділу XI «Перехідні положення» КПК України питання про зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, вирішується в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Враховуючи вищевикладене, позивач вірно обрав спосіб захисту свого порушеного права, оскільки відповідачем були проігноровані його заяви про зняття арешту, тобто в діях відповідача мала місце бездіяльність.

Таким чином, колегія суддів вважає безпідставними та необґрунтованими доводи викладені в апеляційній скарзі про порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення, спрямоване на захист права приватної власності.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, при цьому, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Оскільки при апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування судового рішення, в справі не виявлено, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу заступника прокурора міста Києва - відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до прокуратури міста Києва, треті особи: одинадцята Київська державна нотаріальна контора, Приватне акціонерне товариство «Трест Київміськбуд» про зняття арешту - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий М.І. Оніщук

Судді Л.Д. Українець

В.А.Шебуєва