Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

Справа № 126/3427/16-ц

Провадження № 2/126/189/2017

"21" лютого 2017 р. м. Бершадь

Бершадський районний суд Вінницької області

в складі головуючого судді Рудь О. Г.

секретар Кучанська В. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бершадь цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним правочину та його скасування, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати недійсною та скасувати заяву, підписану ОСОБА_1 про прийняття спадщини від 25 жовтня 2015 року після смерті ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позов мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її бабуся ОСОБА_3, після смерті якої відкрилася спадщина на належне їй майно - цілий житловий будинок АДРЕСА_1.

Вона є спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_3, а відповідачка ОСОБА_2 спадкоємцем першої черги за законом. 25 жовтня 2015 року вона подала до нотаріуса Бершадського районного нотаріального округу Вінницької області Хмель Н.О. заяву про прийняття спадщини. Її мати ОСОБА_2 пообіцяла їй, що допоможе з витратами на оформлення спадщини, оскільки вона ніде не працює, має на утриманні малолітню дитину та знаходиться у скрутному матеріальному становищі. Маючи постійне місце проживання, а саме квартиру по АДРЕСА_2 вона не мала на меті отримувати спадщину та після обіцянок матері вирішила скористатись своїм правом і прийняти спадщину. В даний час її стосунки з батьками погіршились і вони відмовились допомагати їй матеріально в оформленні спадщини. Дізнавшись від нотаріуса, яку суму коштів вона має оплатити за вищезазначене спадкове майно, вважає, що вчинення даного правочину є кабальним та вчиненим нею на край невигідних умовах. Оскільки вона пропустила строк протягом якого могла відізвати свою заяву про прийняття спадщини, то змушена звернутись до суду для визнання заяви про прийняття спадщини написану нею 25.10.2015 року в приватного нотаріуса недійсною на підставі ч. 5 ст. 1274 ЦК України.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 подала до суду заяву із проханням вирішити справу в її відсутність і задовольнити позовні вимоги.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилася, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги визнала в повному обсязі.

Враховуючи те, що сторони скористались своїм правом передбаченим ч. 2 ст. 158 ЦПК України, заявляти клопотання про розгляд справи за їх відсутності, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та проводить його в даному судовому засіданні на підставі доказів наявних у справі.

Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи та зібрані в ній докази, приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

З матеріалів справи встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3, після смерті якої відкрилася спадщина на належне їй майно - цілий житловий будинок АДРЕСА_1, що підтверджується копією свідоцтва про смерть ОСОБА_3 серії НОМЕР_1 від 09.06.2015 року, технічним паспортом на житловий будинок, копією витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, та довідкою № 515 від 02.03.2016 року виданою виконкомом Бершадської міської ради.

ОСОБА_1 являється спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_3, а відповідачка ОСОБА_2 спадкоємцем першої черги за законом, що підтверджується копією заповіту від 06.03.2012 року, копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 від 16.10.2012 року, копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 28.12.1971 року та копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_4 від 09.02.1991 року.

25 жовтня 2015 року ОСОБА_1 подала до нотаріуса Бершадського районного нотаріального округу Вінницької області Хмель Н.О. заяву про прийняття спадщини, що підтверджується власноручно підписаною заявою позивача, яка міститься в матеріалах спадкової справи № 64/2015 від 03.06.2015 року, заведеної після смерті ОСОБА_3.

Як вказує позивач її мати відповідач ОСОБА_2 пообіцяла їй, що допоможе з витратами на оформлення спадщини, однак тепер відмовляється допомагати їй матеріально в оформленні спадщини. Дізнавшись від нотаріуса, яку суму коштів вона має оплатити за вищезазначене спадкове майно, вважає, що вчинення даного правочину є кабальним та вчиненим нею на край невигідних умовах. Тому позивач просить визнати її заяву про прийняття спадщини написану нею 25.10.2015 року в приватного нотаріуса недійсною на підставі ч. 5 ст. 1274 ЦК України.

Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

При цьому, відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 203 ЦК України умовами чинності правочинів є: законність змісту правочину; наявність у сторін (сторони) необхідного обсягу цивільної дієздатності; наявність об'єктивно вираженого волевиявлення учасника правочину та його адекватність внутрішній волі учасника правочину; відповідність форми вчиненого правочину вимогам закону; спрямованість волі учасників правочинів на реальне досягнення обумовленого ним юридичного результату.

Ст. 215 ЦК України визначені загальні правові підстави визнання правочину недійсним - недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

В ст. 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, а саме - правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Згідно з ч.1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до роз'яснень п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійним лише з підстав, встановлених законом та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Згідно п. 19 вказаної постанови, відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Під помилкою варто розуміти неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності, уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Хибні уявлення про права та обов'язки сторін можуть слугувати підставою визнання правочину недійсним як вчиненого за наявності істотної помилки. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Вирішуючи питання про наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення під час подання нотаріусу заяви про прийняття спадщини, суд з досліджених у судовому засіданні доказів не знаходить жодних підстав вважати, що позивач мала помилкове уявлення про наслідки вчинених нею дій.

Суд вважає, що в позивача було достатньо часу звернутися до нотаріуса в порядку ст. 1274 ЦК України, щоб відмовитися від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця, проте лише після того, як вона дізналася від нотаріуса, яку суму коштів має сплатити в рахунок держави за спадкове майно, ОСОБА_1 вирішила звернутися до суду про визнати її заяви про прийняття спадщини написану нею ж власноручно і без будь-якого примусу зі сторони інших осіб недійсною.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову ОСОБА_1.

Керуючись 15, 16, 203, 215, 234, 1273, 1274 ЦК України, ст.ст. 3, 10, 57-59, 60, 61, 209, 212-215, 218 ЦПК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» -

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним правочину та його скасування - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення

Суддя О. Г. Рудь