АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 січня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого-судді Слюсар Т.А.

суддів: Волошиної В.М., Кирилюк Г.М.

при секретарі: Крічфалуши С.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2016 року

в справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, зустрічним позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» про визнання кредитного договору недійсним.

Колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2015 року уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» (надалі - ПАТ КБ«Надра») звернулася в суд із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, в сумі 106823,92 дол. США та 119 894 грн. 20 коп. пені.

Вимоги обґрунтовано тим, що 21 січня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» (надалі - ВАТ «КБ»Надра»), правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра», та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №7/П/78/2008-840, згідно умов якого ОСОБА_1 отримала від банку у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти, в сумі 95 926,14 дол. США, зі сплатою відсотків 12,99 % річних.

В забезпечення виконання кредитного договору 21 січня 2008 року між позивачем та ОСОБА_2 був укладений договір поруки, згідно якого останній взяв на себе зобов'язання відповідати перед банком за належне виконання ОСОБА_1 кредитних зобов'язань.

Протягом терміну дії кредитного договору відповідачі свої зобов'язання не виконували, у зв'язку з чим станом на 19 серпня 2015 року виникла заборгованість перед банком в розмірі 106 823,92 дол. США та 119 894,20 грн., яку представник позивача просив стягнути з відповідачів солідарно.

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернулася в суд із зустрічним позовом про визнання кредитного договору недійсним.

Зазначала, що ПАТ КБ «Надра» не попередив її як споживача про валютні ризики, що поставило її в нерівні умови з відповідачем, відсотки перевищують суму кредиту більш ніж у два рази, а відповідно до вимог чинного законодавства умови договору є несправедливими, що суперечить принципу добросовісності, у зв'язку з чим просила визнати кредитний договір недійсним.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2016 року позов ПАТ КБ«Надра» задоволено, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з'ясування обставин справи, просила скасувати рішення районного суду та постановити по справі нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ КБ«Надра» відмовити, а зустрічний позов задовольнити.

Колегія суддів, вислухавши представника відповідачів, яка підтримала апеляційну скаргу, представника позивача, який просив апеляційну скаргу відхилити, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню частково, з огляду на таке.

Як убачається з матеріалів справи, 21 січня 2008 року між ВАТ «КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра», і ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 7/П/78/2008-840, згідно умов якого остання отримала від банку у тимчасове користування на yмовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти, в сумі 95 926,14 дол. CША, зі сплатою відсотків 12,99 % річних, строком до 21 січня 2033 року.

Згідно п. 3.3.1 договору щомісячна сума мінімального необхідного платежу визначена в сумі 1092 дол. США, що передбачає форму погашення кредитної заборгованості у вигляді аннуитенту (а.с.8-10 т.1).

В забезпечення виконання зазначеного кредитного договору між ВАТ «КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра», та ОСОБА_2 був укладений договір поруки, згідно якого останній взяв на себе зобов'язання відповідати перед банком за належне виконання ОСОБА_1 взятих на себе зобов'язань, що витікають з кредитного договору. Позичальник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники (а.с.11 т.1).

28 грудня 2011 року між ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_1 була укладена додаткова угода № 1 до кредитного договору № 7/П/78/2008-840 від 21 січня 2008 року про наступне: позичальник зобов'язаний здійснити зарахування на рахунок НОМЕР_1 в ПАТ КБ «Надра» суму заборгованості за договором в розмірі 2898,02 дол. CША. При умові своєчасного та в повному обсязі виконання позичальником зобов'язання, визначеного п. 1 додаткової угоди, сторони дійшли домовленості про прощення неустойки пені в розмірі 1 580,99 дол. США відповідно до умов договору, розрахованої на день укладення цієї додаткової угоди (а.с.12 т.1).

В матеріалах справи наявні квитанції про погашення ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором, яка виникла станом на 28 грудня 2011 року, в сумі 2898,02 дол. CША (а.с.73-117 т.1).

Відповідно до даних долученого до справи розрахунку, у зв'язку з невиконанням відповідачами взятих на себе зобов'язань, станом на 19 серпня 2015 року виникла заборгованість в розмірі 112252,10 дол. США та 119 894 грн. 20 коп., з яких: непогашений кредит - 88760,01 дол. США; несплачені відсотки - 18 063,91 дол. США;пеня за порушення умов кредитного договору - 119 894 грн. 20 коп. (а.с.5-7 т.1)

Задовольняючи первісний позов та відмовляючи в задоволенні зустрічного позову районний суд виходив з того, що відповідачі умови договору не виконали, у зв'язку з чим сума заборгованості підлягає стягненню, а відповідно, оскільки відсутні підстави, передбачені ст. 215 України, для визнання кредитного договору недійсним, то правові підстави до задоволення зустрічного позову відсутні.

Колегія суддів визнає зазначені висновки суду першої інстанції законними й обґрунтованими, остільки вони повністю узгоджуються з сукупністю зібраних у справі доказів.

Доводи апеляційної скарги про те, умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршення становища ОСОБА_1, колегія суддів визнає безпідставними.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Так, згідно із ст. ст. 627, 638 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

ОСОБА_1 підписуючи кредитний договір № 7/П/78/2008-840 від 21 січня 2008 року, з доповненнями до нього, повністю погоджувалася з його умовами.

Посилання апеляційної скарги на неотримання вимоги про дострокове повернення кредиту, а отже відсутність обов'язку повернення кредиту, нарахованих відсотків, інших платежів за спірним кредитним договором, як позичальником, так і поручителем, колегія суддів визнає безпідставними.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Встановлено, що на рішення суду першої інстанції апеляційну скаргу подано ОСОБА_1, повноваження якої на оскарження рішення суду в інтересах ОСОБА_2 відсутні.

Статтею 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно договорів поруки позичальник та поручитель відповідають перед кредитором, як солідарні боржники.

Згідно ст. 543 ЦК України, кредитор має право на свій розсуд пред'явити вимогу до боржника й кожного з поручителів разом чи окремо, в повному обсязі чи частково, але поручитель, що виконав зобов'язання, не вправі пред'явити вимогу до іншого поручителя на предмет розподілу відповідальності перед кредитором.

Частиною 1 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України).

Частиною 1 ст. 1050 ЦК України визначено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до ст.ст. 549 - 552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Доводи скарги про те, що позивачем в порушення норм законодавства обчислено складові грошового зобов'язання не в національній валюті, а отже, їх розмір не відповідає дійсності й суперечить положенням закону, колегія суддів визнає необґрунтованими.

З долученого до справи ПАТ КБ «Надра» розрахунку убачається, що заборгованість боржника по договору станом на станом на 19 серпня 2015 року становить в розмірі 112 252,10 дол. США, що еквівалентно 2479353 грн. 33 коп., з яких 88760,01 дол. США (еквівалентно 1960474, 92 грн.) - заборгованість за кредитом; 18063, 91 дол. США (еквівалентно 398984,21 грн.) - заборгованість по сплаті відсотків; 5428, 18 дол. США (еквівалентно 119894,20 грн.) - пеня за прострочення сплати кредиту (а.с.5-7 т.1).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 24 вересня 2014 року у справі за № 6-145цс14, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Згідно положень статей 192, 533 ЦК України та статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини, - стягнути грошову суму в іноземній валюті.

Якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Таким чином, районним судом правомірно стягнуто основний борг у валюті кредитування, а пенюв національній валюті.

Згідно п. 2 ст. 5 згаданого Декрету № 15-93 неплатоспроможні комерційні банки, ліквідацію яких здійснює Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, мають право здійснювати валютні операції без ліцензії Національного банку України з дотриманням законодавства України про систему валютного регулювання і валютного контролю з метою здійснення процедури виведення неплатоспроможного банку з ринку.

За таких обставин, колегія суддів визнає безпідставними, необґрунтованими посилання апеляційної скарги на те, що банк в особі Уповноваженої особи неправомірно заявив вимоги про стягнення кредитної заборгованості в іноземній валюті.

Позивач має правові підстави до здійснення операцій в іноземній валюті, а тому й має право вимагати повернення позиченого в валюті кредитування.

Колегія суддів визнає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про визнання неналежним доказом по справі висновку експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи від 22 серпня 2016 року, остільки його зміст спростовується положеннями кредитного договору з доповненнями до нього, долученими квитанціями, а також даними долученого до справи розрахунку заборгованості (а.с.157-193 т.1).

Відповідно до п.3.3.1 кредитного договору, сторони досягли домовленості про розмір щомісячної плати боржниці за кредитними зобов'язаннями, в розмірі 1092 дол. США., що свідчить про форму погашення кредиту - аннуитент, як то і було передбачено кредитним рішенням позивача № 273702 від 10 січня 2008 року (а.с.62а т.2).

Як свідчать дані розрахунку заборгованості, саме в межах зазначеної суми грошових коштів позивачем і проводилися щомісячні нарахування, а ОСОБА_1 їх сплачувала.

Матеріали справи свідчать, що станом на 28 грудня 2011 року у боржниці виникла заборгованість по обов'язкових платежах, у сумі 2898,02 дол. США.

Згідно п. 1. додаткової угоди № 1 від 28 грудня 2011 року, укладеної між банком та ОСОБА_1, остання зобов'язалася своєчасно здійснити сплату заборгованості, а п. 2 вказаної угоди було передбачено, що при умові своєчасно та у повному обсязі виконання зобов'язання, кредитором буде прощена нарахована у зв'язку з цим пеня, в сумі 1580,99 дол. США (а.с.5,12 т.1).

Встановлено, що ОСОБА_1 своєчасно сплатила визначену у додатковій угоді № 2 заборгованість й у подальшому продовжила виконувати боргові зобов'язання (а.с.5 т.1).

За таких обставин, відсутність у справі графіку сплати заборгованості у якості додатку не свідчить про порушення прав ОСОБА_1, як споживача кредитних правовідносин.

Згідно п. 1.5 кредитного договору комісія за розрахунки за цим договором складає 1,8 % від суми кредиту і сплачується одноразово на дату видачі/перерахування кредитних коштів.

З кредитного рішення № 273702 від 10 січня 2008 року позивача убачається, що сума кредиту з урахуванням разової комісії, склала 95926,14 дол. США, а форма погашення кредиту визначена як аннуитет (а.с.62а т.2).

За таких обставин, доводи апеляційної скарги про видачу кредиту у меншому розмірі, аніж передбачено договором, спростовуються рішенням кредитного комітету, у відповідності до якого сума кредитних коштів включала одноразову комісійну винагороду, що в еквіваленті складала 8565 грн. 51 коп. й була перерахована у відповідності до умов договору (а.с.49 т.2).

Відповідно до змісту договору, долученого до справи розрахунку та кредитного рішення убачається, що визначена в умовах договору комісія носила разовий характер, у зв'язку з чим колегія суддів підстав до застосування правової позиції, висловленої Верховним Судом України по справі № 6-1746 цс16, не вбачає.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Між тим, колегія суддів приходить до висновку про необхідність внесення змін у рішення суду першої інстанції в частині вирішення питання про розподіл судових витрат, враховуючи наступне.

Так, відповідно до оскаржуваного рішення, судом з відповідачів по справі у солідарному порядку стягнуто в дохід держави судовий збір, в сумі 6890 грн.

Разом з тим, відповідно до п. 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 88 ЦПК та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.

Отже, солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено, а тому колегія суддів приходить до висновку про зміну рішення районного суду в частині розподілу судових витрат й замість стягнення в солідарному порядку стягнути з ОСОБА_1, ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір, в сумі по 3450 грн., з кожного.

В іншій частині рішення районного суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313 - 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2016 року в частині розподілу судових витрат змінити й замість стягнення в солідарному порядку стягнути з ОСОБА_1, ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір, в сумі по 3450 грн., з кожного.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає чинності негайно, проте може бути оскаржене в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді:

Справа № 759/14055/15-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/14917/2016; 22-ц/796/1836/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Петренко Н.О.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Слюсар Т.А.