АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції Притула Н.Г.
№22-ц/796/2453/2017 Доповідач Кравець В.А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 лютого 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Кравець В.А.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Левенця Б.Б.,

за участю секретаря Гоін В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2016 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просила розірвати шлюб, укладений між нею та ОСОБА_3, який зареєстрований 14 грудня 2002 року, про що у книзі реєстрації актів про одруження 2002 року грудня місяця 14 числа зроблено запис за № 2188 Чернігівським міським відділом реєстрації актів громадського стану Чернігівського обласного управління юстиції. Після розірвання шлюбу рішенням суду відновити дошлюбне прізвище - ОСОБА_2.

В мотивування вимог посилалася на те, що сторони не ведуть спільного господарства, не підтримують шлюбних стосунків, їх шлюб носить формальний характер, а подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечить її інтересам.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14 грудня 2016 року позов задоволено.

Шлюб, зареєстрований між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 14 грудня 2002 року Чернігівським міським відділом актів громадянського стану Чернігівського обласного управління юстиції за актовим записом №2188 - розірвано.

Після реєстрації розірвання шлюбу прізвище позивача змінео на «ОСОБА_2».

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, не з'ясувавши дійсні обставини спору.

Вказує, що судом не надано строк на примирення,жодної ухвали суду щодо клопотання про надання строку на примирення не виносилось.

Не було допитано свідка на стороні відповідача, хоча його клопотання про виклик свідка було задоволено.

Крім того, факти, викладені позивачем, не відповідають дійсності, а саме те, що сторони не підтримують шлюбних відносин з січня 2008 року. З березня 2008 року по серпень 2009 року вони проживали разом в орендованій квартирі разом з господарем ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1, оскільки в їх квартирі за адресою: АДРЕСА_2 вони робили ремонт після забудовників.

Позивач сама собі суперечить, оскільки в судовому засіданні визнала, що відповідач живе разом з нею в одній кімнаті в квартирі за адресою: АДРЕСА_2. Визнала той факт, що вона разом з відповідачем та дітьми їздить на відпочинок, відповідач дарує їй подарунки, сплачує комунальні платежі, останнім часом зі свого карткового рахунку.

Доказом спільного проживання в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 з позивачем є довідка про склад сім'ї.

В судове засідання відповідач ОСОБА_1 не з'явився, про день і час розгляду справи повідомлений його представник, що відповідно до ч.5 ст.76 ЦПК України вважається належним повідомленням відповідача ОСОБА_1

Позивач ОСОБА_2 проти апеляційної скарги заперечувала, просила рішення суду у справі залишити без зміни.

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що подальше спільне життя подружжя і збереження сім'ї є неможливим і суперечить інтересам позивача, яка не бажає проживати з відповідачем.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст.303 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що сторони перебували в шлюбі, зареєстрованому 14.12.2002 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Чернігівського обласного управління юстиції за актовим записом №2188, від якого мають дітей: ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1, виданим 22 липня 2003 року Відділом громадського стану Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_2, виданим 31 травня 2008 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві.

Відповідно до ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

У силу ст. 56 СК України кожен з подружжя має право на припинення шлюбних відносин.

Згідно ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу.

За ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Як в суді першої інстанції, так і в апеляційному суді ОСОБА_2 стверджувала, що не бажає в подальшому підтримувати сімейні стосунки з відповідачем.

Апеляційним судом перевірено доводи, які суд першої інстанції визнав встановленими і колегія суддів вважає, що всі ці доводи мають місце.

Оскільки, судом першої інстанції встановлено, що збереження нормальних сімейних відносин виявилося неможливим, суд дійшов вірного висновку про задоволення вимог ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, що відповідає вимогам статей 24,56 СК України.

Таким чином, колегія суддів погоджується з аргументованим висновком суду першої інстанції про те, що життя між чоловіком та дружиною погіршилося, що призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Сторони мають діаметрально протилежні погляди на шлюб, сім'ю та життя. На даний час ведення між ними спільного господарства та сумісне проживання припинено. Сторони втратили почуття любові і їх сім'я існує лише формально.

Твердження апелянта про те, що суд не вжив заходів щодо примирення сторін, є безпідставними, з огляду на таке.

Згідно ст. 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя, і це не випадково, оскільки такі питання можуть вирішуватися виключно в процесі розгляду конкретної справи. Важливою особливістю справ про розірвання шлюбу є те, що суд з урахуванням усіх фактичних обставин може відкласти розгляд справи та призначити подружжю строк для примирення (ч. 5 ст. 191 ЦПК України).

Відповідно до п. 10 Постанови №11 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя, збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Отже, надання додаткового строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов'язком.

Окрім того, позивач в судовому засіданні зазначила, що шлюбні відносини між сторонами припинені понад вісім років тому, отже, примирення , на думку колегії суддів, неможливо, з чого вірно виходив і суд першої інстанції , ухвалюючи рішення про розірвання шлюбу.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відсутні в апеляційній скарзі доводи, які б давали підстави до скасування рішення суду, оскільки при розгляді справи у апеляційному суді скаржник не надав будь - яких переконливих доказів на спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об'єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.218, 303,304,307,308, 313-315,317 ЦПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 грудня 2016 року в справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий

Судді