Справа № 202/7415/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

26 січня 2017 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська в складі:

судді Бєльченко Л.А.

при секретарі Скляр А.І.,

за участі: представника позивачів - ОСОБА_1,

представника третьої особи - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа- Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про визнання договору купівлі- продажу недійсним в частині покупця,

в с т а н о в и в :

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання недійсним договору купівлі- продажу квартири АДРЕСА_1, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5Є . 29.02.2008 року та зареєстрованого в реєстрі за номером 1662, в частині, що стосується покупця, ОСОБА_4, внаслідок віндикації цієї квартири на її, позивача, користь.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач указала, що 29.02.2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 був укладений договір купівлі- продажу указаної квартири, у зв*язку з чим відбулася його державна реєстрація.

Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 26.02.2010 року за нею, ОСОБА_3, було визнано право власності на ? частини цієї квартири. В цьому рішенні встановлено, що 09.02.2008 року було укладено попередній договір про продаж даної квартири. Рішенням виконкому Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради № 82 від 19.02.2008 року ОСОБА_4 як її, позивача, яка на той час була малолітньою, законного представника , надано дозвіл на вчинення від її, ОСОБА_3, імені відповідних договорів щодо купівлі- продажу житла у розмірі ? частки квартири АДРЕСА_1 та реєстрації її за цією адресою.

Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 17.08.2010 року за нею, ОСОБА_3, було визнано право власності на всю квартиру АДРЕСА_1. В указаному рішенні суду встановлено, що згідно з розпискою від 18.06.2007 року, ОСОБА_4, яка на той час була її, позивача, законним опікуном, отримала від її, ОСОБА_3, батька грошові кошти у розмірі 82 000 гривень в якості аліментів для спільного вкладання грошових коштів у покупку житла з обов*язковим включенням її, позивача, у правовстановлюючий документ.

Оскільки дані рішення судів мають преюдиціальне значення для цієї справи, а обставини, встановлені цими рішеннями, відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України не підлягають доказуванню, позивач, посилаючись на норми статей 203,215,217 ЦК України, просила суд задовольнити її позовні вимоги.

Представник позивача, ОСОБА_1, позовні вимоги в судовому засіданні підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити.

Відповідач , ОСОБА_4, в судове засідання не з*явилась. На адресу суду відповідач направила клопотання з проханням розглядати справу без її участі, указала, що позовні вимоги визнає повністю, не заперечує проти задоволення позову.

Представник третьої особи - Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», ОСОБА_2, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, указала, що 29.02.2008 року між ОСОБА_4 та Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» укладено договір іпотеки, згідно якого ОСОБА_4 з метою забезпечення виконання зобов*язання за кредитним договором від 28.02.2008 року, укладено між тими самими сторонами договір про іпотеку, яким передано в іпотеку спірну квартиру. Згідно з умовами договору купівлі- продажу кредитного портфелю від 18.03.2016 року ПАТ «ОТП Банк» відступило ТОВ «ОТП Факторинг Україна» право вимоги до ОСОБА_4 як за кредитним договором, так і за договором іпотеки. Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 04.04.2011 року ОСОБА_6, яка звернулась до суду в інтересах ОСОБА_3, яка на той час була неповнолітньою, відмовлено у позовних вимогах до ТОВ «ОТП Банк» про визнання недійсним договору іпотеки. Даним судовим рішенням встановлено, що на момент укладання договору іпотеки спірна квартира належала ОСОБА_4 на законних підставах, а неповнолітня ОСОБА_3 не мала законних підстав на іпотечну квартиру. Судом також встановлено, що до ОСОБА_3 перейшло право власності на предмет іпотеки та вона набуває статус іпотекодавця. Тому представник третьої особи вважає, що підстав для визнання договору купівлі- продажу квартири АДРЕСА_1 недійсним немає. Просила відмовити у задоволені позову.

З*ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 29.02.2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 був укладений договір купівлі- продажу квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5Є .- 29.02.2008 року та зареєстрований в реєстрі за номером 1662 ( а.с. 5).

Відповідно до договору іпотеки від 29.02.2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4, з метою забезпечення виконання грошового зобов*язання за кредитним договором від 28.02.2008 року, указана квартира була передана в іпотеку(а.с.54).

Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 26.02.2010 року за ОСОБА_3, позивачем у справі, було визнано право власності на ? частини цієї квартири ( а.с. 8).

Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 17.08.2010 року за ОСОБА_3, було визнано право власності на всю квартиру АДРЕСА_1 ( 9).

Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 04.04.2011 року ОСОБА_6, яка звернулась до суду в інтересах ОСОБА_3, яка на той час була неповнолітньою, відмовлено у позовних вимогах до ТОВ «ОТП Банк» про визнання недійсним договору іпотеки ( а.с.51-53).

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ( сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі , встановленій законом.

За змістом статті 217 ЦК України правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають окремі його частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини.

Частиною першої статті 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог статей 10,60 ЦПК України кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні права в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У пункті 7 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» звернуто увагу суддів на те, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач посилається на рішення Індустріального районного суду від 26.02.2010 року та від 17.08.2010 року, якими за нею визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 у розмірі ? її частини та в цілому відповідно.

Проте , в чому оспорюваний нею правочин суперечить вимогам статей 203, 215 ЦК України або іншим нормам діючого законодавства при укладанні цього правочину, позивач не указала і відповідних доказів не надала.

Крім того, суд вважає, що даний правочин відповідно до статті 217 ЦК України не може бути визнаний недійсним в окремій його частині, а саме , в частині що стосується покупця, оскільки даний правочин не був би вчинений без включення даних що стосуються покупця в зміст цього правочину.

Тож, аналізуючи надані сторонами у справі докази, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_3 є безпідставними, такими що не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню.

Суд критично ставиться до тверджень позивача та представника позивача про те, що рішення Індустріального районного суду від 26.02.2010 року та від 17.08.2010 року, якими за нею визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 у розмірі ? її частини та в цілому відповідно мають преюдиціальне значення для цієї справи, а обставини, встановлені цими рішеннями, відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України не підлягають доказуванню, оскільки в жодному з цих рішень не встановлено порушень норм діючого законодавства, зокрема статей 203,215 ЦК України, при укладанні договору купівлі- продажу від 29.02.2008 року.

Керуючись ст.ст. 3,10, 11, 58,59, 60, 209,213-215 ЦПК України, ст.ст. 203, 215 ЦК України , суд

В И Р І Ш И В :

У задоволені позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа- Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про визнання договору купівлі - продажу недійсним в частині покупця відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції протягом 10 днів з дня проголошення рішення.

Суддя - Бєльченко Л.А.