Справа № 181/215/17
Провадження № 2/181/91/17
"23" березня 2017 р. смт. Межова
Межівський районний суд Дніпропетровської області в складі:
головуючого судді Юр'єва О.Ю.,
з участю секретаря судового засідання Паньковської М.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Межова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "АВТО ЛАЙФ" про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу №1905 від 17 листопада 2016 року недійсним та стягнення по ньому коштів,-
09 березня 2017 року до Межівського районного суду Дніпропетровської області звернулася ОСОБА_1 з позовом до ТОВ "Лізингова компанія "АВТО ЛАЙФ" про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу №1905 від 17 листопада 2016 року недійсним та стягнення по ньому коштів.
В своєму позові позивач пояснила, що вона в мережі інтернет знайшла оголошення про продаж трактору марки «Беларусь 892», за акційною ціною компанії - 9500,00 доларів США, розміщене працівниками відповідача, офіс розташований в м. Запоріжжі, їй по телефону підтвердили актуальність даного оголошення і по приїзду до офісу компанії, менеджер підтвердила, що ціна транспортного засобу становить 260 300, 00 гривень та пояснила, що позивач повинна спочатку сплатити авансовий платіж у розмірі 51 000 грн. шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок відповідача, після чого цей транспортний засіб буде доставлено в с.Слов'янка Межівського району Дніпропетровської області. Після передачі транспортного засобу між сторонами, тобто нею та відповідачем, буде підписано акт прийому-передачі та сплачено решта суми, тобто 209 300,00 гривень, після чого вона отримає у власність транспортний засіб «Беларусь 892».
Сплативши авансовий платіж, вона повернулася до офісу де представник відповідача надала їй для підписання договір №1905 від 17.11.2016 року з додатками. Представник відповідача запевнила, що договір можна не читати адже вона роз'яснила всі його умови. За таких обставин, вона підписала договір, вважаючи, що це договір купівлі-продажу.
Однак після ретельного вивчення угоди виявилося, що це договір фінансового лізингу, а не договір купівлі-продажу, як було погоджено з консультантом і ціна трактора складає 18 613,14 доларів США, а не обіцяна акційна ціна 9500,00 доларів США, а 51 000 гривень - адміністративний платіж, а не авансовий платіж договору купівлі продажу.
ТОВ "Лізингова компанія "АВТО ЛАЙФ" в добровільному порядку повернути їй кошти які були сплачені як авансовий платіж, 51 000 гривень, за договір фінансового лізингу та за комісію банку в сумі 500 гривень - відмовилось.
Представником не було роз'яснено, що даний договір є договором лізингу і що справжня вартість транспортного засобу не заявлені раніше 9500 доларів США, а 18 613,14 доларів США, а 51 000 гривень - адміністративний платіж, а не авансовий платіж договору купівлі продажу. Позивач же вважала, що це часткова оплата вартості транспортного засобу (з слів представника компанії та призначення платежу в рахунку на оплату). В договорі це передбачено, але у позивача не було можливості детально ознайомитися з умовами договору до його підписання, так як представник відповідача не надав достовірної інформації, завірив в тому, що всі істотні умови договору він пояснив та спонукав позивача підписати договір швидше.
Позивач просить суд визнати договір фінансового лізингу №1905 від 17 листопада 2016 року недійсним, стягнути з відповідача сплачену суму в розмірі 51 500 гривень та судові витрати.
В судове засідання позивач не з'явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, не заперечує проти заочного розгляду справи та підтримала позовні вимоги в повному обсязі.
Представник позивача у судове засідання не з'явилася, надала заяву про згоду на заочний розгляд справи та підтримала позовні вимоги в повному обсязі та просить їх задовольнити.
Відповідач ТОВ "Лізингова компанія "АВТО ЛАЙФ" у судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи був належним чином повідомлений, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення і від нього не надійшло повідомлень про причини неявки. Заяви про розгляд справи за його відсутності суду не надав.
Згідно з ч.5 ст.74 ЦПК України, судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. Стороні чи її представникові за їх згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам цивільного процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.
В зв'язку з тим, що суд не має відомостей про причину неявки відповідача, який був повідомлений належним чином, і який про причини своєї неявки суд не повідомив, заяву про розгляд справи за його відсутності суду не надав, суд відповідно до
ч.4 ст.169 ЦПК України вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), так як вважає, що є достатньо матеріалів про права та відносини сторін, і потреба дачі особистих пояснень відповідачем відсутня.
Відповідно до ст.224 ЦПК Україниу разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
В зв'язку з тим, що позивач не заперечує проти розгляду справи по суті за відсутності відповідача, суд з його згоди ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України.
Дослідивши докази по справі, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Під час вивчення документів по справі, їм надано відповідну оцінку.
Згідно договору №1905 від 17 листопада 2016 року ОСОБА_1 уклала з ТОВ "Лізингова компанія "АВТО ЛАЙФ" договір фінансового лізингу, згідно якого предметом Лізингу по даному договору є транспортний засіб «Беларусь 892» (а.с.9-18)
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Відповідно до ст.2 Закону України «Про фінансовий лізинг», ч.2 ст.806 ЦК України відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються цим законом, положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду),
купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Водночас, відповідно до п.п. 3, 17, 19, 22 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» діяльність відповідача з надання послуг фінансового лізингу в частині надання цих послуг фізичним особам, які є споживачами, підпадає під дію Закону України «Про захист прав споживачів».
Однак після його ретельного вивчення ОСОБА_1 виявила, що це договір фінансового лізингу, а не договір купівлі-продажу, як було погоджено з консультантом і ціна трактора складає 18 613,14 долари США, а не обіцяна акційна ціна 9500,00 доларів США, а 51 000 гривень - адміністративний платіж, а не авансовий платіж договору купівлі продажу.
ОСОБА_1 зверталася до ТОВ "Лізингова компанія "АВТО ЛАЙФ" з письмовим зверненням щодо повернення сплачених нею коштів як авансовий платіж, 51 000 гривень, за договір фінансового лізингу та за комісію банку в сумі 500 гривень, однак відповідач їй відмовив.(а.с.19,20)
Відповідно до вимог ч.1 ст.15 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги).
П.2 ч.1, п.п.1, 3 ч. 2, п.п.1, 2 ч.3 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється; нечесна підприємницька практика включає: будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною; якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно: основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару; ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг.
Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Забороняються як такі, що вводять в оману: пропонування для реалізації продукції за визначеною ціною, якщо існують підстави вважати, що продавець або виконавець не зможе надати таку продукцію за такою ціною або у таких обсягах, що можна передбачити з огляду на пропоновану ціну та характеристики продукції; недостовірне повідомлення про наявність обмеженої кількості товарів або з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення.
Згідно ч.1 ст.806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).
Однак, як вбачається із п.1.3 Договору фінансового лізингу, лізингодавець лише бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу та передати його у користування лізингоодержувачу (непрямий лізинг).
Тобто навіть при усвідомленні, що укладається договір лізингу - наявне введення в оману стосовно його виду. Відповідачем створено враження, що укладається договір прямого лізингу і у нього є в наявності автомобіль за визначеною ціною. В той час як фактично у договорі прописаний предмет непрямого лізингу, коли предмет лізингу ще потрібно придбати та ще й попередньо сплатити 10% комісії за організацію угоди та 3% комісії за передачу, після чого відповідач на протязі 30 робочих днів буде надавати предмет лізингу у користування. Зрозуміло, що за цей час ціна може бути збільшена постачальником і тоді умови для лізингоодержувача є вкрай невигідними.
Наведені обставини є істотними стосовно згоди потенційного лізингоодержувача на укладення договору, на умови якого в іншому випадку він би не погодився, та відповідно до п. 2 ч. 1, п.п. 1,3 ч. 2, п.п. 1,2 ч. 3 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» є проявом нечесної підприємницької практики з боку відповідача.
Частиною 6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначається, що правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики є недійсними.
Частиною 2 ст. 215 ЦК України встановлено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Разом з тим, в укладеному договорі не конкретизований предмет лізингу (рік випуску, колір, індивідуальні технічні характеристики, індивідуальна комплектація тощо), що є порушенням ч. 2ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг»,ст. 807 ЦК України та є підставою для визнання договору фінансового лізингу недійсним.
Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.
Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.
Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).
Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другійстатті 18 цього Закону- умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.
Аналізуючи нормустатті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті3, частина третя статті509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.
Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).
Аналіз змісту спірного договору фінансового лізингу від 17 листопада 2016 року укладеного між сторонами дає підстави дійти висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі неналежної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.
У договорі фінансового лізингу від 17 листопада 2016 року (п. 12.1) зазначено, що у випадку розірвання договору лізингоодержувачем лізингодавець повертає сплачені кошти з вирахуванням штрафу за дострокове розірвання - 60 % від сплаченої суми авансового платежу, 40% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. У такому випадку комісія за організацію договору лізингоодержувачу не повертається.
Окрім того, умовами договору передбачено право лізингодавця розірвати договір в односторонньому порядку за умови невиконання лізингоодержувачем його положень зі стягненням з останнього певних штрафних санкцій, однак таке право у лізингоодержувача умовами договору не передбачено.
Закон України «Про захист прав споживачів» передбачає повернення суми авансових платежів з вирахуванням штрафу за дострокове розірвання договору. Цією нормою до несправедливих умов договору віднесено надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору, а спірним пунктом договору передбачено право лізингодавця не повертати лізингоодержувачу комісію за організацію договору, що порушує принцип добросовісності, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків і завдає шкоди споживачеві, а тому зазначена у пункті 12.1 умова договору є несправедливою в розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».
Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.
Згідно з ст. 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до ч. 1ст. 220 ЦК Україниу разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (правова позиція Верховного Суду України в постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15).
Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.
Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.
Оскільки, договір фінансового лізингу містить несправедливі умови відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», предмет договору фінансового лізингу є не конкретизованим, при укладенні договору сторонами не дотримано положення законодавства щодо обов'язковості нотаріального посвідчення договору, то такий договір підлягає визнанню недійсним.
Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Що стосується позовної вимоги в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» на користь позивача 500 грн. комісії банку, то остання задоволенню не підлягає з огляду на наступне.
Згідно п.2.4 глави 2 розділу II Правил бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України, затверджених постановою Правління Національного банку України від 18.06.03 року №255, комісійні доходи і витрати банку - це операційні доходи й затрати за наданими або отриманими послугами, сума яких обчислюється пропорційно сумі активу або зобов'язання чи вважається фіксованою.
Оскільки комісія у розмірі 500 грн., сплачена згідно квитанції №0.0.653806992.1 від 18 листопада 2016 року, є платою за послуги банку, а не сумою яка була одержана ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» на виконання недійсного правочину, суд вважає, що відсутні підстави для стягнення цієї суми з відповідача.
За таких обставин, суд вважає необхідним відмовити позивачу в задоволенні його вимог в частині стягнення сплаченої ним комісії банку за приймання платежу у розмірі 500 грн.
Згідно ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.
Тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути сплачений судовий збір у розмірі 640 гривень.
На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 203, 215, 216, 634, 638 ЦК України, ст.ст. 4, 16-19, 22 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 10, 11, 57-60, 64, 88, 212-215, 218, 224-226 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "АВТО ЛАЙФ" про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу №1905 від 17 листопада 2016 року недійсним та стягнення по ньому коштів - задовольнити частково.
Визнати договір фінансового лізингу №1905 з додатками №1 «Графік сплати авансового платежу» та №2 «Специфікація», укладеного 17 листопада 2016 року між ОСОБА_1 та товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» недійсним.
Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "АВТО ЛАЙФ" на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 судові витрати в розмірі 640 (шістсот сорок) гривні 00 копійок.
В іншій частині позовних вимог - відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Дніпропетровської області через Межівський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.
Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку, а строк на апеляційне оскарження рішення суду починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: О. Ю. Юр'єв