Номер провадження: 22-ц/785/308/17
Головуючий у першій інстанції Шевчук Ю. В.
Доповідач Колесніков Г. Я.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24.01.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Колеснікова Г.Я.,

суддів Вадовської Л.М., Плавич Н.Д.,

за участю секретаря Ярахмедова Є.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справуза позовом ОСОБА_1 до Білгород-Дністровської міської ради про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю за апеляційною скаргою Білгород-Дністровської міської ради на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 14 червня 2016 року,

ВСТАНОВИЛА:
У червні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом.

Зазначав, що з 1998 року проживає в квартирі АДРЕСА_1 на підставі дозвілу командира військової частини НОМЕР_1 (далі - в/ч НОМЕР_1 ).

З 2004 року вказана квартира знаходиться в комунальній власності громади м. Білгород-Дністровський та передана на баланс та обслуговування комунального підприємства «Житлово-експлуатаційне об`єднання №1» (далі - КП «ЖЕО №1»).

Посилаючись на добросовісне, відкрите, безперервне, фактичне володіння спірною квартирою на протязі 17 років просив:
-у мотивувальній частині позову визнати за ним право власності на цю квартиру за набувальною давністю на підставі ст.ст.328, 344 ЦК України,
-у прохальній частині позову визнати його наймачем вказаної квартири (а.с.3-6).
Заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30 вересня 2015 року позов задоволено та визнано ОСОБА_1 наймачем спірної квартири (а.с.34-35).
Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 14 грудня 2015 року заочне рішення скасовано, справу призначено до розгляду в загальному порядку (а.с.47-48).
Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 14 червня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано ОСОБА_1 наймачем квартири АДРЕСА_1 (а.с.82-84).

Додатковим рішенням того ж суду від 06 жовтня 2016 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про стягнення з Білгород-Дністровської міської ради судових витрат відмовлено (а.с.127).

В апеляційній скарзі Білгород-Дністровська міська рада просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову позову.
Неправильність рішення суду обгрунтовано порушенням норм матеріального та процесуального права (а.с.89-93).

Додаткове рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06 жовтня 2016 року сторонами не оскаржено.
В судове засідання, призначене на 24 січня 2017 року, ОСОБА_1 в черговий раз не з`явився.

При цьому колегія суддів зазначає, що справа в провадженні апеляційного суду знаходиться з липня 2016 року.

У серпні 2016 року справа повернута до суду першої інстанції справу за заявою ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення про стягнення судових витрат, яку місцевий суд визнав необгрунтованою, та яка надіслана апеляційному суду у листопаді 2016 року (а.с.106,107,108,120,127,128).
Відповідно до ч.5 ст.74 ЦПК України судова повістка надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі.

Частиною 1 ст.77 ЦПК України встановлено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Позивач ОСОБА_1 , який у цій справі не використав свого права мати представника, у позовній заяві та інших заявах до суду зазначав лише одне місце свого проживання: кв. АДРЕСА_1 (а.с.3,65,76,106,108,109,122).

В справі проведено 3 судових засідання, про час та місце розгляду справи ОСОБА_1 кожного разу повідомлявся направленням судових повісток як на адресу зареєстрованого місця проживання, а також на адресу, що була зазначена ОСОБА_1 у позовній заяві.

Зловживаючи процесуальними правами, ОСОБА_1 надіслану кореспонденцію не отримував, на залишені поштарем повідомлення про надходження на його ім`я рекомендованої кореспонденції не реагував, після відчуження кв. АДРЕСА_1 , у порушення вимог ч.1 ст.77 ЦПК України, про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) апеляційний суд не повідомив.

Крім того, повідомлення про розгляд справи розміщується в обов`язковому порядку на сайті апеляційного суду, що доступний кожному через мережу інтернет. ОСОБА_1 до суду жодного разу не з`явився, розглядом справи в інформаційному центрі суду чи в інший спосіб не цікавився.

За змістом ч.3 ст.27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.
З огляду на викладене, положення ч. 3 ст.27 ЦПК України, зважаючи на передбачені ст.157 ЦПК України вимоги щодо розгляду справи протягом розумного строку, вчинення судом заходів щодо здійснення судових викликів та розміщення інформації про розгляд справи на сайті суду, правила ч.1ст.77, ч.2 ст.305 ЦПК України, неявка відповідача в даному випадку не є перешкодою для розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, представника Білгород-Дністровської міської ради, дослідивши матеріали справи, матеріали витребуваної із Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської областіцивільної справи № 1505/207/2012 в 2-х томах за позовом заступника військового прокурора Болградського гарнізону Одеської області в інтересах держави в особі МО України, Білгород-Дністровської КЕЧ району до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа: КП «ЖЕО №1» про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та виселення із самоправно зайнятого житлового приміщення (далі-справа №1505/207/2012), перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції вважав, що розглядає позов про визнання ОСОБА_1 наймачем житлового приміщення, керувався ст.12 Закону України про «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей», ст.61 ЖК України та виходив з того, що факт проживання позивача з 1998 року в спірній квартирі, який не заперечується відповідачем, підтверджено:

-письмовими поясненнями колишнього командира в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_4 про те, що ОСОБА_1 у 1998 році була надана квартира АДРЕСА_1 , яка належала в/ч НОМЕР_1 ;
-показаннями свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які є сусідями позивача;

-квитанціями про сплату позивачем комунальних послуг.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та вказують на порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, що згідно п.п.3, 4 ч.1 ст.309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду і ухвалення нового рішення по суті позовних вимог.

Суд першої інстанції, двічі розглядаючи справу по суті, так і не вирішив питання про характер спірних правовідносин, зміст правової вимоги та матеріальний закон, який регулює спірні правовідносини.

Так, апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_1 у червні 2015 року звернувся до суду з позовом, який містив дві взаємовиключні вимоги, а саме:
-про визнання права власності за набувальною власністю на підставі ст.ст.328, 344 ЦК України;
-про визнання його наймачем житлового приміщення (у прохальній частині позову) без посилання на будь-яку норму закона

на один і той же об`єкт: квартиру АДРЕСА_1 (а.с.3-6).

Звернувшись до суду за захистом своїх невизнаних прав та інтересів, ОСОБА_1 , не виявив бажання мати в цій справі представника, в жодне з 11 призначених судом першої судових засідань не з`явився та тричі подавав до суду заяви про розгляд справи по суті без його участі (а.с.27,65,76).
При цьому, згідно матеріалам витребуваної справи №1505/207/2012, ОСОБА_1 у цій справі мав трьох представників, один з яких уповноважений представляти інтереси першого до 13 травня 2018 року (а.с. 163,167,186-187)
У порушення правил ч. 4 ст.10 ЦПК України суд не уточнив позовні вимоги та дійшов висновку про можливість розглянути справу у відсутність ОСОБА_1 , задовольнивши його позов на підставі доданих ним до позовної заяви копій письмових письмових доказів.

Враховуючи те, що:

-описова та мотивувальна частина позову містить предмет позову та вимогу - визнання права власності на квартиру за набувальною давністю; підставу позову ст.ст.328,344 ЦК України;

-назва позову та вимога, яка зазначена в прохальній частині позову, з огляду на предмет та підставу позову, обєктивно є помилковими, колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю, а не з позовом про визнання його наймачем жилого приміщення, як безпідставно вважав суд першої інстанції.

Апеляційним судом встановлено, що протоколом Білгород-Дністровської гарнізонної житлової комісії від 01 лютого 1993 року №4 квартира АДРЕСА_2 розподілена військовослужбовцю ОСОБА_3

20 травня 1993 року ОСОБА_3 виданий ордер на вказану квартиру на сім`ю із двох осіб на нього та дочку ОСОБА_3 .

За даними адресного бюро Білгород-Дністровського МВ УМВС України ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: квартира АДРЕСА_1 з 12 січня 1994 року, а ОСОБА_3 по м. Білгород-Дністровський Одеської області не значиться (а.с.162).

17 червня 2016 року ОСОБА_2 знятий з реєстрації (а.с.148).

Згідно листа начальника КП «Білгород-Дністровськводоканал» від 10 червня 2011року особистий рахунок на зазначене вище жиле приміщення відкрито на ОСОБА_3 (а.с.160).

Відповідно довідки КП «ЖЕО №1» від 11 червня 2012 року №357 житловий будинок по АДРЕСА_2 перебуває на балансі КП «ЖЕО №1» з 01 червня 2011 року.

До жовтня 2010 року в спірній квартирі проживав ОСОБА_1 без відповідних документів на вселення, проживання та реєстрації.

На підставі нотаріально посвідченого договору вказана квартира відчужена ОСОБА_1 ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу від 06 жовтня 2016 року (а.с.139-140).

Дані про те, що позивач перебував на квартирному обліку у в/ч НОМЕР_1 та Білгород-Дністровській КЕЧ району або є членом родини ОСОБА_3 і ОСОБА_3 та вселився у спірну квартиру з їх письмової згоди, матеріали даної та витребуваної справи №1505/207/2012 не містять.

Згідно наявних у справі документів ОСОБА_1 був зареєстрований за адресою: квартира АДРЕСА_3 з 25 червня 1998 року та знятий з реєстрації 18 липня 2016 року (а.с.20, 146).

Відповідно довідки КП «Білгород-Дністровське БТІ» від 05 січня 2012 року власниками квартири АДРЕСА_3 значаться в рівних частках ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 14 квітня 1994 року (а.с.161).

Згідно ч. 1 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Виходячи зі змісту ст.344 ЦК України обставинами, які мають значення для справи і які повинні довести саме позивач (ч. 1 ст.60 ЦПК України)є: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння).

Стаття 388 ЦК України визначає набувача добросовісним, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач).

Відповідно до ст.58 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів про те, що позивач вселився у спірну квартиру з дотриманням встановленого ст.58 ЖК України порядку, а тому відсутня така ознака набувальної давності як добросовісність володіння.

Колегія суддів не бере до уваги (у розумінні ч.3 ст.61 ЦПК України) обставини, встановлені у мотивувальній частині рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03 липня 2014 року у справі №1505/207/2012 щодо належного проживання ОСОБА_1 в спірній квартирі на підставі квитанцій про сплату комунальних послуг та письмових пояснень свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_10 , оскільки у вказаній справі не брала участь Білгород-Дністровська міська рада.

Крім того, колегія суддів зазначає, що посилання суду першої інстанції у даній справі № 495/3741/15-ц на письмові пояснення командира в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_4 , та пояснення свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , як підставу для задоволення позову ОСОБА_1 ,є помилковим.

Відповідно до вимог ст.ст.58,59 ЦПК України вони не є належними та допустимими доказами через те, що:

- свідкі ОСОБА_6 та ОСОБА_5 в суді першої інстанції не допитувалися;

- в копіях заяв ОСОБА_6 та ОСОБА_5 не зазначений орган або особа, якій вони адресовані, та відсутня дата їх написання;

- копія заяви ОСОБА_4 від 25 січня 2012 року також не містить орган або особу, якій вона адресована.

Підписи вказаних осіб не були посвідчені нотаріально або відповідною посадовою особою за місцем їх роботи, проживання тощо (а.с.13,14,15).

Докази про те, що ОСОБА_4 був командиром в/ч НОМЕР_1 та мав право розподіляти житло, а ОСОБА_6 та ОСОБА_5 є сусідями позивача матеріали справи також не містять.

Посилаючись на те, що доказування не може грунтуватися на припущеннях, суд першої інстанції сам допустив припущення, зазначивши, що відсутність на даний час відповідних документів правомірності заселення позивача в квартиру ще не свідчить про те, що вони взагалі ніколи не видавалися.
Суд першої інстанції висловив й припущення, що за 17 років такі документи могли бути знищені або просто загублені, а тому суд не виключає можливості того, що позивач та інші учасники відносин, які виникли в 1998 році, могли просто забути всі обставини подій того часу.
Крім того, у позові заступника військового прокурора Болградського гарнізону Одеської області в інтересах держави в особі МО України, Білгород-Дністровської КЕЧ району до ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа: КП «ЖЕО №1» про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та виселення із самоправно зайнятого житлового приміщення, поданому у січні 2012 року позивач зазначав, що ОСОБА_1 самоправно вселився у спірну квартиру у 2005 році (а.с.155-159).

Аналіз матеріалів витребуваної апеляційним судом справи №1505/207/2012, яка судом першої інстанції взагалі не досліджувалася, свідчить про те, що ані відповідач ОСОБА_1 , ані три його представника не посилались на помилковість дати вселення ОСОБА_1 у квартиру (2005 рік), яка зазначена позивачем.

Сам по собі факт надання позивачем копій квитанцій :

-на деяких з яких відсутні дані, що оплату проводив ОСОБА_1 ;

-на більшості з яких не вбачається наявність печатки або штампу,

та які надані ним на підтвердження оплати за квартиру і комунальні послуги за окремі періоди 2002 -2004 років, 2008-2011 років не є доказом вселення ОСОБА_1 в спірну квартиру у передбаченому законом порядку в 1998 році (а.с.16,17,19).

Відповідно ст. ст.1,4,10,214 ЦПК України суд повинен вирішувати питання про права та обов`язки сторін, а не осіб, які не брали участь у справі.

Позивачем та судом першої інстанції (згідно до вимог ч.1 ст.33 ЦПК України)ОСОБА_3 , який на час ухвалення рішення судом першої інстанції був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 , до участі у справі в якості співвідповідача не залучався (а.с.148).

Частиною 1 ст.303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Враховуючи наведене вище та неможливість на стадії апеляційного розгляду залучати до участі у справі в якості співвідповідачів:

-ОСОБА_3 ,який був зареєстрований у спірній квартирі на час розгляду справи, та чиї права та обов`язки вирішив суд першої інстанції,

-ОСОБА_11 , яка за дивним збігом обставин стала власником спірної квартири під час знаходження справи в суді апеляційної інстанції,

колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові ОСОБА_1 про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю.

Керуючись ст.303, п.2 ч.1 ст.307, п. п. 3,4 ч.1 ст.309, ст.ст.313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:
Апеляційну скаргу Білгород-Дністровської міської ради задовольнити.
Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 14 червня 2016 року скасувати.
Відмовити ОСОБА_1 у позові до Білгород-Дністровської міської ради про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю.

Рішення колегії суддів набирає чинності з моменту проголошення.

Рішення колегії суддів може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий: /підпис/
Судді: /підписи/
З оригіналом згідно,

Суддя апеляційного суду

Одеської області Г.Я. Колесніков