Апеляційний суд Житомирської області
Справа №0603/5116/12 Головуючий у 1-й інст. Щербак Д. С.
Категорія 27 Доповідач Товянська О. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого: судді Товянської О.В.

суддів: Гансецької І.А., Талько О.Б.

при секретарі: Кравчук Л.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Житомирі цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки за кредитним договором та зустрічним позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», треті особи: ОСОБА_2, приватний нотаріус Бердичівського міського нотаріального округу Житомирської області Пашковський Ян Альбертович, про визнання договору іпотеки недійсним за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 04 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2012р. Банк звернувся до суду з позовом. Просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № ZRSWGA00000068 від 12.10.2006р. в розмірі 485109,60грн. звернути стягнення на квартиру загальною площею 60,50м2, у АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки на підставі договору іпотеки №ZRSWGА00000068 від 12.10.2006р. з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь - яким способом з іншою особою покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, з можливістю здійснення Банком всіх передбачених нормативно - правовими актами держави дій для продажу предмету іпотеки, виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі (предмет іпотеки) зі зняттям з реєстраційного обліку. За договором №ZRSWGА00000068 від 12.10.2006р. відповідач 12.10.2006 р. отримала 106000грн. кредиту зі сплатою за користування кредитом 16,08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 11.10.2010р. У порушення умов договору відповідач зобов'язання належним чином не виконала. Станом на 06.07.2012р. утворилась заборгованість - 485109,60грн. : 97868,74грн. - за кредитом, 173292,65грн. - %; 3556,73грн. - комісія; 210391,48 грн. - пеня. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 12.10.2006р. було укладено договір іпотеки №ZRSWGА00000068, за яким відповідач надала в іпотеку нерухоме майно - спірну квартиру, яка належить їй на праві власності на підставі договору дарування. Обумовлена сторонами договором ціна предмету іпотеки дорівнює 151500грн.

В жовтні 2015р. ОСОБА_4 - представник ОСОБА_1, звернувся із зустрічним позовом. Просив визнати договір іпотеки недійсним. Зазначав, що вироком Бердичівського міськрайсуду від 05.11.2013р. по кримінальній справі №0603/1-21/11 засуджено ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 за те, що вони шляхом зловживання довірою примусили до укладення кредитного договору з Банком і отримали зазначені в кредитних договорах кошти у власних інтересах, чим ОСОБА_1 було завдано матеріальну шкоду. На час укладення і нотаріального посвідчення іпотечного договору не враховано, що у спірній квартирі проживала і була зареєстрована неповнолітня дитина - ОСОБА_2, 1991р.н., що підтверджується довідкою №99 ОСББ «ЗАТИШОК-1» про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні від 11.12.2013р.

Рішенням Бердичівського міськрайсуду Житомирської області від 04 березня 2016р. у позові ПАТ КБ «Приватбанк» відмовлено. Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсним договір іпотеки № ZRSWGА00000068 від 12.10.2006р., предметом якого є трикімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_1 і ПАТ КБ «Приватбанк», посвідчений приватним нотаріусом Бердичівського міського нотаріального округу Житомирської області Пашковським Я. А., зареєстрований в реєстрі за №2965. Стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 487,20грн. судового збору.

В апеляційній скарзі Банк просить рішення скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову Банку, у задоволенні зустрічного позову відмовити. Вважає, що факт відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення договору не є безумовною підставою для визнання його недійсним.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Як видно із матеріалів справи, за договором №ZRSWGА00000068 від 12.10.2006р. відповідач 12.10.2006 р. отримала 106000грн. кредиту зі сплатою за користування кредитом 16,08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 11.10.2010р. У зв'язку із неналежним виконанням умов договору утворилась заборгованість - 485109,60грн. : 97868,74грн. - за кредитом, 173292,65грн. - %; 3556,73 грн. - комісія; 210391,48 грн. - пеня. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 12.10.2006р. було укладено договір іпотеки №ZRSWGА00000068, відповідач надала в іпотеку належну їй на праві власності на підставі договору дарування спірну квартиру вартістю 151500грн.

Вироком Бердичівського міськрайсуду Житомирської області від 05 листопада 2013р., зміненим ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 11 листопада 2014р., ОСОБА_5, який зловживаючи довірою ОСОБА_1 і введенням її в оману, отримав кредитні кошти за спірним кредитним договором, засуджено до позбавлення волі строком на 5 років з конфіскацією майна. ОСОБА_1 визнано потерпілою у вчиненому злочині та цивільним позивачем. Ухвалою суду апеляційної інстанції виключено з мотивувальної його частини висновок про те, що ОСОБА_1 «при вчиненні правочинів на отримання кредитних коштів мала спотворене уявлення про обставини, які дійсно мали місце, що, укладаючи кредитний договір, неправильно сприймала суб'єктів правочину, правові наслідки, які обумовлені цим правочином, що її волевиявлення не було вільним і не відповідало її намірам».

Згідно зі ст.16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу. Так, відповідно до ч.ч.1-3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5,6 ст.203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність установлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи ст.ст.3,15,16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Ухвалюючи рішення про задоволення зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірний договір іпотеки є недійсним як такий, що укладений без згоди органу опіки та піклування; при цьому суд вважав, що право неповнолітньої на житло, яка на час укладення цього договору проживала і була зареєстрована у спірній квартирі, порушене.

Згідно зі ст.17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору іпотеки) батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Вчинення батьками неповнолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену ст.17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору іпотеки) заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовною підставою для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Згідно зі ст.9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували права членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

При вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки на підставі порушення ст.17 Закону «Про охорону дитинства» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору іпотеки) в кожному конкретному випадку суди повинні:

1) перевіряти наявність у дитини права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання;

2) ураховувати добросовісність поведінки іпотекодавця щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору;

3) з'ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки.

Передбачене ст.17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції на час укладення спірного договору іпотеки) положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке мають діти, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання такого договору недійсним за позовом їх батьків є порушення майнових прав дітей унаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на його укладення. Отже, вчинений батьками (усиновлювачами) правочин стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (ч.6 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини: звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує її права та інтереси щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Власник майна, який є одночасно законним представником неповнолітньої… особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої… особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші передбачені законодавством наслідки, які застосовуються органами опіки та піклування.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що іпотекодавець, укладаючи договір іпотеки, надала неправдиві відомості про те, що в спірній квартирі неповнолітні діти не зареєстровані, а тому правових підстав для визнання спірного договору іпотеки недійсним немає.

Вимоги Банку підлягають частковому задоволенню, виходячи із наступного.

Відповідно до ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване ст.39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст.38 цього Закону.

25.06.2012р. Банк направив відповідачу вимогу, в якій повідомив, що у разі неповернення кредиту в повному обсязі в 30-денний строк з дня отримання вимоги, Банк має намір звернути стягнення на предмет іпотеки (т.1 а.с.16-17). Вимога відповідачем отримана, проте не виконана.

На підставі наведеного колегія суддів скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове рішення, яким позов Банку задовольняє частково, звертаючи стягнення на предмет іпотеки у спосіб, який просить позивач за початковою ціною предмета іпотеки для його подальшої реалізації 151500грн., але на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності за процедурою, передбаченою ст.38 Закону України «Про іпотеку».

Вимоги про виселення задоволенню не підлягають з таких підстав.

Із довідки ОСББ «Затишок-1» №99 від 11.12.2013р. видно, що у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані та проживають ОСОБА_1 та її дочка ОСОБА_2, 03.04.1991р.н. (т.1, а.с.167,169). Зазначена квартира є предметом іпотеки і належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору дарування.

Відповідно до правової позиції, висловленої ВСУ в постанові від 10 лютого 2016р. у справі №6-2830цс15, за змістом ст.ст.39,40 Закону України «Про іпотеку», ст.109 ЖК УРСР особам, які виселяються із житлового будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (ч.2 ст. 109 ЖК УРСР). У такому випадку виселення здійснюється відповідно до ч.4 ст.109 і ст.132-2 ЖК УРСР.

У матеріалах справи відсутні докази того, що кредит надавався для купівлі квартири, яка є предметом іпотеки, а Банк не вказав іншого постійного житла, у яке міг би суд виселити відповідачів у разі задоволення позову про виселення та яке мав би вказати у рішенні в разі задоволення такої вимоги. У даному випадку, оскільки іпотечне житло було придбано не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, то виселення без надання відповідачам іншого постійного житлового приміщення буде незаконним, оскільки чинним законодавством передбачено, що виселення у даному випадку має відбуватися із наданням іншого постійного житла.

За таких обставин вимоги Банку про виселення відповідачів є безпідставними.

Керуючись ст.ст.303,304,307,309,314,316,317,319,324,325 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" задовольнити частково.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 04 березня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № ZRSWGA00000068 від 12.10.2006р. в розмірі 485109,60грн., яка складається із: 97868,74грн. - заборгованості за кредитом, 173292,65грн. - %; 3556,73грн. - комісії; 210391,48 грн. - пені, звернути стягнення на квартиру загальною площею 60,50м2, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки на підставі договору іпотеки № ZRSWGА00000068 від 12.10.2006р. з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь - яким способом з іншою особою покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах, організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх передбачених нормативно - правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки.

Відмовити Публічному акціонерному товариству комерційний банк «ПриватБанк» у задоволенні позовної вимоги про виселення ОСОБА_1 та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 зі зняттям з реєстраційного обліку у органі МВС України в Житомирській області, до повноважень якого входять питання громадянства та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаної квартири, за безпідставністю.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» 7746,48грн. судових витрат.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», треті особи: ОСОБА_2, приватний нотаріус Бердичівського міського нотаріального округу Житомирської області Пашковський Ян Альбертович, про визнання договору іпотеки недійсним відмовити за безпідставністю.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Судді: