Категорія 20 Доповідач Панасюк О. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області у складі: головуючого - судді Панасюка О.С., суддів Ковальчука О.В., Медяного В.М., з участю секретаря судового засідання Топольської В.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів та відшкодування витрат на утримання та збереження майна за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12 грудня 2014 року, -

встановила:

В грудні 2013 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу дійсним, посилаючись на те, що вона за згодою відповідачки поселилась у її частині будинку АДРЕСА_1 У 1992 році вони досягли домовленості про укладення договору купівлі-продажу належної ОСОБА_3 частини будинку, про що було складено розписку, за якою ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_2 5000 доларів США, але нотаріально договір купівлі-продажу сторони не посвідчили.

У квітні 2014 року ОСОБА_2 змінила предмет позову та просила суд стягнути кошти, передані за розпискою в сумі 78 350 (сімдесят вісім тисяч триста п'ятдесят) грн та відшкодувати витрати на утримання і збереження майна в розмірі 156 298 грн 01 к.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12 грудня 2014 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 понесені витрати на поліпшення умов проживання жилого будинку з прибудовою, господарськими будівлями в сумі 156298,01 грн та 78350 грн, переданих за розпискою. Вирішено питання про судові витрати у справі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, недоведеність обставин справи, які суд вважав встановленими, просила це рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у позові.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України передбачає, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції; апеляційний суд досліджує лише ті докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Таким чином, судова колегія розглядає справу та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Цим вимогам рішення не відповідає з огляду на таке.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами договір купівлі-продажу будинку не був укладений з підстав незалежних від ОСОБА_2, а тому сплачені за ним кошти підлягають стягненню з відповідачки, а оскільки за час проживання з 1992 року ОСОБА_2 понесла витрати на утримання та збереження належної відповідачці частини будинку, то вони також підлягають стягненню у встановленому висновком експерта розмірі на користь позивачки на підставі ч. 3 ст. 390 ЦК України.

Проте, погодитись з таким висновком суду не можна з таких міркувань.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19 грудня 2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 16 січня 2013 року, задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні будинком шляхом виселення. Виселено ОСОБА_2 без надання іншого житла із квартири АДРЕСА_1, яка становить 13/20 частин будинку і належить на праві власності ОСОБА_3 Цим рішенням, зокрема встановлено, що договір купівлі-продажу зазначеної частини будинку між сторонами укладений не був, а в судовому засіданні ОСОБА_2 стверджувала, що у 1992 році передала ОСОБА_3 5000 дол. США за належну їй частину будинку, але письмового підтвердження такої передачі оформлено не було.

Вказаним рішенням також встановлено, що з 1992 року ОСОБА_2 постійно проживала у зазначеній частині будинку, проти чого ОСОБА_3 не заперечувала (Т. 1 а. с. 21 - 23).

Згідно з розпискою від 16 вересня 1992 року, яку, як пояснила позивачка, знайшла випадково під час підготовки до виселення, ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_2 5000 дол. США за будинок (Т. 1 а. с. 62).

Висновком судової будівельно-технічної експертизи № 1086/1087/14-21 від 18 листопада 2014 року Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз встановлено, ринкова вартість 13/20 частин будинку АДРЕСА_1 становить 247819 грн.; в результаті грошових вкладень вартість цієї частини жилого буднику збільшилась на 156298,01 грн, цю ж суму становить вартість будівельно-ремонтних робіт та затрат понесених ОСОБА_2 за період з 1993 по 2014 роки по поліпшенню умов проживання (Т. 1 а. с. 145 - 168).

Відповідно до ч. 1 ст. 195 ЦК УРСР, яка діяла на час виникнення правовідносин між сторонами, завдатком визнається грошова сума, що видається однією з договірних сторін в рахунок належних з неї за договором платежів другій стороні в підтвердження укладення договору і забезпечення його виконання.

Оскільки судовим рішенням, що набрало законної сили, встановлено, що договір купівлі-продажу частини будинку між сторонами укладений не був, то за загальним правилом одержана ОСОБА_3 від ОСОБА_2 сума в розмірі 5000 дол. США є авансом, який у разі не укладання договору підлягає поверненню в повному розмірі.

Разом з тим, згідно зі ст. 71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Ст. 75 цього Кодексу встановлювала, що позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін.

Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права (ст. 76 ЦК УРСР).

Ст. 80 зазначеного Кодексу визначала, що закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови у позові, якщо суд не визнає причини пропуску цього строку поважними.

Як стверджує сама ж позивачка у позовній заяві про визнання договору купівлі-продажу дійсним, після отримання 16 вересня 1992 року в рахунок укладення договору купівлі-продажу частини будинку коштів в сумі 5000 дол. США, ОСОБА_3 пообіцяла, що нотаріальне посвідчення договору відбудеться наступного, тобто 1993 року (Т. 1 а. с. 2), відтак про порушення свого права вона дізналась не пізніше 1 січня 1994 року і саме з цього часу у неї виникло право на позов, однак реалізувала вона його лише в грудні 2013 року.

Враховуючи, що позивачка пропустила строк позовної давності зі вимогою про стягнення 5000 дол. США авансу, поважних причин його пропуску не навела, клопотання про його поновлення не заявляла, то підстав для задоволення позову в цій частині суд першої інстанції не мав. Зміна ж предмету чи підстави позову на перебіг строку позовної давності не впливає.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що задовольняючи позовні вимоги у зазначеній частині суд, всупереч вимогам п. 4 ч. 1 ст. 214 ЦПК України, взагалі не послався на норму матеріального права, на підставі якої вирішив спір, що згідно з п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 309 ЦПК України є обов'язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Щодо стягнутих судом першої інстанції на користь позивачки на підставі ч. 3 ст. 390 ЦК України витрат на утримання і збереження майна, то колегія суддів зазначає таке.

Згідно з ч. 3 ст. 5 ЦК України якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України щодо цивільних правовідносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Таким чином, оскільки витрати, які понесла позивачка у зв'язку із користуванням частиною будинку, що належить ОСОБА_3, вона понесла з 1993 і по 2014 роки, тобто права і обов'язки, пов'язані з ними продовжили існувати після набрання чинності 1 січня 2004 року ЦК України, то суд правильно визначився, що до цих правовідносин підлягають застосуванню положення цього Кодексу.

Проте, ч. 3 ст. 390 ЦК України регулює розрахунки при витребуванні майна власником із чужого незаконного володіння - у разі звернення власника з віндикаційним позовом, обов'язковою умовою якого є вибуття майна із володіння власника поза його волею, як із незаконного володіння, так і від добросовісного набувача (ст. ст. 387, 388 ЦК України).

Проте, як встановлено судом, позивачка вселилась і користувалась належною відповідачці частиною будинку за її згодою, натомість виселена з нього була у порядку негаторного позову на підставі ст. 391 ЦК України, отже суд першої інстанції помилково застосував до зазначених правовідносин ч. 3 ст. 390 ЦК України.

Натомість, оскільки ОСОБА_2 вселилась у належну ОСОБА_3 частину будинку за її згодою, до цих правовідносин застосуванню підлягають положення Глави 58 Розділу ІІІ Книги п'ятої ЦК України про найм (оренду) майна, зокрема ч. 5 ст. 778 ЦК України, за якою наймач може поліпшити річ, яка є предметом договору найму, лише за згодою наймодавця. Якщо наймач без згоди наймодавця зробив поліпшення, які неможна відокремити без шкоди для речі, він не має права на відшкодування її вартості.

Суд першої інстанції залишив поза увагою доводи представника відповідача щодо відсутності такої згоди ОСОБА_3 на поліпшення належної їй частини будинку і, відповідно, відсутність у матеріалах справи доказів такої згоди.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що понесені ОСОБА_2 витрати є саме витратами на поліпшення умов проживання у часині будинку ОСОБА_3, а не витратами утримання та зберігання цього майна, тобто такими, що необхідні для його збереження у стані, в якому його отримала особа, після того, як воно незаконно вибуло із володіння власника.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12 грудня 2014 року скасувати.

У позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів, переданих за розпискою, та відшкодування витрат на утримання і збереження майна відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 633 (шістсот тридцять три) грн 86 к. у відшкодування судового збору, сплаченого при поданні апеляційної скарги та 122,00 (сто двадцять) грн судового збору, сплаченого при поданні касаційної скарги.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий /підпис/ О.С. Панасюк

Судді: /підпис/ О.В. Ковальчук

/підпис/ В.М. Медяний

Згідно з оригіналом О.С. Панасюк