№ 336/7730/16-ц
пр. № 2/336/628/2017
РІШЕННЯ

Іменем України

(заочне)

20 березня 2017 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя, у складі

головуючого судді О.І. Дацюк

при секретарі О.Б. Скибі

за участі позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2, представника позивачів адвоката ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про виселення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись з позовом до ОСОБА_4, вказавши, що квартира АДРЕСА_1 належить позивачам на праві спільної часткової власності по ? частці кожній на підставі договору купівлі-продажу. У серпні 2014 року ОСОБА_4, який є сином ОСОБА_1 та братом ОСОБА_2, звільнившись з місць позбавлення волі, з дозволу позивачок оселився в належній їм квартирі. Водночас, мешкаючи у квартирі позивачів, ОСОБА_4 створює неможливі для сумісного проживання умови, оскільки застосовує психологічні погрози та фізичне насильство щодо ОСОБА_1 та ОСОБА_2, не сплачує комунальні послуги, на вимоги позивачів виселитись відмовився. Оскільки спільне проживання разом з ОСОБА_5 не виявилось можливим, позивачі були вимушені самостійно покинути квартиру та оселитись в орендованому житлі. По суті заявлених вимог просили виселити ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_2 без надання йому іншого житлового приміщення.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримала заявлені вимоги на зазначених підставах, вказавши додатково, що відповідач ОСОБА_4 приходить їй рідним сином від першого шлюбу. ОСОБА_4 з молодого віку веде протисуспільний спосіб життя, вживає психотропні речовини та скоює злочини, за які був засуджений неодноразово. Після чергового звільнення з місць позбавлення волі ОСОБА_4 звернувся до неї з проханням тимчасово оселитися у квартирі, яка належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посилаючись на відсутність у нього іншого житла, на що позивачки погодились, пожалівши відповідача та дослухавшись до запевнень ОСОБА_4 про те, що він змінить ставлення до них та поводитиметься належним чином. Натомість ОСОБА_4 свого способу життя не змінив, не працював, на які кошти мешкав позивачеві не відомо, за комунальні послуги не сплачував, а також систематично погрожував обом позивачам ушкодженням здоровя та вбивством, а щодо ОСОБА_1 також вдався і до фізичного насильства. Також ОСОБА_4 жорстоко поводився і з собакою, яка мешкала в квартирі позивачів, намагаючись її вбити. Позивачі неодноразово звертались до органів поліції для притягнення ОСОБА_6 до відповідальності, натомість будь-якого захисту з боку правоохоронних органів не отримали. Після чергового конфлікту ОСОБА_1 була вимушена, не узявши з собою будь-яких речей, терміново покинути квартиру через побоювання за свої життя та здоровя, та оселитися в орендованому житлі, адресу якого вона вимушена приховувати навіть від своїх друзів та родичів, щоб її не дізнався відповідач. Посилаючись на те, що відповідач не набув в установленому порядку права користуватися квартирою, а на цей час він створює абсолютно неможливі умови для мешкання у квартирі її власниць, просила виселити ОСОБА_4 з квартири без надання йому іншого житла.

Позивач ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримала заявлені вимоги, вказуючи, що ОСОБА_4 приходиться їй звідним братом та у дитинстві мешкав разом із ними, відрізняючись при цьому виключно жорстокою поведінкою щодо ОСОБА_2, до якої систематично застосовував фізичне насильство. Звернення до органів міліції будь-якого наслідку не дали. У звязку з засудженням ОСОБА_4 за скоєння злочинів з призначенням реального покарання певний час позивачі мали змогу вести спокійний спосіб життя. Після звільнення з місць позбавлення волі ОСОБА_4 звернувся до матері ОСОБА_1 з проханням тимчасово оселитися у належній позивачам квартирі, посилаючись на відсутність у нього іншого житла. ОСОБА_2, хоча і була проти оселення ОСОБА_4 в квартирі, натомість, прийнявши до уваги переживання ОСОБА_1 долею сина, згодилась, щоб ОСОБА_4 оселився у квартирі, врахувавши також його обіцянки поводитись нормально. Натомість під час проживання у квартирі ОСОБА_4 продовжував вести асоціальний спосіб життя, не працював, не сплачував комунальні послуги, а також систематично погрожував позивачам пошкодженням здоровя та вбивством. Через деякий час ОСОБА_2 поїхала з квартири та почала самостійно мешкати за іншою адресою, а ще пізніше дізналась, що і мати вимушено терміново покинула квартиру через застосування ОСОБА_4 фізичного насильства, погроз та жорстокого поводження. На цей час в квартирі мешкає ОСОБА_4, щодо якого на цей час чергового разу здійснюється судове провадження у кримінальній справі, де він має статус обвинуваченого, водночас він перебуває на волі. Посилаючись на неможливість спільного проживання з ОСОБА_4 через його поведінку та відсутність у відповідача будь-яких законних підстав для проживання у кватирі, ОСОБА_2 наполягала не виселенні ОСОБА_4 з квартири без надання йому іншого житла.

Представник позивачів в судовому засіданні підтримав заявлені вимоги на підставах, встановлених ст. 319, 328, 321 ЦК України та ст. 116 та 157 ЖК України, вказуючи, що відповідач ОСОБА_4 не набув в установленому порядку права користування квартирою, перешкоджає власникам квартири вільно нею користуватись та володіти, створює неможливі умови для спільного проживання, тому підлягає виселенню без надання іншого житла,

Відповідач в судове засідання не з'явився, про місце та час розгляду справи повідомлявся в установленому порядку, причини неявки суду не повідомив. У звязку з відсутністю відомостей про зареєстроване місце проживання ОСОБА_4 повідомлявся і шляхом оголошення у пресі, а також і судовою повісткою, направленою за адресою, зазначеною позивачами.

Керуючись ст. 224 ч. 1 ЦПК України, яка вказує, що у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд, враховуючи думку позивача та її представника з цього приводу, розглянув справу заочно.

При вивченні матеріалів справи судом встановлено наступне.

Відповідно до копії договору купівлі-продажу квартири від 23.03.2012 року квартира АДРЕСА_2 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2, кожній належить по ? частці (а.с. 9-11).

ОСОБА_4 за вказаною адресою не зареєстрований проживаючим в установленому порядку, що підтверджено довідкою Обласного адресно-довідкового підрозділу УДМС України в Запорізької області (а.с. 30).

Факт фактичного проживання ОСОБА_4 в квартирі, належній позивачам, підтверджується їх поясненнями, а також тим, що ОСОБА_4 особисто отримав судову повістку, направлену йому саме за вказаною адресою, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення повістки (а.с. 40).

Відповідно до відомостей з ЄРСР (а.с. 42-47) ОСОБА_4 був засуджений за скоєння злочинів, передбачених ст. 185 ч. 2. ст. 321 ч. 1 КК України вироком Вільнянського районного суду Запорізької області від 22.01.2007 року до 4 років позбавлення волі, звільнений від відбування покарання з випробуванням строком на 2 роки; а також вироком Вільнянського районного суду Запорізької області від 07.12.2009 року за скоєння злочинів, передбачених ст. 296 ч. 2, ст. 186 ч. 2, ст. 186 ч. 3 КК України з застосуванням ст. 70, 71 КК України до 4 років двох місяців та десяти днів позбавлення волі.

На цей час у провадженні Ленінського районного суду м. Запоріжжя перебуває кримінальне провадження за звинуваченням ОСОБА_4 у скоєнні злочину, передбаченого ст. 186 ч. 2 КК України.

Свідок ОСОБА_7 суду пояснила, що є подругою ОСОБА_2, від якої знає, що брат останньої ОСОБА_4 після оселення у належній позивачам квартирі неодноразово погрожував ОСОБА_1 та ОСОБА_2, знущався над собакою, тому позивачки вимушені мешкати в орендованому житлі. Останнім часом свідок зустрічала ОСОБА_4 у магазині, розташованому біля квартири.

При вирішенні справи суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно зі ст. 157 Житлового Кодексу України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Стаття 116 ч. 1 Житлового Кодексу України вказує, що якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Враховуючи пояснення позивачів, свідка та досліджені в судовому засіданні письмові докази, які узгоджуються між собою, суд дійшов висновку, що ОСОБА_4 систематично порушуються правила співжиття, створюються перешкоди для нормального проживання позивачів у квартирі, систематично порушується їх спокій, що робить неможливим проживання його в будинку, належному позивачам.

Судом також враховується і те, що ОСОБА_4 неодноразово засуджувався за скоєння тяжких злочинів, в тому числі злочинів проти власності, суспільного порядку, особистості, які були пов'язані з застосуванням насильства та скоєні ним у стані алкогольного спяніння.

Отже все це переконує суд у тому, що відповідач має стійку схильність до протиправної асоціальної поведінки та спільне проживання його у квартирі разом з позивачами не виявляється можливим, тож права позивачів можуть та повинні бути захищенні у спосіб, якого вони вимагають, а саме шляхом примусового виселення відповідача з належної позивачам квартири без надання йому іншого житла.

Зважаючи на викладене, суд вбачає підстави для задоволення позовних вимог.

Також відповідно до ст. 88 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачів судовий збір.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 15, 57-60, 88, 208, 209, 212-215, 224-226 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про виселення задовольнити.

Виселити ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, з квартири АДРЕСА_2, без надання іншого житлового приміщення.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 551,20 гривень (пятсот пятдесят одну гривень 20 коп).

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 551,20 гривень (пятсот пятдесят одну гривень 20 коп).

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржено відповідачем в апеляційному порядку.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Запорізької області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя.

Суддя О.І. Дацюк