Провадження №2/523/878/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" березня 2017 р.

Суворовський районний суд м. Одеси, в складі:

головуючого - судді Малиновського О.М.,

при секретарі Шевчук М.Є. .

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду №15, в м. Одеса, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунальної установи «Рятувально-водолазна служба» Одеської міської ради - про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за вимушений прогул та за затримку видачі трудової книжки, стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 09.09.2016р. звернувся до суду з позовними вимогами в яких зазначив, що з 01.10.2015р. він був прийнятий на роботу на посаду начальника водолазно-рятувального відділу Комунальної установи «Рятувально-водолазна служба» Одеської міської ради (далі за текстом КУ «РВС ОМР» з якій 01.08.2016р. був звільнений за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, в зв'язку з відсутністю на робочому місці більше трьох годи протягом робочого дня без поважних на те причин. Позивач зазначає, що його було звільнено незаконно, так як на час звільнення він хворів, що підтверджується лікарняним листом. Крім того, він за своєю посадою інструкцією повинен виконувати ряд робіт, які пов'язані з виїздом з робочого місця та знаходження на водолазної станції та в інші місця де провадяться водолазні роботи. Позивач стверджує, що 13.07.2016р. він з 09.00г. знаходився на робочому місці на водолазній станції до 14.00г. Після, він виїхав до адміністративного офісу, який розташований за адресою: м. Одеса, вул. Мясоєдівська, 13 з метою реєстрації службових документів та отримав певні господарські документи, приблизно об 16-45г. виїхав до служби метрології. Наказ про звільнення йому було вручено 15.08.2016р., коли він вийшов на роботу після лікарняного, який тривав з 01.08.2015р..ОСОБА_1 стверджує, що йому не надавався акт про його відсутність на робочому місці, будь-яких пояснень з приводу нібито прогулу 13.07.2016р. від нього не вимагали.

В судовому засіданні позивач та його представник ОСОБА_2 заявлені вимоги підтримали просять задовольнити.

Представник відповідача Кузнецов К.С. пред'явлені позовні вимоги не визнав в повному обсязі та зазначив, що звільнення ОСОБА_1 було здійснено у відповідність до вимог діючого законодавства в зв'язку з порушення з боку останнього вимог трудової дисципліни.

Суд, заслухавши сторін по справі, допитавши свідків, вивчивши матеріали цивільної справи, встановивши факти та відповідні до них правовідносини, прийшов до наступного висновку.

Матеріалами справи встановлено, що на підставі наказу №82-к від 16.09.2015р. ОСОБА_1 з 01.10.2015р. був прийнятий на посаду начальника водолазно-рятувального відділу (а.с.119).

Наказом №60 від 01.08.2016р. ОСОБА_1 було звільнено з займаної посади з 01.08.2016р. за п.4 ст. 40 КЗпП України через відсутність на роботі 13.07.2016р. більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин (а.с.9). Підставою для звільнення в наказі було зазначено: доповідна записка заступника керівника КУ «РВС ОМР» ОСОБА_4 від 18.07.2016р.; акт про відсутність ОСОБА_1 на роботі від 13.07.2016р.; акт про відмову від надання пояснень від 14.07.2016р.

Згідно п. 4 ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу без поважаних причин. Отже, виходячи з вказаного юридичного складу, як підстави для звільнення працівника за прогули, є встановлення наявності належних та допустимих доказів, які з вірогідністю підтверджують відсутність працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня.

При звільненні робітника за вказаним пунктом законодавець визначає обов'язкове дотримання власником або уповноваженим ним органом певного порядку вивільнення робітника.

Так, до застосування дисциплінарного стягнення, одним із видів якого є звільнення, власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Стягнення оголошується в наказі (розпорядження) і повідомляється працівника під розписку (ч.ч.1,4 ст. 149 КЗпП).

Пунктом 17 Постанову Пленуму ВСУ №9 від 06.11.1992р. було роз'яснено, що правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч.3 ст.40 КЗпП стосуються як передбачених статтями 40, 41(1) КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. При цьому маються на увазі щорічні, а також інші відпустки, що надаються працівникам як із збереженням, так і без збереження заробітку. Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обґрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність.

З представленого листка непрацездатності серії АГШ № 746756, виданого на ім'я ОСОБА_1, убачається, що останній з 01.08.2016р. по 12.08.2016р. перебував на лікарняному (а.с.8). При таких обставинах звільнення ОСОБА_1 в день його перебування на лікарняному не може бути визнано законним та обґрунтованим. Посилання представника відповідача на те, що ОСОБА_1 звернувся до лікарні після оголошення йому догану, не спростовують неможливості звільнення робітника в день його тимчасової непрацездатності (ч.3 ст. 40 КЗпП).

Крім того, незважаючи на встановлені та зазначені вище судом порушення при звільненні ОСОБА_1, які є безумовною підставою для скасування наказу про його звільнення, суд при вирішені виниклого спору також приймає до уваги наступне.

Пунктом 3 посадової інструкції начальника відділу водолазного відділу визначає його обов'язки, зокрема, начальник відділу: виконує обов'язки щодо керування водолазними спусками і підводними роботами, виконуваними на рятувальній станції, посту, в маневрової пошуковій групі; контролює дотримання правил охорони праці і техніки безпеки при експлуатації водолазного спорядження та обладнання; розроблення планів підводних робіт і графіки тренувальних занурень водолазів; здійснює контроль за проведенням огляду водолазної техніки; забезпечує медичний огляд водолазного персоналу і бере участь в його навчанні; вживає заходів щодо матеріально-технічного забезпечення водолазних робіт, ремонту водолазного спорядження та обладнання; забезпечує ведення водолазної документації і здійснює контроль над обліком та звітністю по водолазних спусків на рятувальній станції, посту, в маневрової пошуковій групі (а.с.60).

Судом встановлено та підтверджено сторонами по справі, що начальник водолазного відділу КУ «РВС ОМР» не має чітко визначеного місця роботи. Так, водолазна станція комунальної установи розташована за адресою: 11-ст. В. Фонтану де базуються водолази та знаходиться їх обладнання. За вказаною адресою в приміщенні розташований службовий кабінет начальника відділу - ОСОБА_1 В той же час, за адресою: м. Одеса, вул. Мясоєдівська, 13 розташований адміністративний офіс комунальної установи, який складається з двох кабінетів в яких працюють начальник КУ «РВС ОМР» та бухгалтер та має місце для виконання певної роботи ОСОБА_1 Отже, ОСОБА_1 за своєю посадою не має постійно визначеного місця роботи, а з метою виконання покладених на нього посадових обов'язків, забезпечуючи діяльність підлеглого відділу не може перебувати лише на 11-ст. В. Фонтану та вимушений пересуватися на протязі робочого дня. Крім того, судом враховується і відстань між 11-ст. В. Фонтану та вул. Мясоєдівською, на подолання якої слід витрачати певний час з урахуванням міських заторів в робочий час.

Згідно наказу №29 від 20.05.2016р. водолазний відділ було переведено на графік роботи з понеділка по п'ятницю з 09.00г. по 17.00г. з обідньою перервою з 13.00г. по 13-40г. (а.с.118).

Обґрунтовуючи свої заперечення,щодо правомірності звільнення ОСОБА_1, відповідачем представлений акт про відсутність останнього на робочому місці 13.07.2016р. з 13.10.г. до 17.00г. (а.с.121). З даного акту убачається, що його було складено об 17.20г. 13.07.2016р. та підписано ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7 Є незрозумілим зазначення в акті прогулу з 13.10г., коли з вказаного часу до 13.40г. у працівників водолазної станції передбачений обід.

Також, 14.07.2016р. об 15.40г. було складено акт про відмову від надання пояснень ОСОБА_1 Акт був підписаний тим ж самими особами (а.с.122). Проте, слід зазначити що почерк в акті від 13.07. та від 14.07. суттєво відрізняється один від одного, тобто такі акти були складені різними особами.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 зазначав, що він,як заступник керівника КУ «РВС» ОМР, 13.07.2016р. об 09.00г. приїхав до водолазної станції де на робочому місці був відсутній ОСОБА_1, який на телефонні дзвінки не відповідав. Після, він з 11.00г. до 13.00г. перевіряв пости, та повернувшись до станції де знаходився до 17.00г., де об 17.20г. був складений акт про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці. При цьому на його думку акт був складений або ОСОБА_6 або ОСОБА_8, проте він його не складав. Не складав ОСОБА_4 і акт від 14.07.2016р. про відмову ОСОБА_1 дати пояснення з приводу його прогулу 13.07.2016р., який був ним підписаний об 13.00г.

Разом з тим, свідок ОСОБА_6 вказував на те, що ОСОБА_4 приїхав на водолазну станцію 13.07.2016р. об 12.00г. Свідок чув як ОСОБА_4 по телефону спілкувався з ОСОБА_1, який зазначав, що він знаходиться на іншій станцій Великого Фонтану. Представлений судом на огляд акт від 13.07.2016р. ОСОБА_6 не заповнював, проте підписував.

ОСОБА_8, допитаний як свідок, вказував, що ОСОБА_4 приїхав до водолазної станції об 13.00г. На станції були присутні ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_10, та він. Про присутність інших він не пам'ятає. Акти від 13.07. та 14.07. він не складав, проте підписував.

Свідок ОСОБА_7 в своїх поясненнях стверджував, що ОСОБА_4 знаходився на водолазної станції 13.07.2016р. з 10.00г. до 17.00г. Він також чув, як ОСОБА_4 телефонував ОСОБА_1 та між ними була розмова. Він бачив як акт від 13.07.2016р. та 14.07.2016р. складав особисто ОСОБА_4

В той же час, свідок ОСОБА_10 зазначав, що 13.07.2016р. на станції були: він, ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_8. Присутність ОСОБА_4 та ОСОБА_1 він не пам'ятає. ОСОБА_6 взагалі не було на станції. Як стверджував свідок ОСОБА_1 постійно знаходиться на робочому місці з 09.00г., крім понеділка, в зв'язку з проведенням нарад на вул. Мясоєдівській. Аналогічні показання дав свідок ОСОБА_9, який вказував, що ОСОБА_1 постійно знаходився на робочому місці на водолазній станцій, крім випадків коли він виїжджав за службовою необхідністю.

Отже, у показаннях допитаних свідків існують значні суперечності в частині особи, яка склала акти від 13.07. та 14.07., яка так і не була встановлена судом, час їх складання, час перебування ОСОБА_4 на водолазної станції 13.07.2016р., його спілкування по телефону з ОСОБА_11 Такі суперечності не були спростовані відповідачем. Відтак, показання свідків ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_8 не можуть бути прийняти судом, як безперечний доказ відсутності ОСОБА_1 на робочому місці 13.07.2016р.та дотримання порядку застосування дисциплінарного стягнення, а саме зажадання від ОСОБА_1 письмових пояснень у відповідності до ст.149КЗпП, що є порушенням вимог КЗпП України.

Крім того, їх показання об'єктивно не збігаються з іншими зібраними по справі доказами. Так, з представленої копії журналу реєстрації вхідної кореспонденції по особовому складу, який знаходиться в адміністративному офісі КУ «РВС» ОМР (вул. Мясоєдівська), оригінал якої був оглянутий в судовому засіданні, убачається, що 13.07.2016р. ОСОБА_1 проводилася реєстрація службових документів під вхідними номерами 126-к, 127-к (а.с.147). Вказана обставина доводить справжність пояснень ОСОБА_1 про його присутність в адміністративному офісі 13.07.2016р. після 15.00г.

Більш того, у вказаному журналінібито 18.07.2016р. була здійснена реєстрація ОСОБА_4 довідної записки та двох актів, які стали підставою для звільнення ОСОБА_1 Така реєстрація була проведена в дорисованій таблиці в ніжній частині журналу а.с.№14. При цьому, незважаючи, що вказаний журнал містить реєстрацію вхідних номерів в хронологічному порядку, реєстрація вказаних документів була проведена під номером 18/07, в той час коли попередній номер реєстрації був 133-к, а наступний 134-к. Суд критично відноситься до вказаних обставин, які вказують на те, що реєстрація зазначених документів відбувалась не 18.07., а в іншій, невстановлений судом, день.

Отже, зазначені КУ «РВС» ОМУ обставини про прогул ОСОБА_1 більше трьох часів протягом робочого дня 13.07.2016р., в силу посадових обов'язків, не можна вважати прогулом. Судом приймається до уваги, що з боку керівництва установи не було встановлено конкретного місця роботи, а нібито виявлений прогул об'єктивно не доведений з боку відповідача. Наявні факти вказують, що в діяхОСОБА_1 відсутня вина, як складова частина такого трудового проступку, як прогул.

Зважаючи на викладене, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про порушення охоронюваних законом трудових прав та інтересів ОСОБА_1, які підлягають відновленню, шляхом визнання незаконним та скасування наказу №60 від 01.08.2016р. та поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника водолазно-рятувального відділу.

Скасовуючи наказ про звільнення ОСОБА_1 та поновлюючи його на робіт з часу його звільнення, суд, у відповідність до ч.3 ст. 235 КЗпП України, стягує з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, в обсязі заявлених позовних вимог, за 85 робочих дня, що в грошовому еквіваленті складає 22657,60 гривень, без урахування обов'язкових податків. Стягуючі середній заробіток в зазначеному розмірі, суд виходить з того, що на час звільнення ОСОБА_1 розмір середньої заробітної плати складав 266,56гривень на день, що було визнано і не оспорювалося представником відповідача у судовому засіданні, а також підтверджується довідкою про середній заробіток. Порушення тривало 85 робочих дня при п'ятиденному трудовому тижні (85р.д. х 266,56 грн.).

За правилом ч.1 ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Таким чином, стаття 237-1 КЗпП містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом зазначеного положення Закону передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки об'єкту яких завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі.

Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (статті 3, 4, 11, 31 ЦПК).

Компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення.

КЗпП не містить будь-яких обмежень чи винятків щодо компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди в обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин (постанова Верховного Суду України від 25 квітня 2012 р. у справі 6-23цс12).

В даному випадку при визначенні розміру компенсації на відшкодування заподіяної позивачу незаконним звільненням моральної шкоди, яка виразилась у моральних переживаннях, пов'язаних із позбавленням роботи, необхідністю прикладати додаткові зусилля для організації свого життя, суд ураховує, що незаконне звільнення позивача відбулося за п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України, що є компрометуючою обставиною та перешкоджає подальшому працевлаштуванню. Матеріальне становище позивача унаслідок незаконного звільнення погіршилося, що змусило докладати додаткових зусиль для організації свого життя і відстоювання своїх прав у суді. За наведених обставин суд вважає за можливе визначити компенсацію на відшкодування моральної шкоди у розмірі 2000,00 грн. Указаний розмір, на переконання суду, буде відповідати характеру та обсягу моральних переживань позивача, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у його житті та вимогам розумності і справедливості.

Щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за затримку трудової книжки, то в цій частині позовні вимоги є недоведеними з урахуванням встановлених судом обставин. Так, після звільнення, яке відбулося 01.08.2016р., ОСОБА_1 отримував листа з комунальної установи від 04.08.2016р. про необхідність з'явитися для отримання трудової книжки (а.с.11). Проте, до установи ОСОБА_1 не з'явився, трудову книжку не отримав з власної ініціативи. Тобто, з боку відповідача в цій частині були дотримані вимоги трудового законодавства. В той же час, з боку позивача не доведено та не підтверджено належними та допустимими доказами, що затримання трудової книжки відбулося внаслідок неправомірних дій відповідача. Крім того, суд враховує правову позицію викладену у постанові ВСУ у справі №6-2912цс16, якою було визначено про неможливість подвійного стягнення середнього заробітку, як за ст. 117 так і за ст.235 КЗпП України, оскільки це буде не співмірно з правами працюючого працівника, який отримує одну заробітну плату.

Виходячи зі змісту ч.5 ст.235 КЗпП України та п.4 ч.1 ст.367 ЦПК рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого підлягає негайному виконанню.

Згідно ст. 88 ЦПК України з відповідачана користь держави слід стягнути несплачений судовій збір в розмірі 2204,80гривень за розгляд трьох немайнових питань та одного майнового, щодо стягнення середнього заробітку.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 64,88,209, 212, 214, 215, 218,367 ЦПК України, -

ВИРІШИВ

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ №60 від 01.08.2016р. про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника водолазно-рятувального відділу Комунальної установи «Рятувально-водолазна служба» Одеської міської ради.

Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника водолазно-рятувального відділу Комунальної установи «Рятувально-водолазна служба» Одеської міської ради з 01.08.2016р.

Стягнути з Комунальної установи «Рятувально-водолазна служба» Одеської міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 22657,60 гривень та завдану моральну шкоду в розмірі 2000,00 гривень.

Стягнути з Комунальної установи «Рятувально-водолазна служба» Одеської міської ради на користь держави судовій збір в розмірі 2204,80 гривень.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

В частині позовних вимог про поновлення на роботідопустити негайне виконання рішення суду.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-ти денний строк з дня проголошення рішення.

Суддя -