Справа № 165/1663/15-ц Провадження № 22-ц/773/20/17 Головуючий у 1 інстанції: Ференс-Піжук О.Р.
Категорія: 31 Доповідач: Грушицький А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 березня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого судді Грушицького А.І.,

суддів Федонюк С.Ю., Шевчук Л.Я.,

з участю секретаря Концевич Я.О.,

позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2,

представника позивачів ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4,

представника відповідача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої злочином за апеляційними скаргами позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_6 на рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 29 червня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

3 липня 2015 року позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися в суд з позовом до відповідача ОСОБА_4 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої злочином. Позовні вимоги мотивували тим, що вироком Нововолинського міського суду Волинської області від 13 березня 2014 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді штрафу у розмірі 4000 грн. з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на один рік.

Згідно вказаного вироку 2 вересня 2013 року близько 16 години ОСОБА_4, перебуваючи у стані алкогольного спяніння, керуючи автомобілем «Мерседес-Бенц Спринтер», реєстраційний номер НОМЕР_1, по вул. Ковпака в м. Нововолинську, поблизу торгового центру «Явір», виїхав на смугу зустрічного руху, де здійснив зіткнення з автомобілем «Шкода-Фаворит», реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_7, чим порушив вимоги п.п. 2.9 (а), 10.1, 11.03, 13.3 Правил дорожнього руху.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_7 отримав тілесні ушкодження, які відносяться до середнього ступеня тяжкості.

В автомобілі «Шкода-Фаворит», реєстраційний номер НОМЕР_2, під час дорожньо-транспортної пригоди перебували також позивач ОСОБА_2 на передньому сидінні пасажира, яка отримала легкі тілесні ушкодження та позивач ОСОБА_1, на задньому сидінні в автомобіля, яка отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості.

Позивач ОСОБА_1, змінюючи в процесі судового розгляду позовні вимоги, остаточно просила суд стягнути з відповідача ОСОБА_4 на її користь 1927,05 грн. витрат на лікування, 57606,78 грн. втраченого заробітку за період з 2 вересня 2013 року по березень 2016 року, щомісячно по 1858,28 грн. втраченого заробітку починаючи з 5 квітня 2016 року, 40000 грн. у відшкодування моральної шкоди та судові витрати по справі.

Позивач ОСОБА_2 з врахуванням уточненої позовної заяви просила суд стягнути з відповідача ОСОБА_4 на її користь 3332,27 грн. у відшкодування витрат на лікування, 40000 грн. у відшкодування моральної шкоди та 402,53 грн. транспортних витрат.

Рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 29 червня 2016 року позов задоволено частково.

Постановлено стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_1 11747,16 грн. втраченого заробітку за період 21 грудня 2015 року по 29 червня 2016 року, 733,01 грн. витрат на лікування та 8000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Стягувати з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_1 1858,28 грн. щомісячного відшкодування шкоди, починаючи з 21 грудня 2015 року.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 4000 грн. на відшкодування моральної шкоди, 198,64 грн. витрат за послуги міжміського транспорту.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_1 243,60 грн. судового збору, 1872,35 грн. за проведення судово-медичної експертизи, 198,64 грн. витрат за послуги міжміського транспорту та 2000 грн. витрат на правову допомогу.

В решті позовних вимог відмовити.

Не погоджуючись з рішенням суду позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу в якій покликаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просять скасувати рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 29 червня 2016 року в частині розміру стягнутої моральної шкоди та відмови в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди та постановити нове рішення про задоволення позову.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_6 покликаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 29 червня 2016 року та постановити нове рішення, яким позов задовольнити частково, стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 500 грн. у відшкодування моральної шкоди, 238,76 грн. у відшкодування майнової шкоди, 936,17 грн. за проведення експертизи, 198,64 грн. за послуги міжміського транспорту та стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 500 грн. у відшкодування моральної шкоди, в іншій частині позову відмовити.

В судовому засіданні позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2 та їх представник ОСОБА_3, кожен окремо, подану апеляційну скаргу підтримали з підстав в ній зазначених, апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_6 не визнали.

Відповідач ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_5, кожен окремо, апеляційну скаргу подану представником відповідача ОСОБА_6 підтримали, апеляційну скаргу позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2 не визнали.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_6 слід частково задовольнити, а апеляційну скаргу позивачів відхилити.

Задовольняючи частково позов суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок вчиненого відповідачем злочину потерпілим завдано майнову та моральну шкоду, яка підлягає відшкодуванню особою, яка її завдала.

Судом встановлено, що вироком Нововолинського міського суду Волинської області від 13 березня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 2 липня 2014 року в частині кваліфікації дій, призначеного покарання, вирішення цивільного позову про відшкодування матеріальної шкоди, ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді штрафу у розмірі 4000 грн. з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на один рік.

Згідно вказаного вироку 2 вересня 2013 року близько 16 години ОСОБА_4, перебуваючи у стані алкогольного спяніння, керуючи автомобілем «Мерседес-Бенц Спринтер», реєстраційний номер НОМЕР_1, по вул. Ковпака в м. Нововолинську, поблизу торгового центру «Явір», виїхав на смугу зустрічного руху, де здійснив зіткнення з автомобілем «Шкода-Фаворит», реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_7, чим порушив вимоги п.п. 2.9 (а), 10.1, 11.03, 13.3 Правил дорожнього руху.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_7 отримав тілесні ушкодження, які відносяться до середнього ступеня тяжкості (а.с. 4-12).

Згідно висновку комісійної судово-медичної експертизи № 65 від 21 грудня 2015 року, проведеної Волинським обласним бюро судово-медичної експертизи, ОСОБА_1 під час ДТП 2 вересня 2013 року отримала тілесні ушкодження: забої мяких тканин правого плечового суглобу, обох гомілок і верхньої щелепи зліва; осаднення шкіри чола, зовнішнього носа та обох гомілок; правобічну параорбітальну гематому; синці мяких тканин підборіддя та обох гомілок; садно шкіри лівої гомілки, які мають ознаки легких тілесних ушкоджень. У послідуючому пацієнтка неодноразово лікувалась з приводу наслідків черепно-мозкової травми струсу головного мозку із помірними астено-вегетативними розладами, легким когнітивним зниженням та стійкою цефалгією. Вказана патологія дає ОСОБА_1 10 % постійної втрати загальної працездатності та являється тілесним ушкодженням середньої тяжкості і знаходиться у причинно-наслідковому звязку з дорожньо-транспортною пригодою, яка відбулася 2 вересня 2013 року. При огляді пацієнтки лікарем-офтальмологом ВОКЛ 15 грудня 2015 року встановлено ангіопатію сітківки обох очей без зазначення ґенезу її виникнення, тому комісія утрималася від оцінки ступеня тяжкості по вказаній патології.

ОСОБА_8 під час ДТП 2 вересня 2013 року отримала тілесні ушкодження: синець мяких тканин з осадженням шкіри та садном типу «подряпини» правого передпліччя; синці обох колінних суглобів з розповсюдженням на верхні третини гомілок; осадження шкіри передньої поверхні правої гомілки, які розцінені як легкі тілесні ушкодження. Невропатологом ВОКЛ 15-17 грудня 2015 року у пацієнтки встановлено наслідки політравми з ЧМТ та травмою попереку; поперековий остеохондроз з килою диску L5 S1, рецидивуючу люмбоішалгію у стадії нестійкої ремісії; вегето-судинну дистонію з помірною церебрастенією та рецидивуючою цефалгією. У звязку з перенесеною ОСОБА_8 у 2003 році черепно-мозковою травмою струсом головного мозку зявилась вищезгадана неврологічна симптоматика, тому вказані зміни комісія не повязує з ДТП, яка відбулася 2 вересня 2013 року та не оцінює за ступенем тяжкості, як і остеохондроз з килою поперекового відділу хребта, так як це являється соматичним захворюванням (а.с. 125-133).

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 11 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як передбачено ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір . Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідач ОСОБА_4 своїми неправомірними діями, за які засуджений вироком суду, заподіяв майнову шкоду потерпілій ОСОБА_1, що полягає у понесенні витрат на придбання медикаментів в період її лікування та підлягає відшкодуванню в розмірі 733,01 грн. При визначенні розміру майнової шкоди суд першої інстанції взяв до уваги виписки із медичної карти потерпілої та чеки на підтвердження вартості придбаних на підставі цих виписок ліків (а.с. 110-112).

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідача ОСОБА_4 на користь позивача ОСОБА_2 майнової шкоди немає, оскільки надано фіскальні чеки, які отримані раніше виписок із медичної карти, якими рекомендовано придбання лікарських препаратів (а.с. 87-89).

Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Як передбачено п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Згідно розяснень, викладених у пунктах 3, 5, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у звязку з ушкодженням здоровя, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у звязку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоровя потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції правильно встановлено, що позивачам, внаслідок неправомірних дій відповідача, була заподіяна моральна шкода, яка полягала у перенесені фізичного болю і страждань, порушенні звичних норм життя та докладенні значних зусиль для його відновлення.

Тому, виходячи з принципів розумності й справедливості та характеру й обсягу моральних страждань, яких зазнали позивачі внаслідок злочинних дій відповідача, суд першої інстанції обґрунтовано ухвалив рішення про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 8000 грн. та на користь ОСОБА_2 4000 грн. у відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя фізичній особі, зобовязана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Загальною працездатністю називають здатність людини до некваліфікованій праці.

Професійна працездатність здатність людини до роботи у визначеній професії.

Системний аналіз норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що для виникнення у потерпілого права на відшкодування втраченого заробітку (доходу) обовязковою умовою є факт втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, на відміну від права на відшкодування витрат на лікування та моральної шкоди, яке не повязується із встановленням такого факту.

Зокрема, потерпіла ОСОБА_2 свої вимоги не повязує із зниженням професійної або загальної працездатності (у процентному відношенні), проте має право на відшкодування моральної шкоди незалежно від таких обставин.

Разом з тим, право на відшкодування шкоди, передбаченої ч. 1 ст. 1195 ЦК України, виникає в особи з дня встановлення їй стійкої втрати працездатності вперше висновком МСЕК.

Проте ні на момент звернення в суд з позовом, ні на момент розгляду справи позивачеві ОСОБА_1 не встановлено стійку втрату працездатності висновком МСЕК.

Положення про медико-соціальну експертизу, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 року № 1317, визначає процедуру проведення медико-соціальної експертизи хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, інвалідам з метою виявлення ступеня обмеження життєдіяльності, причини, часу настання, групи інвалідності, а також компенсаторно-адаптаційних можливостей особи, реалізація яких сприяє медичній, психолого-педагогічній, професійній, трудовій, фізкультурно-спортивній, фізичній, соціальній та психологічній реабілітації.

Вирішуючи питання про стягнення втраченого заробітку та щомісячного відшкодування шкоди суд першої інстанції виходив з того, що втрату загальної працездатності 10 % позивачу ОСОБА_1 встановлено 21 грудня 2015 року на підставі висновку комісійної судово-медичної експертизи № 65.

Як передбачено п. 2.2 Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом Міністерства охорони здоровя України від 17 січня 1995 року № 6, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 26 липня 1995 року за № 255/791, до ознак ушкодження середньої тяжкості належить стійка втрата працездатності менш ніж на третину. Під стійкою втратою працездатності менш як на одну третину належить розуміти втрату загальної працездатності від 10 % до 33 %.

Визначаючи ОСОБА_1 10 % загальної втрати працездатності експерти покликалися на п. 4 Таблиці процентів втрати загальної працездатності у результаті різноманітних травм, передбачених правилами особистого страхування і отриманих в період дії договору страхування, яка передбачена Інструкцією про порядок організації та проведення лікарсько-страхової експертизи, затвердженою наказом Міністерства фінансів СРСР № 2 від 8 січня 1986 року.

Проте згідно ч. 6 ст. 147 ЦПК України висновок експерта для суду не є обовязковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212 цього Кодексу.

Колегія суддів вважає, що висновок судової експертизи, проведеної в цивільній справі, не замінює довідки компетентного органу, до повноважень якого відноситься вирішення вказаного питання.

Висновком судової експертизи визначено стійку втрату загальної працездатності з метою визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, а не для визначення суми відшкодування втраченого заробітку.

Експертами не встановлено дату, з якої виникла стійка втрата загальної працездатності, а 21 грудня 2015 року це дата закінчення проведення судової експертизи, а не день встановлення стійкої втрати загальної працездатності.

Судовою експертизою не визначено, на який період встановлено потерпілій стійку втрату працездатності. Фактично ж суд прийняв рішення про довічне стягнення відповідних щомісячних платежів.

Як правильно звертає увагу в апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_6, стягуючи щомісячні платежі починаючи з 21 грудня 2015 року і довічно, суд першої інстанції повторно стягнув це ж відшкодування за період з 21 грудня 2015 року по 29 червня 2016 року.

Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги позивачів щодо заниженого розміру відшкодування моральної шкоди, і відповідно доводів апеляційної скарги представника відповідача щодо надмірної суми відшкодування, оскільки при визначенні такого розміру враховано характер й обсяг моральних страждань, яких зазнали позивачі внаслідок злочинних дій відповідача, застосовано принципи розумності й справедливості.

Відмовляючи в позові ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди суд першої інстанції виходив з того, що позивач надала фіскальні чеки, які отримані раніше виписок із медичної карти, якими рекомендовано лікарські препарати (а.с. 87-89).

Не бере до уваги колегія суддів доводи апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_6 щодо не врахування судом першої інстанції матеріального стану відповідача, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 1193 ЦК України суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням злочину.

Судові витрати розподілено судом першої інстанції відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції у звязку з порушенням норм матеріального права дійшов помилкового висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача ОСОБА_4 на користь позивача ОСОБА_1 втраченого заробітку та щомісячного відшкодування шкоди, тому рішення суду в цій частині слід скасувати та постановити нове рішення про відмову в позові.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_6 задовольнити частково.

Апеляційні скарги позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 29 червня 2016 року в даній справі в частині відшкодування втраченого заробітку та щомісячного відшкодування шкоди скасувати і ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про відшкодування втраченого заробітку та щомісячного відшкодування шкоди відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді