Справа №472/693/16-ц 11.01.2017 11.01.2017 11.01.2017
Справа № 472/693/16-ц
Провадження № 22ц/784/81/17 Суддя першої інстанції - Кучерявенко С.С.
Категорія 27 Суддя-доповідач апеляційного суду - Крамаренко Т.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 січня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.

суддів - Бондаренко Т.З., Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання - Лівшенком О.С.,

за участю: представника позивача - ОСОБА_2, відповідача - ОСОБА_3 його представників - ОСОБА_4, ОСОБА_5, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4

на рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 10 листопада 2016 року по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, -

в с т а н о в и л а :

У серпні 2016 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

Позивач зазначав, що 1 серпня 2012 він надав у борг відповідачу 20 000 грн., які позичальник зобов'язався повернути до жовтня 2013 року, між тим до теперішнього часу зобов'язання не виконав. Договір позики було оформлено письмовою розпискою.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача суму боргу з урахуванням індексу інфляції у розмірі 37 976,62 грн. та три відсотка річних у сумі 1650,03 грн. за порушення виконання грошового зобов'язання, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Рішенням Веселинівського районного суду Миколаївської області від 10 листопада 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції у розмірі 37 942 грн. та три відсотки річних у сумі 1 650,41 грн., а всього 39 592,41 грн. Вирішено питання про судові витрати.

В апеляційний скарзі відповідач, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позову.

В запереченнях на апеляційну скаргу представник позивача просив рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу відхилити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у справі, дослідивши докази по справі в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Частиною 2 ст. 1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання його позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 1 серпня 2012 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, за яким ОСОБА_7 отримав від ОСОБА_6 у борг 20 000 грн. на строк до жовтня 2013 року.

Відповідно до положень ст. 1047 ЦК України договір позики було укладено у письмовій формі, що підтверджується письмовою розпискою (а.с. 94).

За вимогами ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у порядку та в строк, що встановлені законом.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки ОСОБА_3 суму боргу позикодавцеві не повернув, то суд відповідно до вимог закону дійшов обґрунтованого висновку про те, що заборгованість за договором позики з урахуванням встановленого індексу інфляції у розмірі 37 942 грн. та три відсотки річних у сумі 1 650,41 грн., а всього 39 592,41 грн. підлягає стягненню з боржника на користь позивача.

Доводи апеляційної скарги про те, що між сторонами насправді було укладено договір купівлі - продажу автомобіля, який було замінено позиковим зобов'язанням та виконане в повному обсязі є безпідставними.

Згідно зі ст. 1053 ЦК України за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов'язанням. Заміна боргу позиковим зобов'язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (стаття 1047 цього Кодексу).

Належних доказів на підтвердження укладення між сторонами договору купівлі-продажу автомобіля ВАЗ 21063 державний номер НОМЕР_1 матеріали справи не містять.

Посилання на наявність розписки від 5 вересня 2015 року, яка написана дружиною позивача - ОСОБА_8 де зазначено, що гроші отримані за продаж автомобілю ВАЗ 21063 державний номер НОМЕР_1 (а.с.28) на увагу не заслуговують.

Крім того, відповідно до вимог статті 545 ЦК України кредитор, прийнявши виконання зобов'язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Стаття 527 ЦК України передбачає зобов'язання боржника виконати свій обов'язок, а кредитора - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту, а також право кожної із сторін у зобов'язанні вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Як встановлено, оригінал розписки про отримання ОСОБА_3 коштів у сумі 20 000 грн. знаходиться у ОСОБА_6

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до заперечень на позов, яким суд у відповідності до ст. 212 ЦПК України дав належну оцінку.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, то апеляційна скарга в силу ч.1 ст. 308 ЦПК України підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 10 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: