Провадження № 2/712/2770/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 січня 2017 року м. Черкаси

Соснівський районний суд м. Черкаси у складі:

головуючого/судді - Троян Т.Є.

при секретарі - Шмагайло Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: Орган опіки та піклування Черкаської міської ради про усунення перешкод у праві користування власністю шляхом виселення, -

ВСТАНОВИВ :

Позивач ОСОБА_1 03.11.2016 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: Орган опіки та піклування Черкаської міської ради про усунення перешкод у праві користування власністю шляхом виселення, посилаючись на те, що на підставі рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 23.03.2015 року, він є власником квартири АДРЕСА_1 Вказував, що вищевказане житло йому дісталося в спадок від його матері ОСОБА_5. На час життя останньої, в квартирі разом з нею проживала її онука та його донька ОСОБА_2 разом зі своїм чоловіком та донькою. Жодних договорів найму чи оренди з вказаними особами не укладалось, тобто відповідачі проживали в спірній квартирі на підставі усної домовленості з його матір'ю ОСОБА_5.

Зазначив, що наразі в нього виникла необхідність самостійно проживати в належній йому квартирі, однак відповідачі відмовляються звільняти житло та продовжують проживати в його власності, тим самим порушуючи його права як власника.

Просив суд усунути перешкоди в користуванні власністю та позбавити права користування житлом шляхом виселення ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 з квартири за адресою: АДРЕСА_1.

В судовому засіданні позивач та його представник ОСОБА_6 позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили задовольнити позов.

Відповідачі та їх адвокат Солодкова С.І. в судовому засіданні заперечили проти позову, зазначили, що в спірній квартирі вони зареєстровані та проживають вже більше 9 років. ОСОБА_2 є онучкою ОСОБА_5 - попередньої власниці квартири та донькою позивача по справі. Зазначили, що в матеріалах справи відсутні докази руйнування чи псування житла, систематичного порушення правил соціалістичного співжиття, як зазначено в ст.116 ЖК України. Більш того, проживаючи в спірній квартирі, вони підтримують її в належному стані, сплачують за всі комунальні послуги та здійснюють поточний ремонт житла. Крім того пояснили, що позивач має ключі від квартири, тому ніяким чином вони не обмежують його право власності на житло.

Представник третьої особи Постолюк Т.А. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, пояснила, що дитина з народження проживає у спірній квартирі підстав для виселення відповідачів немає.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали даної цивільної справи, судом встановлено наступні факти та відповідні їм цивільні правовідносини.

Відповідно до ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Судом встановлено, що на підставі рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 23.03.2015 року, ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном.

Судом встановлено, та не заперечувалося сторонами, що ОСОБА_2 є онучкою померлої ОСОБА_5 - попередньої власниці квартири та являється донькою позивача ОСОБА_1. Проживає та зареєстрована зі своєю сім'єю у спірній квартирі з 2007 року.

Згідно довідки про склад сім'ї виданої Черкаським житлово-будівельним кооперативом від 09.10.2016 року в квартирі АДРЕСА_1 проживають члени сім'ї ОСОБА_1 -ОСОБА_2 - донька позивача, ОСОБА_3 - зять та ОСОБА_4 - онука.

Відповідно до статті 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Положеннями ст. 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається.

Заявляючи вимогу про виселення, позивач посилається на те, що його донька разом з родиною не є членами його сім'ї, оскільки проживають у його квартирі без нього, тобто проживають в чужому житлі в розумінні ст. 116 ЖК України, а тому до даних правовідносин повинні застосовуватись норми законодавства, які регулюють договір найму чи оренди. Оскільки вищезазначені договори між ним та відповідачами не укладались, тому і підстави для проживання відповідачів у спірній квартирі відсутні.

Крім того, вказував, що відповідач ОСОБА_2 має у власності частину однокімнатної квартири АДРЕСА_3, в якій зараз він проживає.

Вирішуючи по суті позовні вимоги суд приходить до наступного.

Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмеженний у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника квартири, які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно ч.2 ст. 64 ЖК України до членів сімї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки, членами сім'ї може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають з наймачем.

Відповідачі по справі ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є членами сім'ї наймача у розумінні актів цивільного законодавства України, зареєстровані та проживають у спірній квартирі більше 9 років, вселилися в квартиру зі згоди попереднього власника ОСОБА_5 - матері позивача, тому до них мають застосовуватися норми ст. 157 ЖК України.

Стаття 157 ЖК України встановлює, що членів сім`ї власника квартири може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Частина 1 статті 116 ЖК України визначає, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ними, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціального співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Пленум Верховного суду України в п.17 постанови №2 від 12 квітня 1985р. "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" роз'яснив, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Таким чином законодавством встановлений чіткий порядок для виселення інших осіб, які проживають разом з власниками житла.

Частиною 4 ст.60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як з'ясовано в ході розгляду справи, позивач не проживає у своїй власності лише з власної волі, будь-яких перешкод в користуванні власністю відповідачі йому не чинять, позивач має ключі від квартири та безперешкодний доступ до своїх речей, що підтверджено і самим позивачем в судовому засіданні, саме по собі бажання позивача проживати самостійно у квартирі не є безумовною підставою для виселення відповідачів і не ґрунтується на нормах цивільного законодавства.

Виходячи з наведеного вище, обставин справи встановлених судом, суд дійшов до висновку про не обґрунтованість та не доведеність позовних вимог щодо виселення відповідачів зі спірного житлового приміщення, оскільки позивачами не доведено, а судом не встановлені підстави передбачені ч.1 ст. 116 ЖК України або інші встановлені законом підстави для виселення відповідачів з вказаної квартири.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, у разі відмови в задоволенні позову, судові витрати понесені позивачем зараховуються до відповідного бюджету держави.

Керуючись: ст.ст.5, 10, 11, 60, 88, 212, 214, 215, 218 ЦПК України, ст.405 ЦК України, ст. 9,156,157 ЖК України, постановою пленуму ВСУ від 12.04.1985р. №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», суд, -

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: Орган опіки та піклування Черкаської міської ради про усунення перешкод у праві користування власністю шляхом виселення - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Черкаської області протягом десяти днів з моменту його проголошення.

Головуючий: Т.Є.Троян