АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа №22ц/796/1426/17 Головуючий у 1 інстанції - Матійчук Г.О.
Унікальний №757/5326/16-ц Доповідач - Панченко М.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 лютого 2017 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м.Києва у складі:

Головуючого - Панченка М.М.

Суддів - Ратнікової В.М., Борисової О.В.

При секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» на рішення Печерського районного суду м.Києва від 30 серпня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» про визнання недійсним договору фінансового лізингу та повернення грошових коштів,-

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2015 року ОСОБА_1, посилаючись на Закон України «Про захист прав споживачів», звернувся з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» (далі - ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто») і просив винести рішення, яким визнати недійсним, укладений сторонами, договір фінансового лізингу за №002711 від 11.12.2015 року, за яким відповідач, як лізингодавець, передає за плату у лізинг позивачу, як лізингоодержувачу, транспортний засіб «FOТОN» модифікація FT 474, тип.КПП- механічний, привід 4 х 4.

Також, позивач просив стягнути на свою користь з відповідача частково сплачені за указаним договором кошти у вигляді авансової суми, що становить 198.000 грн.

Позивач послався на те, що укладений договір не відповідає загальним вимогам, які висуваються до правочинів, встановлених ст.203 ЦК України, оскільки не містить умов, які є кваліфікуючими ознаками саме договору фінансового лізингу та не посвідчений нотаріально. Договір не містить відомостей про продавця автомобіля, не зазначено виду транспортного засобу, року випуску, об»єму двигуна, технічного стану.

Крім того, як зазначив позивач, договірними умовами лізингодавець, на відміну від лізингоодержувача, наділений правом одностороннього розірвання договору без повернення отриманих за цим договором коштів.

Рішенням Печерського районного суду м.Києва від 30 серпня 2016 року позов задоволено /а.с.46-48/.

Судовим рішенням визнано недійсним договір фінансового лізингу №002711 від 11.12.2015 року, та стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «Ваш авто» на користь ОСОБА_1 сплачену авансову суму 198.000 грн.

Задовольняючи позов, та визнаючи спірний договір фінансового лізингу недійсним, суд першої інстанції мотивував свій висновок лише відсутністю нотаріального посвідчення договору, пославшись на ст.799 ЦК України, згідно якої договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

При цьому, доводи позивача відносно його посилань на умови спірного договору лізингу, якими він обґрунтовує недійсність договірних відносин, судом не досліджувались.

В апеляційній скарзі відповідач ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати указане рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у позові у повному обсязі. Скаржник послався на доводи, викладені у позовній заяві /а.с.52-56/.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення учасників процесу,вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак зазначеним вимогам закону ухвалене у справі рішення суду першої інстанції не відповідає.

Як слідує з матеріалів справи і таке встановлено судом, 11.12.2015 року за №002711 між ОСОБА_1, як лізингоодержувачем, та ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто», як лізингодавцем, укладено договір фінансового лізингу, згідно якого, лізингодавець зобов»язується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування лізингоодержувачу автомобіль «FOТОN» модифікація FT 474, вартістю 13.043,48 дол.США, що еквівалентно 330.000 грн./а.с.12-25/.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 ЗУ «Про фінансовий лізинг», істотними умовами договору лізингу є: - предмет лізингу; - строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); - розмір лізингових платежів; - інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У відповідності з договірними умовами, позивачем на рахунок відповідача було внесено авансовий платіж у сумі 198.000 грн. /а.с.26/.

Таким чином, між сторонами виникли відносини договору лізингу, які врегульовані ст.806 ЦК України, згідно якої, за договором лізингу одна сторона лізингодавець передає або зобов»язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Отже, із аналізу ст.806 ЦК України слідує, до договір лізингу є змішаним договором, оскільки містить елементи договорів, найму, купівлі-продажу, поставки.

Відповідно до ч.2 ст.628 ЦК України сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Отже, із указаної норми слідує, що під поняття змішаного договору підпадає договір, форма, зміст та суттєві умови якого, не є юридично встановленими, а визначаються сторонами договору на власний розсуд з використанням елементів різних договорів. При цьому, оскільки фінансовий лізинг повністю регулюється спеціальними законами, тому до договорів лізингу можуть застосовуватись загальні положення, які регулюються цими спеціальними законами.

У зв»язку з цим, якщо у договірних відносинах найму застосовується норма ч.2 ст.799 ЦК України, якою передбачена обов»язковість нотаріального посвідчення договірних відносин, то ця норма є спеціальною у відносинах найму (оренду) лише з урахуванням спеціальних особливостей, встановлених для відносин найму, а до особливостей договору лізингу, в даному випадку, обов»язковість нотаріального посвідчення не є спеціальною, а може застосовуватись лише за домовленістю сторін.

Отже, задовольняючи позов, та, визнаючи недійсним спірний договір лізингу, суд першої інстанції помилково послався на норму ч.2 ст.799 ЦК України, яка міститься у параграфі 5 «Найм (оренда) транспортного засобу» глави 58 «Найм (оренда)» і яка взагалі не регулює відносини фінансового лізингу і не є спеціальною нормою для регулювання фінансового лізингу, а слугує лише допоміжною нормою.

Крім того, колегія суддів погоджується із скаржником в тій частині, що на момент укладання договору непрямого лізингу у лізингодавця відсутнє право власності на предмет лізингу. А тому, для нотаріального посвідчення договору найму майна, наймодавець повинен володіти цим майном на праві власності. Отже, у лізингоодавця предмет лізингу на момент укладання договору лізингу, повинен перебувати у власності. В той же час, законодавчо визначено, що до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм(оренду) з урахуванням особливостей, встановлених ЦК України. При цьому, згідно Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингодавець зобов»язаний спочатку набути у власність річ у продавця (постачальника) і потім передати її у користування лізингоодержувачу.

З урахуванням викладеного, колегія суддів не може погодитись з посиланням суду першої інстанції на застосовану у мотивувальній частині рішення правову позицію Верховного Суду України, висловлену за результатами розгляду справи від 16.12.2015 року (справа №6-2766цс15), згідно якої, договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню, відповідно до ст.799 ЦК України.

Із наведеного, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову про визнання недійсним договору лізингу з підстав відсутності нотаріального посвідчення спірного договору.

Крім того, вимагаючи визнання недійсним договору лізингу, укладеного сторонами за №002711 від 11.12.2016 року, позивач у позовній заяві посилається на наступні підстави:

1. укладений договір не відповідає загальним вимогам, встановленим ст.203 ЦК України, оскільки не містить умов, які є кваліфікуючими ознаками саме договору фінансового лізингу, а саме:

- про обов»язок лізингоодержувача придбати у власність предмет лізингу протягом дії або після закінчення строку дії Договору;

- про перехід у власність лізингоодержувача предмета лізингу протягом дії або по закінченні строку дії Договору;

- що предмет лізингу виготовлений на замовлення лізингоодержувача та після закінчення дії лізингового договору не може бути використаним іншими особами, крім лізингоодержувача;

2. в порушення п.2 ст.799 ЦК України спірний договір найму транспортного засобу не посвідчений нотаріально;

3. спірний договір є несправедливим в розумінні ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки п.1.3. Договору, яким передбачається придбання лізингодавцем предмета лізингу у свою власність з подальшою передачею цього предмета лізингоодержувачу не містить умов, що вибір продавця (постачальника) предмета лізингу здійснюється лізингоодержувачем;

4. пункт 1.4. договору, яким усувається відповідальність лізингодавця щодо якості предмета лізингу, суперечить ст.808 ЦК України, якою передбачена солідарна відповідальність постачальника та лізингодавця у таких випадках перед лізингоодержувачем;

5. у договорі відсутні відомості щодо постачальника предмета лізингу та будь-яких індивідуальних ознак предмета лізингу, крім посилання на назву автомобіля «FOТОN» у п.1.1. договору, що суперечить ч.1 ст.806 ЦК України;

6. пунктами 10.13, 10.18, 10,15, 3.2.6 спірного договору передбачені односторонні права лізингодавця щодо зміни лізингових платежів;

7. пунктами 12.7, 12.8, 12.1. договору передбачене право лізингодавця дострокового припинення дії договору та вимагати повернення предмета лізингу;

8. згідно пунктів 3.2.7 відповідач, як лізингодавець наділений правом одностороннього розірвання договору;

9. пунктом 12 договору, яким передбачена відповідальність сторін за порушення умов договору, повністю виключена відповідальність лізингодавця, в той час, як пунктами 3.3.15, 5.2, 12.4, 12.5, 12.10-12.13 позивач несе відповідальність фактично за будь-яке порушення.

Згідно положень п.4 ч.1 ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів» права споживача вважаються в будь-якому випадку порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач послався на несправедливість умов договору, дисбаланс прав та обов'язків сторін на користь лізингодавця, що на його думку, свідчить про недійсність спірного договору, відповідно до ч.1 ст.215, ч.1ст.203 ЦК України з тих підстав, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральними засадам.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

В силу п.п.3,4,6,16 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про: встановлення жорстких обов»язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв»язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; встановлення обов»язку споживача виконати всі зобов»язання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх.

Так, вимагаючи визнання недійсним договору лізингу з підстав відсутності у договорі кваліфікуючих ознак договору лізингу, зокрема: про обов»язок лізингоодержувача придбати у власність предмет лізингу протягом дії або після закінчення строку дії Договору; про перехід у власність лізингоодержувача предмета лізингу протягом дії або по закінченні строку дії Договору; що предмет лізингу виготовлений на замовлення лізингоодержувача та після закінчення дії лізингового договору не може бути використаним іншими особами, крім лізингоодержувача, - колегія суддів розглядає зазначену вимогу позивача такою, що випливає із суті відносин лізингу і не потребує окремої фіксації в договорі.

Чинні норми законодавства, якими врегульовані відносини лізингу, не передбачають включення до предмета договору указаних умов, як істотних, а тому ніяким чином не впливають на порушення прав лізингоодержувача та, відповідно, не можуть впливати на недійсність спірного договору.

Спростовуючи посилання позивача, як на несправедливі, в розумінні ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», пункти 1.3., 1.4 спірного договору, оскільки вони не містять умов, щодо участі лізингоодержувача на вибір продавця (постачальника) предмета лізингу, а також якими усувається солідарна відповідальність лізингодавця разом з постачальником, відносно якості предмета лізингу, колегія суддів виходить з наступного.

Так, ст.808 ЦК України, на яку посилається позивач, передбачає альтернативний порядок вибору постачальника предмета лізингу: або одноособово лізингоодержувачем, або за замовленням лізингодавця. Наслідком цих двох варіантів є різниця у відповідальності перед лізингоодержувачем за якість предмета. Тобто, якщо постачальник був обраний одноособово лізингодавцем, то останній одноособово відповідає за якість, справність, комплектність, гарантійне обслуговування цього предмета лізингу; а в разі спільного, лізиногоодержувача та лізингодавця, вибору продавця предмета лізингу, то продавець та лізингодавець несуть солідарну відповідальність перед лізингоодержувачем за вище зазначені недоліки та гарантійне обслуговування предмета лізингу.

Таким чином, оскільки закон не носить імперативного характеру в частині хто саме, у якому складі, повинен обирати продавця (постачальника) предмета непрямого лізингу, оскільки наслідком цього є лише порядок відповідальності перед лізингоодержувачем, посилання позивача на пункти 1.3., 1.4 спірного договору, які, начеб-то, укладені з порушенням його прав, є безпідставними.

Доводи позивача в частині порушень його прав як споживача в результаті того, що у п.1.1. договору відсутні відомості щодо постачальника предмета лізингу та будь-яких індивідуальних ознак предмета лізингу, крім посилання на назву автомобіля «FOТОN» , колегія суддів спростовує наступним.

Із аналізу ч.1 ст.806 ЦК України, на яку посилається позивач, як на норму, недотримання якої лізингодавцем призвело до порушення його прав, як споживача, слідує, що в предмет договору лізингу не входить повна конкретизація предмета лізингу, а також не зазначається постачальник. Однак у цій статті йдеться, що сторонами складається специфікація відносно предмета лізинга.

Встановлено, що в п.1.1. договору йдеться, що предметом лізингу є транспортний засіб «FOТОN» модифікація FT 474, тип.КПП- механічний, привід 4 х 4.

Крім того, у додатках №1 та №2 до договору зазначений указаний вид транспортного засобу, а також вартість цього автомобіля.

Тобто, доводи позивача відносно того, що зміст пункту 1.1, яким визначено предмет договору, порушує його права, як споживача, колегія суддів відхиляє, як безпідставні і такі, що не узгоджуються з вимогами закону.

Пунктами 10.13, 10.18, 10,15, 3.2.6 спірного договору передбачені умови, якими визначені односторонні права лізингодавця щодо зміни лізингових платежів, що на думку позивача, є порушенням його прав.

Так, п.10.13 передбачено, що в період строку дії даного договору розмір лізингової плати може індексуватись в залежності від: зміни законодавства; збільшення або зменшення податків, зборів та інших обов»язкових платежів, пов»язаних з конвертацією гривні в іноземну валюту та змінами ситуації на грошовому ринку; переоцінки залишкової вартості предмета лізингу; збільшення або зменшення податків з власників транспортних засобів у зв»язку зі збільшенням митних зборів та інших обов»язкових платежів, які впливають на вартість предмета лізингу.

У пункті 12.7 договору лізингу сторонами передбачене право лізингодавця достроково припинити дію договора та вимагати повернення предмета лізингу у випадках, коли лізингоодержувач не сплатив повністю у встановлений строк лізинговий платіж і прострочення сплати становить більше 30 днів; лізингоодержувач використовує предмет лізингу не у відповідності до договору; лізингоодержувач не виконує умови гарантії на предмет лізингу, не підтримує його в належному технічно-справному стані, не проводить гарантійний ремонт, не проводить технічний огляд, що погіршує технічний стан предмета лізингу; лізингоодержувач надає лізингодавцю інформацію не в повному обсязі або надає недостовірну інформацію згідно договору.

Пунктом 12.8 договору передбачене право лізингодавця у випадку настання обставин передбачених п.12.7 даного договору, після передачі предмета лізингу лізингоодержувачу, останній зобов»язаний протягом десяти днів з моменту повідомлення лізингодавця про розірвання даного договору з підстав порушення лізингоодержувачем умов даного договору, сплатити лізингодавцю всі неоплачені платежі указані в додатку №3 до даного договору, що залишилися до сплати до моменту повернення лізиногодавцю предмета лізингу, а також належні до оплати штрафні санкції, пеню та повернути предмет лізингу.

Пунктом 12.1 сторонами передбачене право лізингоодержувача до отримання предмета лізингу розірвати договір лізингу у разі сплати ним 50% вартості предмета лізингу. В такому випадку поверненню підлягає 60% від сплаченого авансового платежу, а 40% - лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору.

На думку колегії суддів пункти 12.7, 12.8, 12.1 договору лізингу не містять будь-яких несправедливих умов по відношенню до позивача, оскільки передбачають лише відповідальність лізингоодержувача, яка не переходить межі справедливості у разі невиконання ним договірних умов.

Крім того, пунктом 3.2.6 передбачено право лізингодавця в односторонньому порядку розривати договір за невиконання лізингоодержувачем умов даного договору.

Згідно пункту 3.2.7 лізингодавець наділений правом одностороннього розірвання договору у випадку неможливості придбання предмета лізингу або відмови продавця здійснити продаж та/або поставку предмета лізингу та у разі не обрання нового предмета лізингу лізингоодержувачем протягом одного року. У такому випадку лізингодавець повертає лізингоодержувачу всі сплачені ним кошти за мінусом адміністративного платежу.

Згідно пункту 12.13 лізингодавець наділений правом одностороннього розірвання договору лізингу у разі відмови лізингоодержувача прийняти предмет лізингу

Оскільки, в силу ст.651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом, колегія суддів вважає, що указані договірні пункти 3.2.6, 3.2.7, 12.13 не порушують права позивача, оскільки оговорені сторонами і підписані в договорі.

Позивач також посилається на те, що пунктом 12 договору, яким передбачена відповідальність сторін за порушення умов договору, повністю виключена відповідальність лізингодавця, в той час, як пунктами 3.3.15, 5.2, 12.4, 12.5, 12.10-12.13 позивач несе відповідальність фактично за будь-яке порушення.

Із аналізу указаних норм встановлено, що відповідальність позивача за договірні порушення, що передбачені пунктами 3.3.15, 5.2, 12.4, 12.5, 12.10-12.13 не виходить за межі розумної і справедливої.

Так: пунктом 3.3.15 передбачена відповідальність лізиногоодержувача у вигляді штрафу у розмірі 5% від вартості лізингу за навмисне пошкодження пристрою GPS або самовільного демонтажу з предмета лізингу; пунктом 5.2 передбачене зобов»язання лізингоодержувача утримувати та доглядати в належному стані предмет лізинга в процесі його експлуатації; пунктом 12.4 у разі несвоєчасної сплати чергових лізингових платежів, передбачене стягнення з лізингоодержувача пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, а також передбачене стягнення на користь лізингодавця відсотки у розмірі 3% річних від суми заборгованості; пунктом 12.5 передбачений штраф з лізингоодержувача у розмірі 3% від вартості предмета лізингу у разі використання предмета лізингу не за призначенням, невиконання обов»язку з утримання його у відповідності до технічних умов, правил технічної експлуатації, інструкції виробника предмета лізингу; пунктами 12.10-12.13 договору лізингу передбачені штрафні санкції лізингоодержувача за затримку повернення предмета лізингу у розмірі 10% від вартості предмета лізингу; пунктом 12.11 передбачена відповідальність лізингоодержувача покрити витрати на приведення в необхідний технічний стан предмета лізингу після повернення його лізингодавцю в межах строку дії договору лізингу; пунктом 12.12 передбачена відповідальність лізингоодержувача, при виконанні ним договору, за порушення майнових інтересів або репутації лізингодавця, у вигляді відшкодування заподіяних збитків.

Так, колегія суддів погоджується з тим, що загальне враження від спірного договору лізингу на перший погляд виглядає таким чином, що договірні умови відповідальності за договором більш жорсткіше виписані по відношенню до лізингоодерждувача. Однак, колегія суддів вважає, що, оскільки лізингодавець виконує більший функціональний об»єм і несе більші ризики, що залежить від своєчасного та повного внесення позивачем лізингових платежів, тому, логічно, що договірні норми повинні в більшій мірі стимулювати саме лізингоодержувача щодо виконання договірних умов.

Відповідно до ст.627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Щодо посилання позивача на порушення відповідачем норм ЗУ «Про захист прав споживачів» шляхом встановлення в договорі дисбалансу прав та обов'язків сторін, колегія суддів враховує, що істотний дисбаланс прав та обов'язків споживача та продавця(виконавця) повинен мати комплексний вираз та не може проявлятися в окремому пункті(окремих пунктах) договору. Для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. З ст. 509 ІІК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.

Незважаючи на те, що більшість договірних умов, на які послався позивач, не підлягають визнанню несправедливими і такими, що порушують дисбаланс прав і обов»язків сторін на користь відповідача, в той же час, колегія суддів вважає, що у спірному договорі фінансового лізингу мають місце несправедливі умови по відношенню до лізингоодержувача ОСОБА_1.

Так, пунктом 10.15 передбачено, що у разі неузгодженої у даному договорі зміни розмірів лізингових платежів лізингодавець та лізингоодержувач складають додаткову угоду до даного договору а також на вимогу лізиногодавця підписують акт коригування вартості предмета лізингу. У разі відмови лізингоодержувача від підписання такої додаткової угоди та/або акту коригування вартості предмета лізингу лізингодавець має право розірвати даний договір, після чого лізиногоодержувач зобов»язаний повернути лізингодавцю предмет лізингу, при цьому раніше сплачені лізингові платежі поверненню не підлягають.

А, пунктом 10.18 сторонами у договорі передбачено, що у випадку настання істотних змін на кредитно-грошовому ринку України та/або при виникненні процесів, які зумовили зміну валюти, резервів НБУ та комерційних банків та/або обрання продавцями/постачальниками предметів лізингу за договорами інших грошових еквівалентів зобов»язання ніж долар або євро, сторони дійшли згоди, що грошовий еквівалент виконання лізингоодержувачем зобов»язання в іноземній валюті буде обрано лізингодавцем. При настанні зазначених у цьому пункті подій лізингодавець розробляє нові додатки №1 та №3 із зазначенням нових розрахунків лізингових платежів та курсу грошового еквіваленту зобов»зання в іноземній валюті.

Колегія суддів вважає, що указаними договірними пунктами (10.15, 10.18) закріплені несправедливі по відношенню до позивача умови, які створюють дисбаланс прав та обов»язків сторін на користь відповідача, на підставі яких лізингодавець одноособово отримує право встановлювати нові розрахунки лізингових платежів без належного для цього підстав та обгрунтувань, і, фактично, примушувати лізингоодержувача, підписувати додатки до договору лізингу.

Враховуючи, що указаними пунктами (10.15, 10.18) спірного Договору передбачається збільшення лізингової плати в залежності від зміни законодавства, колегія суддів звертає увагу на те, що лізингодавцем не передбачено у договорі і не погоджено з лізингоодержувачем формули перерахунку зміни лізингових платежів, що свідчить про неконкретність цих договірних умов і можливість у лізингодавача цим зловживати.

Між тим, відповідно до ч.ч.5,6,7 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо положення договору визнано несправедливими, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача:

1) такі положення також підлягають зміні; або

2) договір може бути визнаний недійсним у цілому.

Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладання договору.

Отже, із аналізу указаних норм ч.ч.5,6,7 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» слідує, що у разі, коли окремі положення договору є несправедливими і мають місце підстави для визнання їх недійсними, визнання договору недійсним у цілому можливе лише у випадку, коли ці окремі положення договору зумовлюють зміну інших положень договору, на вимогу споживача.

Враховуючи, що пункти 10.15 та 10.18 спірного договору лізингу не зумовлюють зміну інших положень договору, тому позовні вимоги в частині визнання недійсним договору в цілому, задоволенню не підлягають

Таким чином, колегія приходить до висновку, що позивач не навів достатніх доказів для задоволення позову щодо визнання недійсним договору фінансового лізингу від 11.12.2015 року, укладеного лізингодавцем ТОВ»Лізингова компанія «Ваш Авто» та лізиногоодержувачем ОСОБА_1, яким добровільно підписані всі спірні договірні умови.

Крім того, колегія суддів дійшла висновку щодо відсутності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача сплаченого авансового платежу у сумі 198.000 грн. у зв»язку з відмовою в задоволенні позовних вимог про визнання договору недійсним.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції, як ухваленого всупереч дійсним обставинам справи, та ухваленню нового рішення про відмову у позові ОСОБА_1 до ТОВ»Лізингова компанія «Ваш Авто» про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення сплачених авансових платежів.

В порядку розподілу судових витрат, відповідно до ст.88 ЦПК України, належить стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ»Лізингова компанія «Ваш Авто» сплачений судовий збір у сумі 2.784 грн.33 коп.

Керуючись ст.ст.307, 309 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» задовольнити.

Скасувати рішення Печерського районного суду м.Києва від 30 серпня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у позові ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» про визнання недійсним договору фінансового лізингу та повернення грошових коштів.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» сплачений судовий збір у сумі 2.784 грн.33 коп.

Рішення може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий

Судді