АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_________________________
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 березня 2017 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Саліхова В.В.

суддів - Прокопчук Н.О., Семенюк Т.А.

при секретарі: П'ятничук В.Г.

за участю:

позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Український інститут сталевих конструкцій імені В.М. Шимановського» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 листопада 2016 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Український інститут сталевих конструкцій імені В.М. Шимановського» про стягнення заробітної плати невиплаченої при звільненні,

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Український інститут сталевих конструкцій імені В.М. Шимановського» про стягнення з відповідача недораховану зарплату у сумі 953,45 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 21 021,72 грн., моральну шкоду в розмірі 6 000,00 гри.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23.11.2016 позов задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «Український інститут сталевих конструкцій ім. В.М. Шимаповського» на користь ОСОБА_1 не виплачену заробітну плату у розмірі 953 грн. 45 коп,. середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 21 021 грн. 72 коп. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Стягнуто з Броварського заводу металевих конструкцій ТОВ «Український інститут сталевих конструкцій ім. В.М. Шимановського» в дохід держави 551 грн. 21 коп.

Справа № 761/6409/16-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/2397/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Юзькова О.Л.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Саліхов В.В.

В апеляційній скарзі ТОВ «Український інститут сталевих конструкцій імені В.М. Шимановського» просить рішення суду першої інстанції в частині стягнення заробітної плати та середнього заробітку скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні даної частини позовних вимог. Посилається на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права. В обґрунтування своїх доводів вказує, що відповідачем було здійснено розрахунок неоспорюваної суми, відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України, в зв'язку з чим будь-яких порушень при звільненні позивача не відбувалося. Зазначив, що при вирішенні справи суд не здійснив розрахунку середнього заробітку, що підлягає стягненню.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та представника відповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що остання не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що при звільненні позивачу не в повному обсязі було виплачено заробітну плату, а тому наявні підстави для її стягнення та середнього заробітку за час затримки розрахунку. Відсутні підстави щодо стягнення моральної шкоди, оскільки позивачем не зазначено у чому полягає її завдання та не надано пояснень.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів.

Під час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанції встановлено, що з 26.08.2015 по 26.11.2015 ОСОБА_1 по строковому трудовому договору згідно з п. 2 ст. 23 КЗпП України, прийнято на посаду інженера-механіка Броварського заводу металоконструкцій, з посадовим окладом у розмірі 4 000 грн. на місяць відповідно до Наказу генерального директора ТОВ «Український інститут сталевих конструкцій імені В.М. Шимановського» № 445-К від 25.08.2015 (а. с. 3, 37, 54). Відповідачем 01.09.2015 в одноособовому порядку, без відповідного попередження позивача видано наказ № 464 (по особовому складу), яким встановлено позивачу посадовий окладу розмірі 1 250,00 гри. 10.09.2015 ОСОБА_1 звільнено за власним бажанням (ст. 38 КЗпП України) відповідно до Наказу №476-К від 09.09.2015 (а. с. 4, 38, 54).

При звільненні позивачу було зараховано заробітну плату за серпень 2015 року 800 грн., за вересень 2015 року 501,09 грн. (всього 1 301,09 грн., а. с. 5), виходячи з нового посадового окладу. В матеріалах справи відсутнє документальне підтвердження отримання позивачем нарахованих коштів відповідно до листа Головного управління держпраці у Київській області від 10.02.2016 (а. с. 7-8). 29.09.2016 позивач отримав у касі Броварського заводу металоконструкцій розрахунок по заробітній платі, у зв'язку зі звільненням в розмірі 1 033, 58 грн. відповідно до видаткового касового ордеру (а. с. 125).

Позивач, зазначаючи, що за відпрацьований час йому недорахували заробітну плату, звернувся із відповідним позовом до суду.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача безпідставно недоплаченої заробітної плати, яка належить позивачу по справі.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

У випадку звільнення працівника з власної ініціативи (ст. 38 КЗпП України), працівник має право на виплату йому заробітної плати.

Відповідно до ст. 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом.

Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті.

Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Окремо у ст. 103 КЗпП встановлено, що про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника не пізніш як за два місяці до їх запровадження або зміни.

Це також зазначено у ч. 3 ст. 32 КЗпП - у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Такі гарантії передбачені законодавством для того, щоб працівник встиг підготуватися сам і свою родину до наступного зменшення своєї заробітної плати. Якщо не зробити попередження, такого працівника за 2 місяці, то він вправі подати до суду позов про стягнення моральної (немайнової) шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП.

При розгляді справи в суді першої інстанції було встановлено, що відповідачем 01.09.2015 в одноособовому порядку, без відповідного попередження позивача видано наказ № 464 (по особовому складу), яким встановлено позивачу посадовий окладу розмірі 1 250,00 гри. замість посадового окладу у розмірі 4 000 грн. на місяць.

Вказані обставини підтвердив і представник відповідача при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Таким чином, при розгляді справи було встановлено, що при звільненні позивача останньому безпідставно не була нарахована та виплачена частка заробітної плати у сумі 953,45 грн

За наведених обставин колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача на користь позивача невиплачену заробітну плату правильними .

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час не проведення розрахунку при звільненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно із ч. 1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що судом першої інстанції не було проведено розрахунку середнього заробітку та не наведено останнього в рішенні.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок).

З урахуванням цих норм, зокрема абз. 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до п. 5 Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку).

Матеріали справи свідчать, що 26.08.2015 ОСОБА_1 був прийнятий на роботу та 10.09.2015 звільнений (серпень 2015 року (4 робочих днів) + вересень 2015 року (7 робочих днів) = 11 робочих днів за фактично відпрацьований час.

При розгляді справи в суді першої та апеляційної інстанції встановлено, що відповідачем було нараховано заробітну плату з 26.08.2015 по 10.09.2015 у розмірі 1 301,09 грн.

Таким чином, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складає 118,28 грн. (1 301,09 грн. / 11 робочих днів).

Період затримки розрахунку при звільненні становить 303 днів (з 10 вересня 2015 року - 14 днів, жовтень 2015 року - 21 день, листопад 2015 року - 21 день, грудень 2015 року - 23 дні, січень 2016 року - 19 днів, лютий 2016 року - 21 день, березень 2016 року - 22 дні, квітень 2016 року - 21 день, травень 2016 року - 19 днів, червень 2016 року - 19 днів, липень 2016 року - 22 дні, серпень 2016 року - 22 дні, вересень 2016 року - 22 дні, жовтень 2016 року - 20 днів, до 23 листопада 2016 року - 17 днів).

Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні складає 118,28 х 303 дні = 35 839,12 грн.

З матеріалів справи вбачається, що звертаючись із відповідним позовом до суду ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 21 021,72 грн.

Відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Відповідно до статті 19 Конституції України, статті 1 ЦПК та з урахуванням положення частини четвертої статті 10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом.

Суд апеляційної інстанції встановив, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток в більшому розмірі.

Разом з тим, враховуючи вимоги вищевказаної норми права, колегія суддів позбавлена можливості вийти за межі позовних вимог.

Таким чином, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для зміни або скасування рішення суду першої інстанції.

За наведених обставин, хоча вимоги апеляційної скарги частково знайшли своє підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, колегія суддів на підставі вимог ч. 2 ст. 308 ЦПК України вважає , що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 303, 304, ч. 1 ст. 308, 313, 314, 315, 325 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Український інститут сталевих конструкцій імені В.М. Шимановського» відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: Н.О. Прокопчук

Т.А.Семенюк