У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Гримич М.К., Ткачука О.С., Фаловської І.М.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання майна особистою приватною власністю, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 04 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 29 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду із указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, мають двох неповнолітніх дітей - ОСОБА_6,

ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2. Звідповідачем спільно непроживають, спільного господарстване ведуть.

Зазначала, що до шлюбу на підставі договору купівлі-продажу від 13 листопада 2006 року позивач придбала однокімнатну квартиру

АДРЕСА_1 яка була її особистою власністю.

На підставі договору міни від 12 вересня 2012 року позивач здійснила обмін вказаної квартири на житловий будинок АДРЕСА_2, ринкова вартість якого складала

40 000 грн, а ринкова вартість квартири - 45 500 грн.

Вказаний будинок розташований на земельній ділянці площею

0, 0640 га, яка приватизована позивачем 11 жовтня 2013 року. Обмін квартири на будинок за договором міни від 12 вересня 2012 року здійснювався без доплати. За договорами купівлі-продажу від 26 жовтня 2013 року будинок АДРЕСА_2 проданий за 50 000 грн, а приватизована земельна ділянка за цією ж адресою за 25 000 грн. В цей же день нею були внесені особисті кошти у розмірі 66 000 грн за договором купівлі-продажу житлового будинку

АДРЕСА_3 який було придбано під час перебування у шлюбі з відповідачем.

Таким чином житловий будинок АДРЕСА_3 придбаний за її особисті кошти у розмірі 75 000 грн, виручені від продажу іншого майна, що належало їй особисто. З цієї ж суми сплачені податки та послуги нотаріуса. Тому позивач вважає, що житловий будинок АДРЕСА_3 є її особистою приватною власністю, оскільки придбаний за її особисті кошти.

Посилаючись на наведене та з урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просила визнати будинок АДРЕСА_3 її особистою приватною власністю та визнати за нею право власності на вказаний будинок.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 04 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області від 29 вересня 2016 року, позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано жилий будинок АДРЕСА_3 Донецької області, загальною площею 47, 4 кв. м, житловою площею

26, 3 кв. м особистою приватною власністю ОСОБА_4

Визнано за ОСОБА_4 право власності на жилий будинок

АДРЕСА_3 Донецької області, загальною площею 47, 4 кв. м, житловою площею 26, 3 кв. м. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення, яким визнати спірний будинок спільною сумісною власністю подружжя, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, встановивши фактичні обставини справи, на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені

(ст. 212 ЦПК України), обґрунтовано виходив із того, що будинок

АДРЕСА_3 придбаний за кошти, які належали особисто ОСОБА_4 до шлюбу, а тому відповідно до вимог ст. 57 СК України є її особистою приватною власністю.

Судами встановлено, що за договором міни, що був укладений

12 вересня 2012 року, позивач здійснила обмін належної їй на праві особистої власності квартири АДРЕСА_1 на житловий будинок АДРЕСА_2 який у подальшому разом із земельною ділянкою був проданий, та за отримані від продажу кошти, був придбаний спірний житловий будинок.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:

1) час набуття майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року (№ 6-2641цс15), яка відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

З огляду на вказані обставини, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального та матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 04 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 29 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: М.К. Гримич

О.С.Ткачук

І.М.Фаловська