Справа № 367/1169/16-ц Головуючий у І інстанції Чернов Д. Є.
Провадження № 22-ц/780/86/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 1 25.01.2017
УХВАЛА

Іменем України

25 січня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді Суханової Є.М.,

суддів: Данілова О.М., Журби С.О.,

за участю секретаря: Бобка О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 09 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_2 до Ворзельської селищної ради Київської області про визнання права власності, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивачі звернулися до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 18 грудня 2004 року помер їх батько ОСОБА_4, який після смерті свого батька ОСОБА_5 не оформив право власності на будинок №6 по вул. Садова в смт. Ворзель Київської області. Зазначають, що вони після смерті свого батька відкрито продовжували користуватися будинком.

В звязку з вище викладеним просили визнати за ними право спільної сумісної власності в рівних частках на будинок №6 по вул. Садова в смт. Ворзель Київської області за набувальною давністю.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 09 червня 2016 року в позові відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, апелянт подав апеляційну скаргу в якій посилається на те, що рішення незаконне, ухвалене в результаті неправильного застосування норм матеріального та процесуального права, а також судом неповно зясовано обставини, що мають значення для справи.

Колегія суддів, вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін по справі, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги вважає, що вона не обґрунтована та не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Згідно ст. 3 Цивільного кодексу України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У відповідності до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Судом першої інстанції було встановлено, що 18 грудня 2004 року помер батько ОСОБА_3 та ОСОБА_2 - ОСОБА_4, який після смерті свого батька ОСОБА_5 не оформив право власності на будинок №6 по вул. Садова в смт. Ворзель Київської області, що підтверджується свідоцтвами про смерть ОСОБА_6 ІІ-БК №340733, 1-БК №551428 (а.с.12-13) та листом-відповіддю КП КОР «Північне БТІ» №1006 від 11.11.2015 року (а.с.17).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що позивачі не довели суду наявність передбачених ст.344 ЦК України підстав для набуття ними права власності за набувальною давністю на спірний житловий будинок.

Колегія суддів згідна з таким висновком суду.

Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Як видно з матеріалів справи, що між Комунальним Підприємством «Ірпіньводоканал» та ОСОБА_2 було укладено договір про надання населенню послуг водопостачання і водовідведення від 09.10.2009 року.

Однак на спростування того, що підставою для заволодіння апелянтом спірного житлового будинку за набувальною давністю є те, що 18.12.2004 року помер ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про смерть 1-БК №551428., який так не оформив право власності на будинок №6 по вул. Садова в смт. Ворзель Київської області.

Виходячи зі змісту п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" № 5 від 07 лютого 2014 року та ст. 344 ЦК України обставинами, які мають значення для справи і які повинен довести позивач, є такі: майно може бути об'єктом набувальної давності; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність; відсутність інших осіб, які претендують на це майно; відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності.

Разом з тим, колегією суддів достовірно встановлено, що апелянт мав всі підстави для володіння спірним будинком і набуття права власності за умови його належного оформлення, тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для визнання за позивачами права власності за набувальною давністю.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

А тому, виходячи з вищевикладеного, колегія суддів погоджується з тим, що судом першої інстанції повно і всебічно з'ясовані всі обставини справи, дана належна правова оцінка доказам, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

За таких обставин, апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 09 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: