Справа № 379/1042/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.01.2017 року м.Тараща

Таращанський районний суд Київської області в складі:

головуючого: Василенка О.М.

при секретарі: Сальник О.Л.,

з участю адвокатів: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засідання в м. Таращі справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до суду з даним позовом.

В судовому засіданні, будучи допитаною в якості свідка позов підтримала, просила суд стягнути з відповідачки на її користь спричинену загибеллю корови матеріальну шкоду в розмірі 45 000 грн., моральну шкоду в розмірі 10000 грн. та судові витрати в розмірі 1102 грн. 40 коп.. В обґрунтування заявленого позову зазначала, що в своїй власності вона мала дійну корову ІНФОРМАЦІЯ_1 породи «Українська чорно-ряба молочна» паспорт ВРХ LА 566182, ідентифікаційний номер UA (робочий номер 8961) за кличкою «Ласуня». Оскільки між жителями с. Плоске Таращанського району Київської області існує домовленість про почерговий випас великої рогатої худоби в період з травня по листопад місяці відповідного року, то 24.08.2016 року її корову разом з іншими коровами черги випасала на випасі неподалік поля СТОВ «Плосківське»в в с. Плоске Таращанського району відповідачка по справі. Під час випасу корів остання неналежно виконувала свої обов'язки, тому частина корів, серед яких була і її (позивачки) корова, зайшли на поле з кукурудзою.

Наступного дня, 25.08.2016 року, при черговому випасі нею (позивачкою) стада корів на пасовищі, приблизно о 10-00 годі. її корова впала на землю і не встала. Тому вона, негайно викликала ветеринарного лікарі СТОВ «Плосківське» ОСОБА_5, який надав її корові першу допомогу і загнала її додому. Проте, корова не видужала, на ноги не встала, не їла і не пила, а помирала. Тому вона змушена була, 26 серпня 2016 року викликати підприємця ОСОБА_6, якому реалізувала корову на м'ясо, що підтверджується накладною №11 від 26 серпня 2016 року.

В звязку з протиправними, на її думку, діями відповідачки вона 29 серпня 2016 року звернулась з письмовою заявою до Таращанського ВП Миронівського відділу ГУНП в Київській області. В ході проведення відповідної перевірки ОСОБА_7 визнала свою вину в неналежному ставленні до випасу корів та факт перебування корів на кукурудзяному полі.

За результатами проведеної перевірки у відкритті кримінального провадження 06 вересня 2016 року було відмовлено та рекомендовано їй звернутись до суду.

Вона неодноразово, безуспішно зверталася до відповідачки з проханням відшкодувати шкоду. Зазначає, що в даний час для придбання корови необхідні значні кошти - середня вартість подібної її корови, згідно даних відповідних сайтів становить 45000 грн..

Крім матеріальної шкоди, яку вона отримала внаслідок втрати корови їй завдано і моральної шкоди, яка полягає в перенесених нею стражданнях, порушеннях життєвих звязків її сімї, втратою єдиного джерела.

Представник позивачки в судовому засіданні підтримав заявлений нею позов та просив його задовольнити в повному обсязі.

Відповідачка, будучи допитаною в судовому засіданні в якості свідка, проти позову повністю заперечувала та пояснила суду, що вона є пенсіонеркою і вдовою та 24 серпня 2016 року в с. Плоске Таращанського району Київської області послала череду, ввечері додому пригнала всіх корів живих і здорових, а вранці наступного дня вони знову пішли в поле.

Цього ж дня, 25 серпня 2016 року, повз її садибу позивачка вела свою корову додому, оскільки остання на полі не вставала, що змусило її викликати ветлікаря, внаслідок її (відповідачки), зі слів позивачки, недобросовісного попередньо випасання корів. Згодом, вона чула, як, йдучи назад на поле до череди, позивачка в телефонній розмові з ветлікарем повідомляла, що корова їсть сіно, при цьому звернулась до неї з вимогою оплатити лікування корови. Потім вона особисто зясовувала у нього (ветлікаря) стан корови і скільки коштують ліки. Він запевняв її що все буде добре. Наступного дня ввечері вона бачила як вказану вище корову, яка пручалася, біля садиби позивачки завантажили на автомобіль та її (корову) стоячи повезли в невідомому напрямку.

За півтори доби лікування корови її позивачка наочно не ознайомлювала з її станом. До цього випадку дана корова була худою, про це, та низькими надоями, напередодні висловлювала їй особисто свою стурбованість позивачка.

На зібраному останньою сході власників корів ніхто не заперечував того, що періодично корови і раніше заходили на кукурудзяне поле. Вона не вважає себе винуватою в захворюванні даної корови, оскільки додому пригнала усіх корів.

До того ж, на вказаному зібранні позивачка, повідомила, що за здану корову вона отримала 3000 грн., хоч насправді - 4500 грн., ввівши її в оману, та, виявивши недобросовісність.

Проте, всупереч невизнанню нею позову та своєї вини, вона (відповідачка) задля уникнення ворожнечі та збереження добросусідських стосунків, все ж таки, на вказаному вище зібранні зголосилась відшкодувати позивачці певну суму грошей, але остання не погоджувалася.

Поряд з цим, звертає увагу суду, на те, що, по-перше: вказана корова не загинула, а її просто реалізували; по-друге: позивачкою необгрунтовано визначена вартість корови та розмір моральної шкоди. А душевно страждала вона (відповідачка) від частих сварок та погроз з боку позивачки та членів її сімї .

Підсумовуючи, зазначила, що заперечує проти позову в повному обсязі, не вважає себе винуватою, оскільки: істинної причини здачі корови не встановлено; офіційного документа, а саме акта розтину корови немає; договору про відповідальність і відшкодування подано не вірно; розмір матеріальних збитків не обґрунтовано.

Свідок ОСОБА_8 показав суду, що він 26 серпня 2016 року в с. Плоскому Таращанського району Київської області він придбав у позивачки для забою її хвору корову. На шляху до місця призначення смт. Ставище змушений був дорізати дану корову, оскільки вона завалилась в причепі та могла здохнути. Тому розтин її трупа відповідно до встановленого порядку не проводився. Може, лишень, засвідчити, що шлунок цієї корови був заповнений однорідною жовтуватою масою, яка бродила, зерном кукурудзи і те що корова була худощавою. За добуті 180 кг м'яса він сплатив позивачці 4500 грн.

Свідок ОСОБА_5 (ветеринарний лікар СТОВ "Плосківське") показав суду, що 25 серпня 2016 року його викликала позивачка задля надання медичної допомоги її корові, оскільки та впала на пасовищі в с. Плоске. По прибутті на місце, він надав необхідну першу медичну допомогу, зробивши належні ін'єкції, та повідомив, що корова може самотужки дійти додому. Повноцінне лікування даної корови мав здійснювати дільничний ветеринарний лікар Северинівської дільничної лікарні ветеринарної медицини ОСОБА_9 - уповноважений відповідного державного органу. Жива вага даної корови, на його думку, становила приблизно 400 - 450 кг, вартістю подібних корів - 13000-15000 гривень за голову. Зазначив, що причину захворювання корови мали би встановити відповідні дослідження її внутрішніх органів.

Свідок ОСОБА_10 показала суду, що 24 серпня 2016 року вона по найму відповідачки пасла з нею череду корів. Підтвердила, що корови забігали в кукурудзяне поле, в т.ч. і корова позивачки і перебували в ньому близько 40 - 50 хв. Зазначала, також, що ввечері того дня і наступного ранку господарі не скаржились на стан своїх корів.

Свідок ОСОБА_11 (чоловік позивачки) показав суду, що 25.08.2016 року йому зателефонувала дружина та повідомила, що на пасовищі їх корова впала. Прибувши на пасовище він побачив корову лежачою. Пастух ОСОБА_10 повідомила, що 24 серпня 2016 року корови паслися на кукурудзяному полі. Він почав надавати посильну допомогу корові до приїзду ветлікаря. Потім корову, яка була в тяжкому стані, відвів додому. До вказаних подій ця корова не хворіла. 25.08.2016 року він відвідував відповідачку з тим, щоб зясувати причини захворювання корови, проте в її двір не заходив.

Суд, заслухавши пояснення сторін, допитаних в судовому засіданні в якості свідків, показання свідків, дослідивши та проаналізувавши наявні по справі письмові докази, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_3 була власником корови породи Українська чорно-ряба молочна по кличці «Ласуня», дата народження 24.07.2011 року, паспорт серії LА № 566182 (а.с.9). Також, в судовому засіданні було встановлено, що за усною домовленістю між власниками корів села Плоске Таращанського району Київської області здійснювався почерговий випас великої рогатої худоби в період з травня по листопад місяць кожного року. Відповідно до встановленої черговості відповідачка ОСОБА_4 здійснювала випас худоби 24 серпня 2016 року разом з найнятою нею ОСОБА_10. В своєму позові позивачка зазначає, що випасаючи корови відповідачка неналежно виконувала свої обовязки, внаслідок чого її корова наїлася кукурудзи, від чого захворіла та як наслідок довелося її дорізати ,чим заподіяної їй матеріальної та моральної шкоди.

Відповідно до ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

За змістом ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого порушеного права та інтересу, зокрема, з позовом про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Статтею 11 ЦК України передбачено, що цивільні права і обовязки виникають не лише з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а і з дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують права і обовязки. Тому суд приходить до висновку, що в даному випадку всі сторони цього усного договору про випас корів власники корів села Плоске Таращанського району Київської області - дійшли згоди по його умовах, а тому набули цивільних прав і обовязків і ці правовідносини регулюються нормами зобовязального права, зокрема статтями 509, 526, 614 ЦК України.

Відповідно до ст.509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона зобовязана вчинити на користь другої сторони певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Правові наслідки порушення зобовязання визначені законом або можуть бути встановлені договором, як це передбачено ст. 611 ЦК України, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобовязання, несе відповідальність з наявності її вину (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Тобто, для визначення підстав застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, необхідно встановити наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки, розміру збитків, причинного звязку між протиправною поведінкою боржника і збитками, вину боржника. Звільнення боржника від відповідальності у вигляді збитків за невиконання або неналежне виконання прийнятих на себе зобовязань безпосередньо повязано з наявністю чи відсутністю вищевказаних елементів, що утворюють склад цивільного правопорушення. При цьому кредитор не повинен доводити вину боржника у порушенні зобовязання, натоміть на нього покладено обовязок доведення факту невиконання або неналежного виконання зобовязання боржником, розміру завданих збитків та прямого причинного звязку між порушенням зобовязання та завданими збитками. Наявність порушення зобовязань сама по собі не є підставою для застосування цивільно правової відповідальності за відсутності чи недоведеності причино наслідкового звязку між таким порушенням та завданням збитків.

Крім цього, за загальними правилами майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (ч.1 ст.1166 ЦК України).

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (ч.2 ст.1166 ЦК України).

Частиною 1 ст. 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

При цьому, відповідно до розяснень, що містяться в п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року за №6 (з наступними змінами та доповненнями) «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», шкода, заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок, та є вина зазначеної особи.

Таким чином, закон, у вказаних правовідносинах, ставить можливість покладання відповідальності за заподіяну шкоду в залежність від наявності вини заподіювача.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Статтею 212 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Посилання позивачки на те, що захворювання, реалізація, а в подальшому і дорізання її корови сталося з вини відповідачки пастуха ОСОБА_4, що ніби - то корова з її недогляду зїла кукурудзи, що і призвело до її захворювання, є припущенням, і не може бути судом прийняте як доказ, оскільки допустимим доказом діагнозу і його причин є офіційний висновок органів ветеринарної медицини.

Адже, відповідно до п.п. 17-19 ст. 7 Закону України «Про ветеринарну медицину» до повноважень державних ветеринарних органів та їх посадових осіб входить здійснення державного ветеринарно-санітарного нагляду за збором, утилізацією та знищенням загиблих тварин і відходів тваринного походження; аналіз причин виникнення хвороб, недугів тварин та їх загибелі, розроблення рекомендацій щодо їх профілактики; а також видача органам страхування висновків щодо захворювання тварин, вимушено забитих, загиблих або знищених.

Статтею 37 Закону України «Про ветеринарну медицину» визначено обовязки осіб, які утримують тварин. Зокрема, пунктом 3 вказаної статті Закону зобовязано власників негайно інформуватидержавногоінспектораветеринарноїмедицини,уповноваженого лікаря ветеринарної медицини або посадових осіб державних органів ветеринарної медицини про раптову загибель тварин, підозру на захворювання або виявлення хвороби, що підлягає повідомленню, або поведінку тварин, яка їм невластива.

Проте, доказів, як вимагає зазначена норма матеріального права, позивачка та її представник суду не надали. Позивачкою зазначені дії не були виконані, а з її згоди після дорізання м'ясо вагою 180 кг від належної їй корови було реалізоване за 4500 грн. без відповідних дозволів приватному підприємцю ОСОБА_6 через ОСОБА_8, що підтверджується як поясненнями самої позивача, так і свідка ОСОБА_8, даними ними в судовому засіданні та накладною №11 від 26 серпня 2016 року (а.с.12).

Тобто, як встановлено в ході судового розгляду, в порушення вищезазначених норм ветеринарного законодавства розтин трупа тварини не проводився, та як відсутній акт, відповідно не встановлювалась причина хвороби, що призвела до вимушеного забою, а тому суд приходить до висновку, що позивачем у відповідності до ст.ст. 10, 60 ЦПК України не надано необхідних доказів про встановлення вини відповідачки у хворобі вказаної вище корови, викликаної неналежним виконанням нею своїх обовязків пастуха згідно усної домовленості.

Таким чином, в ході судового розгляду позивачкою ОСОБА_3.А. належними та допустимими доказами не доведені як факт невиконання чи неналежного виконання зобовязання по випасу худоби відповідачкою ОСОБА_4, та у чому саме він полягав; так і причини хвороби корови, оскільки позивачкою, на яку покладено тягар доказування своїх позовних вимог належними і допустимими доказами, доказів з приводу встановленої причини захворювання тварини та її загибелі (вимушеного дорізання), не надано. Крім того, нею не доведений прямий причинний звязок між порушенням зобовязання відповідачкою ОСОБА_4 її виною та завданими збитками.

Позивачка зазначених доказів суду не надала, обмежившись лише поясненням причини вимушеного дорізування корови, якою явилося поїдання нею кукурудзи, що сталось внаслідок неналежного, на думку позивачки, випасу череди корів відповідачкою. Хоч, маючи всі необхідні документи на належну їй корову, зобовязана була після настання її смерті звернутися до державного інспектора ветеринарної медицини, уповноваженого лікаря ветеринарної медицини або посадових осіб державних органів ветеринарної медицини та отримати протокол розтину ВРХ задля встановлення причини захворювання тварини.

За умови відсутності по справі належних доказів конкретних причин хвороби та вимушеного дорізування корови, порушення зобовязання відповідачкою та існування між ними і шкодою безпосереднього причинного звязку, у суду немає підстав вважати, що загибель корови позивачки сталась саме через дії чи бездіяльність відповідачки по даній справі щодо випасу корів, а не внаслідок інших причин, тому відсутні підстави для задоволення вимог в частині стягнення матеріальної шкоди.

Щодо вирішення вимоги позивачки про стягнення з відповідачки завданої моральної шкоди суд виходу з наступного.

Згідно зі ст.ст.23, 1167 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до роз'яснень, наданих в п. 5 Постанови ПВСУ № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Поскільки в судовому засіданні не знайшло своє підтвердження спричинення відповідачкою позивачці матеріальної шкоди, тому у суду відсутні підстави для стягнення і моральної шкоди.

Таким чином, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 10, 11,12, 15, 60, 84, 85, 88, 209, 212-215, 218, 294 ЦПК України, ст.ст.3, 11, 16, 22, 23, 509, 526, 610, 611, 614, 180, 1166, 1167 ЦК України, Законом України «Про ветеринарну медицину», суд,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Київської області через Таращанський районний суд Київської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлено 26 січня 2017 року

Головуючий:ОСОБА_12