Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 січня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі суддів: Бондаренко Н.В.,Григоренка М.П.,Шеремет А.М.

секретар судового засідання: Коробчук А.М.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 8 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін їх представників та третьої особи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів

в с т а н о в и л а :

22 червня 2016 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_3, в якому просила стягнути з відповідачки на її користь заборгованість за договором позики у сумі 2200 доларів США, що еквівалентно 55088 грн., заборгованість за процентами у розмірі 1180,28 доларів США, що еквівалентно 29554,21 грн., 3 % річних у розмірі 0,90 доларів США, що еквівалентно 22,54 грн. та судові витрати.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 8 листопада 2016 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики у сумі 2200 доларів США, що еквівалентно 55088 грн., заборгованість за процентами у розмірі 1180,28 доларів США, що еквівалентно 29554,21 грн., 3 % річних у розмірі 0,90 доларів США, що еквівалентно 22,54 грн. та судові витрати у розмірі 1122,25 грн.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 покликається на незаконність рішення суду в зв'язку з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що боргова розписка не відповідає вимогам чинного законодавства, а тому договір позики належним чином не укладений.

Крім того, у розписці вона підписалася у тому, що взяла в борг кошти, а підпис про те, що вона їх отримала відсутній.

Водночас в розписці зазначено, що при отриманні коштів був присутній ОСОБА_3 і взяв гроші, що ним не заперечувалося в судовому засіданні.

Вважає, що висновок суду про укладення договору позики між нею та ОСОБА_2 є хибним, оскільки судом встановлено, що грошові кошти отримав ОСОБА_3, який і має бути відповідачем у справі та нести відповідальність за користування коштами.

Всупереч вимогам ст.214 ЦПК України суд невірно розподілив судові витрати, стягнувши з неї 1125,25 грн., а не 846,64 грн.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судом встановлено, що згідно боргової розписки, 18 жовтня 2012 року ОСОБА_1 взяла у борг у ОСОБА_2 гроші у сумі 5000 доларів США, які зобов'язалася повернути при першій можливості. 19 листопада 2012 року ОСОБА_1 знову взяла в борг у ОСОБА_2 гроші у сумі 5000 доларів США, які зобов'язалася повернути при продажі нерухомості.

Із вказаної розписки також вбачається, що ОСОБА_1 частково повернула борг позивачу, а саме 11 жовтня 2013 року у розмірі 7000 доларів США та 23 грудня 2014 року у розмірі 800 доларів США.

1 червня 2016 року позивачка направила ОСОБА_1 письмову вимогу, в якій просила останню сплатити заборгованість у розмірі 2200 доларів США та повідомила, що у випадку несплати заборгованості в семиденний строк, з моменту отримання даної вимоги, змушена буде звернутися з позовом до суду.

Вказану вимогу відповідачкою отримано 2 червня 2016 року, що підтверджується роздруківкою із сайту Укрпошти (а.с. 8-9).

Однак, у встановлений семиденний строк ОСОБА_1 вимогу про повернення коштів не виконала.

Задовольняючи позов суд першої виходив з того, що надана позивачем розписка є борговим документом, що підтверджує укладення договору позики між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, за яким відповідачка свої зобов'язання не виконала, що є підставою для стягнення з неї боргу.

З такими висновками суду погоджується і апеляційний суд.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, виходячи зі змісту ст. 1047 ЦК України розписка має містити відомості про передачу позичальнику визначеної грошової суми. Тобто такий договір є реальним.

Особу, яка має боргову розписку, в якій немає даних про позикодавця, можна вважати позикодавцем при відсутності належних і допустимих доказів відповідно до ст.57, ст.60 ЦПК України, що спростовують зміст боргового документу, або є докази неправомірного заволодіння такою розпискою особою, яка нею володіє (рішення правоохоронних органів тощо).

В даному випадку ОСОБА_1 видала розписку ОСОБА_2 як борговий документ, що підтверджує укладення договору позики та прийняття кожним із них відповідних зобов'язань.

Згідно ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Проте взятих на себе зобов'язань ОСОБА_1 не виконала, та повністю борг на вимогу позивачки не повернула.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність боргових правовідносин між сторонами, про розмір боргу та про доведеність та обґрунтованість позовних вимог.

Однак, колегія суддів не може погодитись із висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідачки заборгованості у доларах США.

Згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Відповідно до ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.

Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобов'язання, передбачені, зокрема, у статті 1048 ЦК України, та при застосуванні статті 625 ЦК України.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції, що викладена у постанові Верховного Суду України у справі №6-79цс14 від 2 липня 2014 року, і яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів.

Отже, суд неправильно застосував зазначені норми права, визначаючи суму погашення грошового зобов'язання в іноземній валюті, в зв'язку з чим, рішення суду першої інстанції підлягає зміні відповідно до п. 4 ч.1ст. 309 ЦПК України.

Відповідно до заявлених вимог, позивачка крім боргу, просить стягнути з відповідачки відсотки в загальному розмірі 1180,28 доларів США на прострочену суму боргу (2200доларів США), виходячи із облікової ставки НБУ, наведеної у рішенні першої інстанції за період з 18.10.2012року по 15.06.2016року,.

Заява про застосування строків позовної давності ні відповідачкою, ні її представником до суду першої інстанції не подавалась.

З урахуванням офіційного курсу долара США до гривні на час ухвалення рішення суду, який становить станом на 17.01.2017 року 2711,3199грн. за 100 доларів США, в судовому порядку підлягають стягненню з відповідача на користь позивача сума заборгованості в розмірі 59 649,04грн., що складає еквівалент 2200 доларів США, проценти за період з 18.10.2012 року по 15.06.2016 року в розмірі 32 272,30грн., що еквівалентно 1190,28 доларів США, а також 3% річних від простроченої суми за період з 10.06.2016 року по 15.06.2016 року в сумі 24,40грн., що еквівалентно 0,90 доларів США.

Доводи відповідачки про відсутність у розписці її підпису саме про отримання коштів, не заслуговують на увагу, оскільки підписана нею боргова розписка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Факт часткового повернення коштів відповідачкою підтверджує визнання нею існування боргу за розпискою.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що відповідачем у даній справі має бути ОСОБА_3, який отримав грошові кошти, оскільки передання відповідачкою ОСОБА_3 коштів, отриманих від ОСОБА_2 не свідчить про відсутність у ОСОБА_1 боргових зобов'язань перед позивачкою.

Також, не ґрунтуються на законі доводи ОСОБА_1 щодо невірного розподілу судових витрат, так як до них належить судовий збір не лише, сплачений за подання позову, а й за його забезпечення.

Решта доводів відповідачки зводяться до переоцінки доказів, які були предметом дослідження судом першої інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом попередньої інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст.303,304,307,309,313,314,316,317,325 ЦПК України, ст.ст. 192, 533 ЦК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 8 листопада 2016 року в частині стягнення заборгованості за договором позики, процентами та 3 % річних змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в розмірі 59 649(п'ятдесят дев'ять тисяч шістсот сорок дев'ять)грн.04коп., що складає еквівалент 2200 доларів США, проценти за період з 18.10.2012 року по 15.06.2016 року в розмірі 32 272(тридцять дві тисячі двісті сімдесят дві)грн.30коп., що еквівалентно 1190,28 доларів США, а також 3% річних від простроченої суми за період з 10.06.2016 року по 15.06.2016 року в сумі 24(двадцять чотири)грн.40коп., що еквівалентно 0,90 доларів США, всього 91 945(дев'яносто одну тисячу дев'ятсот сорок п'ять)грн.74коп.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Судді: Бондаренко Н.В.

Григоренко М.П.

Шеремет А.М.