Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07.02.2017 Справа №607/1524/17

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді - Сливка Л. М.,

за участю секретаря судового засідання Зарічної О.П.,

за участю прокурора Воловник М.В.

представника ТОККПНЛ, лікаря-психіатра ОСОБА_1,

особи, щодо якої розглядається питання, пов'язане з наданням психіатричної допомоги ОСОБА_2,

законного представника особи, щодо якої розглядається питання, пов'язане з наданням психіатричної допомоги ОСОБА_3

розглянувши у судовому засіданні в м.Тернополі цивільну справу за заявою представника Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні лікаря-психіатра ОСОБА_1 про госпіталізацію ОСОБА_2 без його згоди,

ВСТАНОВИВ:

Представник Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні (далі ТОККПНЛ ) ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про примусову госпіталізацію до психіатричного закладу ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 . В обґрунтування заяви покликається на те, що є підстави для обґрунтованого припущення про наявність у ОСОБА_2 психічного розладу, який обумовлює його безпорадність і неможливість самостійно задовольняти життєві потреби.

У судовому засіданні представник ТОККПНЛ, лікар-психіатр ОСОБА_1 заяви не підтримав і пояснив, що на даний час ОСОБА_2 не допоможе лікування в умовах стаціонару у ТОККПНЛ, хворий потребує догляду, який може та зобов"язаний забезпечити йому - опікун ОСОБА_3.

Прокурор Воловник М. В. у судовому засіданні заперечила щодо задоволення заяви, пояснивши, що не вбачає необхідності у примусовому поміщенні ОСОБА_2 у Тернопільську обласну комунальну клінічну психоневрологічну лікарню в примусовому порядку.

Законний представник ОСОБА_2 його батько ОСОБА_3 в судовому засіданні вказав, що його сина потрібно госпіталізувати у Тернопільську обласну комунальну клінічну психоневрологічну лікарню в примусовому порядку, оскільки він не може самостійно задовольняти свої основні життєві потреби.

Особа, щодо якої розглядається питання, пов'язане з наданням психіатричної допомоги ОСОБА_2 у судовому засіданні просив не госпіталізовувати його у Тернопільську обласну комунальну клінічну психоневрологічну лікарню в примусовому порядку, вказавши, що в майбутньому поводитиме себе добре .

Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, прокурора, дослідивши матеріали справи, вважає, що заява лікаря-психіатра до задоволення не підлягає з наступних підстав.

У судовому засіданні встановлено, що 03 лютого 2017 року ОСОБА_2 поступив на стаціонарне обстеження та лікування в Тернопільську обласну комунальну клінічну психоневрологічну лікарню за направленням швидкої допомоги, в супроводі батька-опікуна ОСОБА_3.

Згідно висновку комісії лікарів-психіатрів ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, житель ІНФОРМАЦІЯ_3, поступив на стаціонарне обстеження та лікування в Тернопільську обласну комунальну клінічну психоневрологічну лікарню 03 лютого 2017 року по направленню швидкої допомоги , в супроводі батька-опікуна ОСОБА_3, госпіталізований черговим лікарем з приводу діагнозу: Інший тип шизофренії, безперервний перебіг, стабільний дефект психіки по змішаному типу.

Із анамнезу захворювання встановлено, що ОСОБА_2 народився в робітничій сім'ї єдиною дитиною. З раннього дитинства відставав в психомоторному розвитку від однолітків. В школу пішов у 7 років, формально переводився з класу в клас. Закінчив 8 класів, 2 класи вечірньої школи, класів не дублював. В ПТУ не довчився 3 місяці, покинув навчання. Спадковість не обтяжена. В армії служив 1 рік, комісований по психічному захворюванню. В 1985 році переніс ВГ. Батьки розлучились. Після смерті матері проживає з батьком. Зловживає алкоголем, в стані інтоксикації спостерігаються судомні припадки. Неодружений. В психічному статусі: В свідомості. В мовний контакт вступає неохоче, лежить в ліжку, при звертанні до нього виявляє негативізм, відвертається від співрозмовника, відводить погляд, на запитання відповідає вибірково, при його спонуканні, не завжди по суті, дає окремі відповіді стосовно анамнестичних відомостей, називає своє прізвище, ім'я, де і з ким проживає; стосовно причини його госпіталізації чітко відомостей дати не може не знаю, не пам'ятаю, в подальшому мовчить, не відповідає на поставлені запитання. Судження прості, примітивні, на побутовому рівні. Мислення аутичне, сповільнене за темпом, непослідовності в мисленні; активно маячінь, галюцинацій не виявляє. Загальний рівень знань низький. Вольові процеси ослаблені. Емоційно виражено знижений, неадекватний. До свого стану критика значно знижена.

Крім цього, рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 червня 1990 року ОСОБА_2 визнано недієздатним, у звязку із наявністю у нього психічного захворювання.

ОСОБА_3 на підставі рішення суду є опікуном ОСОБА_2, що не оспорюється іншими учасниками судового засідання.

Із змісту заяви про госпіталізацію ОСОБА_2 вбачається, що підставою для висновку про необхідність госпіталізації є відомості про поведінку ОСОБА_2, які надійшли від його батька ОСОБА_3 На підставі цих відомостей ОСОБА_2 був оглянутий лікарем-психіатром ОСОБА_4, яка підтвердила висновок про необхідність госпіталізації.

З приводу необхідності надання ОСОБА_2 психіатричної допомоги у примусовому порядку у Тернопільській обласній комунальній клінічно психоневрологічній лікарні в умовах денного стаціонару психіатричного профілю, без його згоди, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 14 Закону України Про психіатричну допомогу особа, яка страждає на психічний розлад може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди, якщо її обстеження або лікування можливе лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) та Протоколи до неї, в силу ст. 9 Конституції України, є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України.

У 2006 році Верховною Радою України прийнято Закон Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини, ст.17 якого передбачає застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ, як джерела права.

Стаття 8 Конвенції передбачає право людини на повагу до приватного життя та умови, за яких втручання в приватне життя є виправданим, серед яких, зокрема: законна підстава, законна ціль (мета), та додаткова умова, за якою втручання має бути необхідним в демократичному суспільстві. Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і зокрема, є пропорційним до поставленої законно мети. (справа Кутцнер проти Німеччини, п.60, та рішення від 18 грудня 2008 року Савіни проти України).

Поняття приватне життя у практиці ЄСПЛ не є чітко визначеним, і охоплює широкий спектр питань, в т.ч. здоровя людини, медичне втручання, (Гласс проти Сполученого Королівства від 09 березня 2004 року), вільне розпорядження своїм тілом (Крістіна Гудвін проти Сполученого Королівства від 11 липня 2006 року).

А тому суд зауважує, що питання надання психіатричної допомоги у примусовому порядку госпіталізацію ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 до Тернопільської обласної комунальної клінічно психоневрологічної лікарні для стаціонарного лікування, безперечно є втручанням у його приватне життя в розумінні частини першої статті 8 Конвенції, і очевидно, для здійснення втручання слід дотриматися умов, визначених частиною другою зазначеної статті Конвенції.

Суд наголошує, що згідно за умов, визначених Законом України "Про психіатричну допомогу", заява лікаря-психіатра про проведення психіатричного огляду особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги та її продовження в примусовому порядку подається до суду за місцем проживання особи, а заява представника психіатричного закладу про госпіталізацію особи до психіатричного закладу у примусовому порядку та заява про продовження такої госпіталізації подається до суду за місцезнаходженням зазначеного закладу.

Відтак суд зазначає, що за відсутності згоди особи, суд вправі санкціонувати медичне втручання в її здоровя шляхом надавання дозволу на примусове психіатричне лікування як на стаціонарі, так і в амбулаторному порядку за місцем проживання особи.

Аналізуючи наданні заявником докази в їх сукупності, суд зауважує, що саме на державу покладається позитивний обовязок створювати належні умови надання психіатричної допомоги громадянам, котрі її потребують.

А тому, оскільки поміщення на примусове лікування до психіатричного стаціонару передбачає цілковиту ізоляцію від суспільства, що є безперечно крайнім способом втручання у свободу особи, зважаючи, що ОСОБА_2 призначено опікуна, який може та зобов"язаний допомогти задовольняти основні життєві потреби хворого, суд не вбачає нагальної необхідності настільки грубого обмеження права особи шляхом поміщення на лікування до психіатричного стаціонару, й зауважує, що в даному випадку цілком достатнім було б надання особі психіатричної допомоги амбулаторно в домашніх умовах в зоні створеного для ОСОБА_2 життєвого комфорту.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 212 - 215, 218, 223, 279, 282, 294, 296 ЦПК України, Законом України "Про психіатричну допомогу", суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні заяви представника Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні лікаря-психіатра ОСОБА_1 про госпіталізацію ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 до Тернопільської обласної комунальної клінічно психоневрологічної лікарні без його згоди відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Тернопільської області через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий суддяОСОБА_5