Номер провадження: 22-ц/785/259/17
Головуючий у першій інстанції Бочаров А. І.
Доповідач Кравець Ю. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.01.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді - Кравця Ю.І.,

суддів: Журавльова О.Г., Комлевої О.С.,

з участю секретаря судового засідання - Ліснік Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одеса цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на боці відповідачів приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Чужовська Наталія Юріївна, про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання права спільної сумісної власності на квартиру, визнання права власності на 1/2 частину квартири, визнання недійсними іпотечного договору, договору про задоволення вимог іпотекодержателя та договору купівлі-продажу, витребування з чужого незаконного володіння, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 03.11.2016 року,

встановила:

26.04.2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним вище позовом, який в подальшому уточнила, обґрунтовуючи його тим, що з 19.12.1997 року вона з ОСОБА_3 веде спільне господарство та проживає однією сім'єю без реєстрації шлюбу та у них є спільна донька ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1. У 2009 році за спільні кошти придбано у власність квартиру АДРЕСА_1 Як стверджувала ОСОБА_2, вона разом з ОСОБА_3 та донькою спільно проживали з моменту купівлі та по час. У грудні 2013 року позивачка посварилася з ОСОБА_3 і знялася з донькою з реєстрації, але у подальшому примирилися та продовжили спільно проживати. У квітні 2016 року їй стало відомо від ОСОБА_3, що 31.12.2013 року він уклав з відповідачем ОСОБА_4 договір позики грошей, іпотечний договір та договір про задоволення вимог іпотекодержателя, а 22.03.2016 року квартира була продана ОСОБА_5 ОСОБА_2 зазначала, що вищезазначена квартира, яка виступає предметом іпотеки за іпотечним договором від 31.12.2013 року, є спільною сумісною власністю, згоду на передачу спірної квартири в іпотеку та на укладання договору про задоволення вимог іпотекодержателя, а також на укладання договору купівлі-продажу не надавала. На цій підставі, посилаючись на положення ст.ст. 60, 65, 70, 71, 74 СК України, ст.ст. 203, 215, 317 ЦК України, просила суд: визнати юридичний факт спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 19.12.1997 року по даний час; визнати спільною сумісною власністю квартиру АДРЕСА_1; визнати право власності за ОСОБА_2 на 1/2 частину квартири; визнати недійсними: Іпотечний договір від 31.12.2013 року; Договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 31.12.2013 року, укладених між ОСОБА_4 та ОСОБА_3; Договір купівлі-продажу від 22.03.2016 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5; витребувати з незаконного володіння ОСОБА_5 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 03.11.2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Встановлено юридичний факт спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 19.12.1997 року по даний час.

Не погоджуючись із рішенням суду, позивач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій з посиланням на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування матеріального права, просить рішення в частині вимови у задоволені заявлених позовних вимог про визнання спільною сумісною власністю квартиру АДРЕСА_2, про визнання права власності за ОСОБА_2 на 1/2 частини вказаної квартири, скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити заявлені позовні вимоги.

Рішення в частині відмови у визнанні недійсними іпотечного договору, договору про задоволення вимог іпотекодержателя та договору купівлі-продажу, витребування з чужого незаконного володіння не оскаржено, а тому відповідно ст. 300 ЦПК України колегією суддів не перевіряється.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 обґрунтовує тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що нею не надано жодного доказу її участі у придбанні майна, яке є предметом спору, оскільки спірна квартира була придбана відповідачем ОСОБА_3 та зареєстрована за ним під час спільного проживання однією сім'єю з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у своїй заяві до суду підтвердив це, та визнав позовні вимоги до нього у повному обсязі, зокрема визнав факт, що гроші за які була куплена квартира були її з ним спільною сумісною власністю, тому відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України вона звільнена від доказування факту своєї участі у придбанні зазначеної квартири.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Судом встановлено, що з 19.12.1997 року позивачка з ОСОБА_3 веде спільне господарство та проживає однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

Також встановлено, що у позивачки з ОСОБА_3 народилась спільна донька - ОСОБА_7,ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження.

Суд першої інстанції вважав доведеним факт проживання позивачки з ОСОБА_3 з 19.12.1997 року по теперішній час, оскільки це підтверджено показами свідків, записами в прибудинковій книзі та наявністю спільної дитини.

В судовому засіданні судом було встановлено, що в грудні 2013 року позивачка разом з донькою знялася з реєстрації квартири АДРЕСА_1 оскільки позивачка посварилася з ОСОБА_3

Крім того, в судовому засіданні і позивачка і свідки неодноразово зазначали, що у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 постійно конфліктують.

Суд прийняв до уваги, що відповідач ОСОБА_3 визнав позов в частині встановлення юридичного факту, що не суперечить матеріалам справи та закону.

Таким чином, врахувавши вказані обставини суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги в частині встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу .

Разом із тим, суд дійшов висновку, не можуть бути задоволені позовні вимоги в частині визнання права спільної сумісної власності на квартиру, визнання права власності на 1/2 частину квартири, що і є предметом апеляційного оскарження.

Вирішую спір в цій частині суд першої інстанції виходив з наступного.

Відповідно до частини 1 ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Відповідно до статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Стаття 57 СК України визначає перелік видів особистої приватної власності одного із подружжя та підстави її набуття.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст.60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Тобто, застосовуючи ст.60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тільки в разі встановлення цих фактів норма ст. 60 СК України вважається правильно застосованою.

У пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз'яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Не належить до спільної сумісної власності майно, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Відповідно до п.3 ч.1, ч.6 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів її участі у придбанні спільної квартири, в зв'яжу з чим суд вважає доведеним, що спірна квартира придбана за особисті кошти ОСОБА_3 та належить йому особисто, що також підтверджується заявами відповідача ОСОБА_3 під час укладання договорів, що оскаржуються.

Врахувавши вказані обставини та норми права суд першої інстанції дійшов висновку, що в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з такими висновками районного суду. Оскільки, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Стосовно посилань апелянта на визнання відповідачем позову та відсутності у зв'язку з цим необхідності доказування обставин справи, колегія суддів зауважує, що дійсно відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню, разом з тим, факт участі у придбанні спірної квартири, не визнаний усіма сторонами у справі, а лише ОСОБА_8 та заперечувались відповідачем ОСОБА_9 та ОСОБА_10 таким чином суд першої інстанції обґрунтовано відхилив визнання одним із відповідачів позову та розглянув справу у сукупності у усіх доказів.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 11 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 03.11.2016 року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: О.С.Комлева

О.Г.Журавльов