У Х В А Л А ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 22 березня 2017року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючогоКоротуна В.М., суддів: Завгородньої І.М., Мазур Л.М., Писаної Т.О., Попович О.В., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, Міністерства оборони України Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова, третя особа - ОСОБА_8, про визнання недійсними свідоцтва про право власності та розпорядження органу приватизації, за касаційною скаргою ОСОБА_8 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 22 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 15 листопада 2016 року, в с т а н о в и л а: У квітні 2016 року позивач звернувся до суду з даним позовом, зазначивши в його обгрунтування, що на підставі заяви його бабусі ОСОБА_9 від 18 грудня 1996 року та довідки про склад сім'ї наймача ізольованої квартири АДРЕСА_1, розпорядженням органу приватизації № 6167 від 10 жовтня 1997 року його бабусі та матері ОСОБА_7 передано у спільну сумісну власність вказану квартиру та 31 жовтня 1997 року видано свідоцтво про право власності. ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_9 померла. На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 07 жовтня 2004 року відповідач ОСОБА_7 набула право власності на Ѕ частини спірної квартири. Посилаючись на те, що на час проведення приватизації квартири він проживав разом із матір'ю та бабусею, однак орган приватизації безпідставно не включив його у список осіб, які проживали у квартирі, що призвело до порушення його права на приватизацію частки квартири, просив суд визнати недійсним та скасувати розпорядження органу приватизації від 10 жовтня 1997 року № 6167 та свідоцтво про право власності. Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 22 серпня 2016 року позов задоволено. Визнано недійсним та скасовано розпорядження органу приватизації про приватизацію квартири АДРЕСА_1, свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1, виданого квартирно-експлуатаційною частиною району 31.10.1997 року згідно з розпорядженням № 6167 від 10.10.1997 року, зареєстрованого у Львівському обласному державному комунальному бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки за № 23473 (реєстраційний № 7574725). Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 суму сплаченого судового збору в розмірі 551 грн. 20 коп. Стягнуто з Міністерства оборони України квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова на користь ОСОБА_6 суму сплаченого судового збору в розмірі 551 грн. 20 коп. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_8 - Пащук А.І. оскаржив його в апеляційному порядку, посилаючись на те, що ОСОБА_8 є новим власником спірної квартири, яку придбав на прилюдних торгах з реалізації арештованого нерухомого майна. Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 15 листопада 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін. У касаційній скарзі ОСОБА_8 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом. У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступного. Судами встановлено, що 20 грудня 1996 року ОСОБА_9 звернулася із заявою до Квартирно-експлуатаційної частини м. Львова, як до органу приватизації, про прийняття рішення про приватизацію квартири АДРЕСА_1. 10 жовтня 1997 року на підставі розпорядження органу приватизації № 6167, прийнятого з врахуванням вказаної заяви та довідки про склад сім'ї наймача від 18 грудня 1996 року № 1/1845, проведено приватизацію вказаної квартири та передано її у спільну сумісну власність ОСОБА_9 та ОСОБА_7 з видачею свідоцтва про право власності від 31 жовтня 1997 року. ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_9 померла. 07 жовтня 2004 року відповідач ОСОБА_7 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого набула у власність Ѕ частини квартири в порядку спадкування після смерті матері. Відповідно до ст. 1, ч. 1 ст. 5, ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації. Згідно із ч. 3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Виходячи з аналізу змісту Закону у поєднанні з нормами ст. ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 17 ЦК УРСР (чинного на час приватизації) місцем постійного проживання особи є місце, де громадянин постійно або переважно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності (у випадках, передбачених ст. 71 ЖК України), а, відтак, і право на приватизацію разом з іншими членами сім'ї, що узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 30 січня 2013 року (справа № 6-125цс12). Місцем проживання дитини до п'ятнадцяти років є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає (ч. 2 ст. 17 ЦКУРСР). При вирішенні спору, пов'язаного з наявністю чи відсутністю у малолітнього права на приватизацію спірного жилого приміщення в момент реалізації цього права та наявності у зв'язку з цим підстав для висновків про незаконність приватизації житла на останню, суд відповідно до вимог ст. ст. 213-215 ЦПК України повинен установити, чи було на той момент спірне житло місцем постійного проживання неповнолітнього або на яке за ним відповідно до ст. 71 ЖК України зберігалися права, передбачені ст. 64 ЖК України та ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Встановивши, що на час подання ОСОБА_9 заяви до органу приватизації та прийняття оскаржуваного розпорядження, позивач (ІНФОРМАЦІЯ_1) проживав та був зареєстрований (з 09 січня 1997 року) у спірній квартирі, суд першої інстанції вважав, що останній мав право приймати участь у приватизації квартири та на передачу йому разом із іншими мешканцями, житла у спільну сумісну власність, у зв'язку з чим дійшов обгрунтованого висновку про порушення прав позивача та визнання недійсним та скасування розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності на спірну квартиру. Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. Згідно з правилами ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. При цьому суд касаційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість постановлених судових рішень в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, та доводів касаційної скарги. Оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судами допущено порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, які передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК України як підстави для скасування рішень, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу. Керуючись ст. ст. 335, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу ОСОБА_8 - відхилити. Рішення Галицького районного суду м. Львова від 22 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 15 листопада 2016 року залишити без змін. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий В.М. Коротун Судді: І.М. Завгородня Л.М. Мазур Т.О. Писана О.В. Попович І.М. Завгородня В.І. Мартинюк