Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 червня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючої судді - Шеремет А.М.,

суддів: Григоренко М.П., Хилевича С.В.

секретар судового засідання: Шептицька С.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 10 березня 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ДельтаБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність,-

в с т а н о в и л а :

20 серпня 2015 року ПАТ «ДельтаБанк» звернувся з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 10 березня 2017 року позов задоволено.

В рахунок погашення заборгованості в сумі 920884,56 грн., звернуто стягнення на предмет іпотеки, а семе на двокімнатну квартиру за адресою: Рівненська область, м.Здолбунів, вул. Шкільна 9/3, загьною площею 50,3 кв.м. житловою 28,1 кв.м., шляхом передачі іпотекодержателю предмета іпотеки у власність та визнання на нього права власності за іпотекодержателем АТ "Дельта банк".

Стягнуто з до ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 243,60 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій доводить про незаконність та необґрунтованість вказаного рішення суду через порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що відповідно до ст. 36 ЗУ «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що містить в іпотечному договорі. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержавтелю застосувати інші встановлені законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки, тобто в рахунок виконання основного зобов'язання позивач має право звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття предмету іпотеки у власність.

Суд першої інстанції не встановив початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначену відповідно до ч.6 ст. 38 ЗУ «Про іпотеку».

Просить рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 10 березня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

В запереченні на апеляційну скаргу ПАТ «ДельтаБанк» просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, беручи до уваги пояснення учасників процесу, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позичальник не належно виконував взяті на себе зобовязання у звязку з чим утворилась заборгованість, а тому позовні вимоги банку підлягають задоволенню, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки передавши його у власність іпокедержателю.

З таким висновком суду першої інстанції, колегія суддів Апеляційного суду Рівненської області не погоджується з огляду на таке

Судом встановлено, що 23 листопада 2007 року між АКБ «ТАС Комерцбанк» правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 1701/1107/71-074 та в подальшому укладалися додаткові договори до вказаного кредитного договору. Згідно з умовами кредитного договору, банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 40500,00 доларів США з розрахунку 12,5 % річних на строк по 22.11.2041 рік. В частині надання кредитних коштів ПАТ «Сведбанк» свої обовязання виконав в повному обсязі.

З метою забезпечення виконання грошових зобовязань за вказаним кредитним договором №1701/1107/71-074 від 23 листопада 2007 року іпотекодавець ОСОБА_1 за договором іпотеки №1701/1107/71-074-Z-1 передав в іпотеку належне йому майно, а саме двокімнатну квартиру за адресою: Рівненська область, м.Здолбунів, вул.Шкільна 9/3.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір договір купівлі продажу прав вимоги за кредитами відповідно до якого в порядку обсязі та на умовах визначених даним договором ПАТ «Сведбанк» передає АТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними договорами, внаслідок чого АТ «Дельта Банк» замінює ПАТ «Сведбанк» як кредитора у зазначених зобов»язаннях , а внаслідок передачі від ПАТ «Сведбанк» до АТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників до АТ»»Дельта Банк» переходить право вимагати від боржників повного,належного та реального виконання обовязків за кредитними забезпечувальними договорами.

З розрахунку заборгованості наданої банком вбачається, ОСОБА_1 взяті на себе зобовязання належним чином не виконав у звязку з чим станом на 28.07.2015 року утворилась заборгованість в розмірі 920,884,56 грн. з яких: 884954,37 тіло кредиту; 35930,18 грн - відсотки.

Відповідно до п. 12 іпотечного договору, за вибором іпотекодержателя застосовується один із наведених нижче способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя: п. 12.1 за рішенням суду, а п. 12.2 у безспірному порядку, на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Пунктом 12.3 іпотечного договору передбачено, що згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, яким вважається застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, викладене в пп. 12.3.1 та 12.3.2 цього пункту договору.

Відповідно до п. 12.3.1 іпотечного договору, задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України "Про іпотеку". Відповідно до статті 37 Закону України "Про іпотеку"у випадку задоволення вимог Іпотекодержателя шляхом використання процедури, передбаченої в цьому підпункті п. 12.3 договору, договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений шляхом здійснення цього застереження, є підставою для реєстрації права вдасності іпотекодержателя на предмет іпотеки. При цьому, вважається, що предмет іпотеки набувається у власність іпотекодержателя за вартістю, що буде визначена після прийняття іпотекодержателем рішення про обрання передбаченого цим пунктом договору способу звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі висновку незалежного експерта-суб'єкта оціночної діяльності, правоздатність якого підтвердженасертифікатом суб'єкта оціночної діяльності. При цьому сторони домовляються, що кандидатура суб'єкта оціночної діяльності визначається іпотекодержателем. При оцінці предмета іпотеки незалежний експерт повинен використовувати всі методи оцінки, які будуть передбачені чиним законодавством на момент оцінки.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із ч. 3ст. 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленомуст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване ст. 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у ст. ст.335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1ст. 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15, при вирішенні даної категорії справ судам слід встановити наявність чи відсутність згоди іпотекодавця на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, а також здійснення виконавчого напису нотаріусом, як правову підставу для реєстрації права власності іпотекодержателя, якщо такі умови передбачені умовами договору іпотеки.

Разом із цим відповідно до правових позицій Верховного Суду України, викладених у постановах від14 вересня 2016 року у справі№ 6-1219цс16 та від 28 вересня 2016 року у справі № 6-1243цс16, аналізуючи положення ст. ст.33,36,37,39 Закону України «Про іпотеку», ст. ст.328,335,376,392 ЦК України, слід дійти висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту на задоволення вимог кредитора, які забезпечені іпотекою шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових способи захисту: на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (ч. 1ст. 37 Закону України «Про іпотеку»).

Суд першої інстанції вищезазначених вимог не врахував, не дослідив достатньо повно умов укладеного між сторонами іпотечного договору, а тому не є безспірним висновок суду про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю ПАТ «Дельта Банк» права власності на вказане майно та визнання за ним права власності на предмет іпотеки.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення у справі про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.303,304,307,309,313,317,319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 10 березня 2017 року скасувати.

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуюча

Судді :