Провадження №2/193/78/17
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Р І Ш Е Н Н Я

21 березня 2017 року сел.Софіївка

Софіївський районний суд Дніпропетровської області в складі:

судді Кащука Д. А.

при секретарі Палій Л. Г.

за участю представника

позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в сел. Софіївка цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2, представник позивача - ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», про визнання кредитного договору в частині та в цілому недійсним в порядку захисту прав споживача,-

В С Т А Н О В И В:

20 грудня 2016 року до Софіївського районного суду Дніпропетровської області звернувся представник позивача з вищевказаною позовною заявою. В обґрунтування позовних вимог вказує на те, що 09.07.2008 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір № KRHGGA, за умовами якого Банк зобов'язався надати ОСОБА_2 суму коштів у розмірі 17355,64 доларів США.

Вказує, що пункт 8.1. кредитного договору та кредитний договір в цілому має бути визнаний судом недійсним на підставі п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів.

Зазначає, що відповідно до пункту 8.1. Кредитного договору відповідач зобов'язується надати позивачу кредитні кошти на строк з 09.07.2008 р. по 09.07.2018 р. включно, у вигляді не поновлювальної лінії у розмірі 17 355,64 долл. США на наступні цілі: у розмірі 15623,24 долл. США на споживчі цілі, з них 15 000,00 долл. США на споживчі цілі шляхом: видачі готівки через касу, а також у розмірі 450,00 долл. США на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, 94,49 долл. США - для сплати страхового платежу страхування майна за договором страхування майна на перший рік дії кредиту, а також у розмірі 1732,40 долл. США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3., 2.2.7. даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,25 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 4,08 % річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 7.2. даного Договору.

Представник позивача зазначає, що така підприємницька діяльність забороняється, вона є нечесною, а правочини, здійснений з її використанням недійсними на підставі ч. ч. 1, 6, ст. 19 Закону «Про захист прав споживачів».

Звертає увагу суду на те, що зміст пункту 8.1. Кредитного договору щодо обов'язку по сплаті відсотків у розмірі 1,25% на місяць, винагороди в розмірі 3,00 % від суми кредиту за надання фінансового інструменту, винагороди у розмірі 4,08 % річних від суми зарезервованих ресурсів не зрозумілий, природу цієї винагороди викладено в нечіткій формі, інформація надана у двозначний спосіб, що ввело позивача в оману та позбавило свідомого вибору.

Зазначає, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України є обов'язком банку, відповідно, виконання такого обовязку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов'язок банку за кредитним договором, то така дія не є самостійною послугою, що підлягає оплаті позичальником. Вважає, що в порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» відповідач не надав позивачу в повному обсязі інформацію, визначену ч. 2 ст. 11 Закону, яка має надаватись перед укладенням кредитного договору, внаслідок чого позивачу була надана нечітка, незрозуміла та подана у двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору позивачем. Посилається на те, що вказаний кредитний договір не дає чіткої відповіді на питання, що таке резервування ресурсів, які ресурси відповідач резервує, як він це робить і навіщо, чому за це має додатково платити позивач, а при укладанні зазначеного кредитного договору працівниками банківської установи такі особливі умови позивачу не роз`яснені, а тому, на думку позивача, відповідач включив до умов договору несправедливі умови.

Просить суд визнати недійсним п.8.1. кредитного договору №KRHGGA від 09.07.2008 року в частині сплати ОСОБА_2 на користь ПАТ «КБ «Приватбанк» винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3 % від суми виданого кредиту та винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,08 % річних від суми зарезервованих ресурсів, а також кредитний договір №KRHGGA від 09.07.2008 року, укладений між позивачем та відповідачем в цілому.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, додатково пояснив, що відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог ,які встановлені частинами 1-3,5,6 ст. 203 ЦК України, та враховуючи положення ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Про порушення своїх прав як споживача позивач дізналась у 2015 році, у звязку з ухваленням рішення про стягнення з неї заборгованості за кредитним договором, а тому строк позовної давності слід відраховувати з цього моменту, таким чином позивачем не пропущено строк позовної давності. Посилання представника відповідача на так звані "мертві" умови договору, які ніколи не діяли спростовуються наданим ним розрахунком, а саме п. 15 розрахунку, з якого вбачається, що комісія нараховувалась та списувалась в рахунок погашення інших зобов`язань по кредитному договору.

Представник відповідача належним чином повідомлений про час та місце слухання справи, у судове засідання не зявився, надіслав заперечення проти позову, в обґрунтування якого зазначає, що банк виконав вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», щодо повідомлення споживача про існуючи ризики до підписання кредитного договору. Зазначає, що відповідно до договору строк позовної давності складає 5 років. Позов подано у 2017 році, договір укладений у 2008 роц, тому з огляду на це позивач пропустила строк позовної давності. Стосовно визнання недійсним разової винагороди у розмірі 3% під час отримання кредиту, просить застосувати строк позовної давності. Зазначає, що позивачем не надано доказів про сплату цих коштів. Посилається на те, що Законом не заборонено включати в кредитний договір саме такі умови. Стверджує, що така воля була сторін під час укладення договору. Стосовно 4,08 % за резервування ресурсів вказує, що це «мертві» умови договору, які ніколи не діяли, тому позов про визнання п. 8.1. кредитного договору не можливо визнати недійсним, бо вони і так не діють, крім того на такі умови сторони погодилась під час укладання кредитного договору. У банку є право виконати ці умови зробити такий резерв, але до сьогоднішнього часу він не використовує таке право. У звязку з чим вважає позов не обгрунтованим та просить відмовити у задоволенні позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 2,3 ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 cт. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, враховуючи подане заперечення представником відповідача, оглянувши та дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини:

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Судом встановлено, що між ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № KRHGGA від 09.07.2008 року (а.с. 6-11).

Відповідно до ст.ст. 1054, 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі.

Відповідно до п.1.1 кредитного договору, банк зобовязався надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу чи/або перерахування на рахунок, зазначений в п.8.1 цього договору. Строк, вид, цілі, розмір кредиту, відсотків, винагород, розмір щомісячного платежу, період сплати, порядок погашення за цим договором, зазначені у п. 8 договору.

Відповідно до п. 8.1 кредитного договору, банк зобовязувався надати позичальнику кредитні кошти на строк з 09.07.2008 року по 09.07.2018 року включно, у вигляді не поновлюваної лінії, у розмірі 15623,24 доларів США на споживчі цілі, з них 15000,00 долл. США на споживчі цілі шляхом видачі готівки через касу , а також у розмірі 450,00 долл. США на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту 94,49 долл. США для сплати страхового платежу страхування майна за договором страхування майна на перший рік дії кредиту, 78,75 долл. США - для сплати особистого страхування за договором особистого страхування на перший рік дії кредиту, а також у розмірі 1732,40 долл. США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору ,зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,25 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 4,08 % річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 7.2. договору. Період сплати з 09 по 13 число кожного місяця.

Порядок погашення заборгованості за кредитом здійснюється в наступному порядку: щомісячно в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти у сумі 295,17 долл. США згідно Графіку погашення кредиту (додаток 2 до кредитного договору) для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії (а.с. 10).

Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року, дія Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Як встановлено в ході судового розгляду справи, вбачається що згідно п.8.1. договору, відповідач надав кредитні кошти позивачу саме на споживчі цілі. За викладених обставин, суд приходить до висновку, що укладений між сторонами кредитний договір є договором споживчого кредиту.

Згідно ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобовязаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобовязаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, повязаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Згідно ч. 4 вказаної статті в кредитному договорі повинно зазначатися сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

Як передбачено п. 3.4 розділу 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного Банку України № 168 від 10 травня 2007 року, банки зобовязані в кредитному договорі зазначити: вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обовязкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, субєктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо); про відкриття банківського рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту або надання кредиту за рахунком (овердрафт), умови відкриття, ведення та закриття такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у звязку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням; правило, за яким змінюється процентна ставка за кредитом, якщо договором про надання кредиту передбачається можливість зміни процентної ставки за кредитом залежно від зміни облікової ставки Національного банку або в інших випадках.

Вказана постанова НБУ датована 10.05.2007 року, а спірний договір укладено між сторонами 09.07.2008 року, і тому в ньому повинні були бути враховані правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, згідно цієї постанови.

У відповідності до п. 3.2. розділу 3 Правил, вбачається, що кредитний договір має містити графік платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користуванням кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до Правил. У графіку платежів також має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом.

Вказані вимоги закону відповідачем у повному обсязі не виконано, в самому кредитному договорі не має відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту, не має умов, які згідно п.п.3.2, 3.4 розділу 3 Правил, визнані обовязковими. Відповідачем не подано доказів на підтвердження того, що позивачу надавався окремий письмовий документ з детальним розписом суми платежів по винагороді за надання фінансового інструменту від суми виданого кредиту у момент надання кредиту та винагороди за резервування ресурсів. Також в матеріалах справи відсутні графіки погашення кредиту, де б докладно була розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом за кредитним договором №KRHGGA від 09.07.2008 року. Позивач при поданні позову та в судовому засіданні вказаний невід`ємний додаток до договору на розгляд суду не надав, мотивуючи це тим, шо при укладанні кредитного договору відповідачем ці додатки до кредитного договору не було надано позивачу, а відповідачем в свою чергу, після ознайомлення з позовними вимогами, вказаних додатків не подано, хоча розгляд справи двічи відкладався, в зв`язку з неявкою відповідача. В матеріалах справи відсутні докази того, що позивач належним чином повідомлена під час укладання кредитного договору про супутні послуги, не пов`язані з правовою природою кредитування споживача .

Як вбачається з оспорюваного кредитного договору, кредитний договір укладався між сторонами 09.07.2008 року. Варто наголосити, що обовязок відповідача повідомляти вказану інформацію позивачу вже було передбачено чинним законодавством України на той період, зокрема: Постановою НБУ № 168 від 10.07.2007 р. «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», листом НБУ № 40-117/2093-6134 від 16.06.2007 року «Про окремі питання практичного застосування Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», Законом України «Про банки і банківську діяльність» від 07.12.2000 року в ст.56 Закону.

Отже, в порушення вимог п.2 ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідач не надав позичальнику, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також графіку погашення кредиту, який надається перед укладенням кредитного договору, факт надання такої інформації не підтверджено відповідачем у своїх запереченнях та наданих в їх обгрунтування доказах, чим було порушено вимоги чинного закону.

Не спростовано представником відповідача і той факт, чому графік погашення кредиту не видавався відповідно до вимог чинного законодавства, і тому які суми, на які рахунки і за яким принципом зараховувалися в рахунок погашення кредиту суду невідомо, що є несправедливим по відношенню до споживача, оскільки дає можливість банку проводити зарахування на рахунки на розсуд банку.

Рішенням Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року, зазначено, що споживачу, як правило, обєктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша статті 634 Кодексу).

В положеннях Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 9 квітня 1985 року № 39/248 на які посилався Конституційний Суд України в Рішенні № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року, наголошено: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. У наведених «Керівних принципах для захисту інтересів споживачів» визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями.

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів укладених із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Відповідно до п. 3.6 постанови НБУ № 168 від 10.07.2007 р. «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Продавець не повинен включати у договір із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідки є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Таким чином суд дійшов висновку, що пункт 8.1 кредитного договору є дискримінаційним та таким, що суперечить інтересам споживачів та порушує їх права.

Аналогічна позиція викладена у Постанові Верховного суду України від 16.11.2016 року №6-1746цс16, згідно якої зроблено висновок, що обслуговування кредиту є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення винагороди, в т.ч. за надання фінансового інструменту та за резервування ресурсів, а нарахування платежів за послуги, що супроводжують кредит за рахунок позивача є незаконним.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію.

Як зазначає Верховний Суд України в справі № 6-80цс12 від 12 вересня 2012 року, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 3 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Як зазначено в розясненнях, наданих в п.2 Постанови пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9, «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За викладених обставин, суд приходить до висновку, що п.8.1. кредитного договору в частині зобов`язань позивача по сплаті винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3 % від суми виданого кредиту, та винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,08 % річних від суми зарезервованих ресурсів є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обовязків на погіршання становища споживача, по своїй природі є дискримінаційними та такими, що суперечить моральним засадам суспільства.

Посилання відповідача на ті обставини, що вказані умови кредитного договору є "мертвими" та що сторони ці умови не застосовуються, судом до уваги не приймаються, оскільки з розрахунку заборгованості, наданому Банком до суду по справі № 193/1007/15-ц вбачається, що Відповідач направляв кошти, які сплачувались Позивачем по Кредитному договору, на погашення заборгованості з комісії, встановленої положеннями Кредитного договору, отже твердження Відповідача про те, що «мертві» умови Кредитного договору про нарахування комісії ніколи не діяли спростовуються розрахунком заборгованості за Кредитним договором, наданим Відповідачем у справі .

Розглянувши позовні вимоги позивача про визнання кредитного договору № KRHGGA від 09.07.2008 року недійсним в цілому, судом враховується наступне:

Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року, дія Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Отже, з умов кредитного договору вбачається, що кошти були наданні в споживчих цілях, таким чином, оспорюваний кредитний договір являється договором споживчого кредиту.

Відповідно до ст.55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Положеннями ч.1 ст.215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

При цьому, відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Судом враховується, що одним із основоположних принципів цивільного права є принцип свободи договору. Його зміст полягає у свободі: вступати чи ні у договірні відносини, вибору контрагентів, укладення договору певного виду, або договору, непередбаченого актами цивільного законодавства, визначення умов договору.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Дослідивши умови вказаного кредитного договору, суд приходить до переконання, що на момент укладення договору усі його істотні умови було передбачені, вільну волю сторін зясовано та перевірено, вони погодились зі всіма істотними умовами договору, укладений кредитний договір був добровільно підписаний сторонами, що свідчить про їхнє вільне волевиявлення на укладення такого договору, їм було розяснено усі наслідки підписання такого договору, вказаний договір відповідає принципам справедливості, добросовісності та розумності в тій його частині, які не порушують права позивача, як споживача банківських послуг у відповідності до Закону України "Про захист прав споживачів", а також не суперечить моральним засадам суспільства, тому суд не вбачає підстав для застосування нікчемності правочину в зв`язку з визнанням недійсним окремих положень кредитного договору.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги позивача в частині визнання кредитного договору № KRHGGA від 09.07.2008 року недійсним в цілому не обгрунтовані, не підтверджені матеріалами справи та поданими доказами, а тому задоволенню не підлягають.

Вирішуючи питання про можливість застосування строку позовної давності до вказаного позову, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 259 ЦК України, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Позовна давність, встановлена законом, не може бути скорочена за домовленістю сторін.

Відповідно до п. 5.5. спірного кредитного договору термін позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки пені, штрафів за даним договором встановлюється тривалістю 5 років (а.с. 9).

Як передбачено ч.1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Судом встановлено, що рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 15 липня 2015 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором у розмірі 288436,02 гривень, з цього часу, позивач дізналася про порушення своїх прав, це доведено матеріалами справи та обґрунтуванням представника позивача. В той же час, відповідач, який у поданих запереченнях просив суд застосувати строк позовної давності, сам собі протирічить, оскільки незважаючи на закінчення строку позовної давності, на яку він посилався, відповідач в травні 2015 році звернувся до позивача з позовом про стягнення заборгованості, серед іншого, до свої вимог Банк включив і комісію, встановлену пунктом 8.1. кредитного договору. З врахуванням викладеного, зважаючи на те, що дані правовідносини по вказаному Кредитному договору на даний час є триваючими, заперечення відповідача в частині застосування позовної давності судом до уваги не приймаються.

Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», якщо в позовній заяві обєднано дві або більше самостійних вимог немайнового характеру, повязані між собою, судовий збір сплачується окремо з кожної із таких вимог (або загальною сумою).

Враховуючи, що позивача звільнено від сплати судового збору, на підставі ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів», тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача в дохід держави суму судового збору за вимогу немайнового характеру в сумі 551,20 грн., згідно ставок судового збору за подання позовної заяви немайнового характеру, відповідно до ЗУ «Про судовий збір» в редакції, яка була чинною на час звернення позивача до суду з вказаним позовом, що відповідає вимогам ст.ст. 79, 88 ЦПК України.

Враховуючи вищевикладене, розяснення надані в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9, Постанові Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», керуючись ст.ст. 203, 215, 553, 548, 638 ЦК України,Законом України «Про захист прав споживачів», ст. ст. 3, 10, 11, 57, 58, 60, 79, 88, 212-215, 294, 296 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_2, представник позивача - ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», про визнання кредитного договору недійсним в порядку захисту прав споживача, задовольнити частково.

Визнати п. 8.1 кредитного договору № KRHGGA000000005 від 09.07.2008 року недійсним в частині сплати ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3 % від суми виданого кредиту, та винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,08 % річних від суми зарезервованих ресурсів.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства Комерційний банк "Приват Банк" на користь держави судовий збір в розмірі 551 (п'ятсот п'ятдесят одна) гривня 00 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Д. А. Кащук