Ухвала

іменем україни

15 березня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

ЗакропивногоО.В., Штелик С.П.,

розглянувши у судовому засіданні справу за скаргою ОСОБА_3 на постанову державного виконавця відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві МаковейЕлізи Анатоліївни про відмову у відкритті виконавчого провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 18 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 07 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду зі скаргою на постанову державного виконавця відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві Маковей Е.А. (далі - ВДВС Деснянського РУЮ) про відмову у відкритті виконавчого провадження, обґрунтовуючи вимоги тим, що постановою державного виконавця ВДВС Деснянського РУЮ у м. Києві Маковей Е.А. від 04 квітня 2016 року їй було відмовлено у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа від 07 липня 2006 року № 2-613 про вселення її та неповнолітнього сина ОСОБА_5 до квартири АДРЕСА_1 Заявник вважає вказану постанову незаконною та необґрунтованою, оскільки 27 серпня 2008 року вона змінила прізвище з «ІНФОРМАЦІЯ_1» на «ІНФОРМАЦІЯ_2», на підтвердження чого надала до ВДВС Деснянського РУЮ в м. Києві у 2008 році копію відповідного свідоцтва, а тому вона є стягувачем за вищевказаним виконавчим листом. Посилаючись на викладене, заявник просила задовольнити її вимоги та скасувати оскаржувану постанову.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 18 липня 2016 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 07 вересня 2016 року, у задоволенні скарги відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати ухвали судів першої та апеляційної інстанцій та постановити нову ухвалу про задоволення скарги, посилаючись на порушенням судами норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку із цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Судами встановлено, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 14 квітня 2006 року задоволено позов ОСОБА_6, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, до ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні житловою площею та вселення. Зобовязано ОСОБА_7 не чинити перешкод ОСОБА_6 та її неповнолітньому сину ОСОБА_5 перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_2 Вселено ОСОБА_6 та її неповнолітнього сина ОСОБА_5 до вказаної квартири. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_7 відмовлено.

На виконання вказаного судового рішення 07 липня 2006 року було видано виконавчий лист № 2-613/2006.

Як вбачається із копії виконавчого провадження № 787/20 (реєстраційний номер виконавчого провадження 50612934), 24 березня 2016 року до ВДВС Деснянського РУЮ в м. Києві надійшла заява ОСОБА_3 від 18 березня 2016 року про прийняття до виконання виконавчого листа від 07 липня 2006 року № 2-613/2006 про вселення її та неповнолітнього сина ОСОБА_5 до квартири АДРЕСА_1

До заяви заявником було додано оригінал виконавчого листа від 07 липня 2006 року № 2-613/2006, копію ухвали Деснянського районного суду м. Києва від 29 грудня 2015 року та копію повідомлення Деснянського районного суду м. Києва від 15 травня 2015 року.

Постановою державного виконавця ВДВС Деснянського РУЮ у м. Києві Маковей Е.А. від 04 квітня 2016 року було відмовлено у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання вказаного вище виконавчого листа, оскільки стягувачем за виконавчим документом є ОСОБА_6, однак заяву про відкриття провадження подано ОСОБА_3

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що державним виконавцем правомірно відмовлено у відкритті виконавчого провадження, оскільки при зверненні до ВДВС Деснянського РУЮ у м. Києві із заявою про відкриття виконавчого провадження ОСОБА_3 не надано документів, що підтверджують зміну прізвища.

Такі висновки судів попередніх інстанцій відповідають вимогам закону та ґрунтуються на фактичних обставинах справи.

Так, відповідно до ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання на всій території України, а державна виконавча служба як єдиний орган примусового виконання зобов'язана вжити всі необхідні заходи для його виконання.

Згідно зі ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання усіма органами державної служби, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. При цьому обов'язковість урахування судових рішень для інших судів визначається процесуальним законодавством, а невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, передбачену законом.

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV (в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваної постанови) визначено вимоги до виконавчого документа, у якому зокрема має бути зазначено назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище та ініціали посадової особи, що його видали; дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ; повне найменування (для юридичних осіб) або ім'я (прізвище, власне ім'я та по батькові) (для фізичних осіб) стягувача і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код суб'єкта господарської діяльності стягувача та боржника (для юридичних осіб), індивідуальний ідентифікаційний номер стягувача та боржника (для фізичних осіб - платників податків) або номер і серія паспорта стягувача та боржника для фізичних осіб - громадян України, які через свої релігійні або інші переконання відмовилися від прийняття ідентифікаційного номера, офіційно повідомили про це відповідні органи державної влади та мають відмітку в паспорті громадянина України, а також інші дані, якщо вони відомі суду чи іншому органу, що видав виконавчий документ, які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню, зокрема, дата народження боржника та його місце роботи (для фізичних осіб), місцезнаходження майна боржника, рахунки стягувача та боржника тощо.

За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 8 Закону України «Про виконавче провадження сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа, на користь чи в інтересах якої видано виконавчий документ. Боржником є фізична або юридична особа, визначена виконавчим документом.

Державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в ст. 17 цього Закону, за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення (ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження»).

Згідно з п. п. 6, 8 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» у разі невідповідності змісту виконавчого листа вимогам ст. 18 зазначеного Закону державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження та за наявності інших передбачених законом обставин, що виключають здійснення виконавчого провадження.

Відповідно до ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанцій з дотриманням положень ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України встановивши фактичні обставини, від яких залежить правильність вирішення справи, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), правильно виходили із того, що при зверненні ОСОБА_3 до державного виконавця із заявою про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа від 07 липня 2006 року № 2-613/2006 про вселення ОСОБА_6 та її неповнолітнього сина ОСОБА_5 до квартири АДРЕСА_1, заявником не було надано державному виконавцю належних документів, які б підтверджували зміну нею прізвища й відповідно того, що вона є стягувачем за вказаним виконавчим листом.

При цьому, із поданих до державного виконавця документів, а саме: оригінала виконавчого листа від 07 липня 2006 року № 2-613/2006, копії ухвали Деснянського районного суду м. Києва від 29 грудня 2015 року та копії повідомлення Деснянського районного суду м. Києва від 15 травня 2015 року не вбачається обставин зміни стягувачем прізвища з «ІНФОРМАЦІЯ_1» на «ІНФОРМАЦІЯ_2» й відповідно вказані документи не є належним підтвердженням того, що ОСОБА_3 є тією самою особою, що й ОСОБА_6

Згідно з вимогами ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставинами, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки доводи касаційної скарги стосуються переоцінки доказів, викладених в оскаржуваних рішеннях, що не належить до компетенції суду касаційної інстанції, висновків судів не спростовують та не дають підстав вважати, що при розгляді справи судами допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення спору, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 18 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 07 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.П. Штелик