УХВАЛА

іменем україни

25 січня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення коштів за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 4 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 21 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що наприкінці серпня 2014 року в мережі Інтернет нею було прочитано інформацію про організацію ОСОБА_4 туру з 13 листопада 2014 року по 18 листопада 2014 року на відбірковий матч національних збірних з футболу. Ціна туру відповідно до програми складала 350 Євро на одну особу без врахування ціни на футбольний матч. Організатор повідомив, що здійснює візову підтримку, що узгоджувалось з рекламним повідомленням на відповідному сайті. 9 вересня 2014 року нею було перераховано кошти у розмірі 5 200 грн, що еквівалентно 300 Євро, на банківську карту ОСОБА_5 26 вересня 2014 року нею було здійснено наступний платіж у розмірі 6 830 грн, що еквівалентно 350 Євро. Документи для отримання візи ОСОБА_4 подав 16 жовтня 2014 року, проте вона вчасно візу не отримала, у зв'язку з чим не здійснила тур. Вважала, що між нею та відповідачами фактично склались правовідносини, що притаманні договору про туристичне обслуговування. Оскільки відповідачі не надали послуг щодо здійснення туру, не повернули сплачені нею кошти, позивач просила стягнути на її користь солідарно з відповідачів грошові кошти у розмірі 15 378 грн 79 коп.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 4 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 21 січня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати зазначені судові рішення та направити на новий судовий розгляд.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про те, що на правовідносини сторін не поширюються положення Закону України «Про туризм», договір про надання туристичних послуг у розумінні цього закону між сторонами не укладався та істотні його умови не погоджувалися. Інтернет переписка, яка відбувалась між сторонами, не може бути розцінена як письмовий договір з надання туристичних послуг, а є перемовинами щодо організації спільної поїздки.

Апеляційний суд погодився з такими висновками та зазначив, що між сторонами виникли відносини за договором щодо організації спільної подорожі, тому ураховуючи навність між сторонами договірних правовідносин положення ч. 1 ст. 1212 ЦК України застосуванню не підлягають.

З такими висновками судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що ОСОБА_4 через мережу Інтернет здійснив повідомлення про організацію ним як фізичною особою поїздки бажаючих за кордон на футбольні матчі національних збірних з 13 листопада 2014 року по 18 листопада 2014 року для чого запропонував перерахувати на його рахунок грошові кошти у сумі 350 Євро на одну особу для попереднього бронювання готелів та квитків на авіа перельоти і футбольні матчі.

Позивач шляхом електронної переписки повідомила відповідача про намір здійснити цю подорож разом із своїм чоловіком та двома платежами перерахувала на рахунок ОСОБА_5 через відділення ПАТ «ПриватБанк» 5 200 грн та 6 830 грн.

Вказані грошові кошти витрачені відповідачем за призначенням, а саме для придбання квитків для позивачки та її чоловіка на авіа переліт та на футбол.

Також встановлено, що подорож позивачки та її чоловіка не відбулася у зв'язку з не отриманням ними візи у посольстві Бельгії.

Уточнюючи позовні вимоги, позивач зазначала, що між нею та відповідачем фактично склались договірні правовідносини і нею на користь відповідача були перераховані грошові кошти у розмірі 12 300 грн, що на час виникнення спірних правовідносин було еквівалентно 650 Є в якості авансу. При цьому позивач просила повернути вказані кошти як аванс, отриманий на підставі ч. 2 ст. 570 ЦК України або на підставі ст. ст. 1212, 1214 ЦК України внаслідок безпідставного набуття грошових коштів у вигляді оплати рахунків за послугу, яка фактично не була отримана.

Так відповідно до вимог ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних щ нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання.

Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Згідно з ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відповідно до ч. 1 ст. 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов'язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, має право вимагати відшкодування зроблених нею необхідних витрат на майно від часу, з якого вона зобов'язана повернути доходи.

Вирішуючи спір, суди не звернули увагу на те, що зазначені позивачем підстави позову мають різний правовий характер, зокрема ст. 570 ЦК України застосується до договірних правовідносин, а положення ст. 1212 ЦК України можуть бути застосовані за відсутності договірних правовідносин між сторонами.

Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст. ст. 10, 11 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

При цьому згідно зі ст. 119 ЦПК України підставами позову, які відповідно до ст. ст. 31, 215 цього Кодексу суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону.

Тому в разі посилання позивача не на ту норму закону, суд уточнює підстави позову й застосовує норму закону, яка їм відповідає, незалежно від згоди на це позивача.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 6 ст. 130 ЦПК України якщо спір не врегульовано у порядку, визначеному ч. 3 цієї статті, суд уточнює позовні вимоги або заперечення проти позову.

У абз. 2 п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» судам роз'яснено, що зокрема, у позивача суд повинен з'ясувати предмет позову (що конкретно вимагає позивач), підставу позову (чим він обґрунтовує свої вимоги) і зміст вимоги (який спосіб захисту свого права він обрав).

Суди наведене не врахували, не звернули увагу на те, що позивачем за одним предметом спору заявлено дві різні підстави позову та у порушення вимог п. 1 ч. 6 ст. 130 ЦПК України не уточнили позовні вимоги, не з'ясували підстави пред'явленого позову, унаслідок чого в достатньому обсязі не визначилися з характером спірних правовідносин й правовою нормою, що підлягає застосуванню; у порушення вимог ст. ст. 10, 11 ЦПК України суди не сприяли повному й всебічному з'ясуванню обставин справи, не встановили та не зазначили у рішенні, які права, свободи чи законні інтереси позивача порушені й яким чином вони можуть бути відновлені.

За таких обставин судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 4 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 21 січня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик