УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКузнєцова В.О.,
суддів: Євтушенко О.І.,Ізмайлова Т.Л.,
Кадєтової О.В.,Мостової Г.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи: Уманська міська рада, державний нотаріус Уманської міської державної нотаріальної контори КравчукТ.І., про встановлення факту, що нерухоме майно є об'єктом спільної власності, визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, переведення прав та обов'язків покупця, скасування реєстрації права власності та визнання права власності на квартиру, за касаційною скаргою ОСОБА_6, в інтересах якого діє ОСОБА_10, на рішення апеляційного суду Черкаської області від 15 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_6 звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що з 13 травня 1973 року він перебував у шлюбі з ОСОБА_7

Рішенням виконкому Уманської міської ради народних депутатів від 11 листопада 1988 року № 350 ОСОБА_7, як члену житлового кооперативу, було видано ордер на заселення її сім'ї у складі чотирьох осіб до квартири АДРЕСА_1. До січня 1992 року ними була повністю виплачена вартість кооперативної квартири, яка стала їх власністю.

Позивач зазначав, що протягом всього спільного подружнього життя йому постійно доводилося виїжджати за кордон на заробітки. 20 листопада 1996 року ОСОБА_7 без його повідомлення розірвала з ним шлюб на підставі рішення суду від 24 жовтня 1996 року. Згодом, ОСОБА_7 також виїхала за кордон на заробітки та повідомила його про те, що вона здала квартиру в оренду квартирантам, а отримані кошти зобов'язалася віддавати дітям, на що він не заперечував. Проте, пізніше йому стало відомо, що ОСОБА_7 згідно з договором купівлі-продажу від 26 жовтня 2007 року продала спірну квартиру ОСОБА_8

На підставі наведеного позивач просив суд встановити факт, що з 10 січня 1992 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 належить по 1/2 частини у праві спільної власності на квартиру АДРЕСА_1; визнати договір купівлі-продажу спірної квартири на підставі ст. ст. 202, 215, 369 ЦК України недійсним; згідно зі ст. 362 ЦК України перевести права та обов'язки покупця на нього, виплативши ОСОБА_8 вартість 1/2 частки вартості квартири у сумі 29 084 грн; скасувати реєстрації права власності на квартиру та визнати за ним право власності.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 21 серпня 2014 року позов ОСОБА_6 задоволено частково. Встановлено факт, що ОСОБА_6 належить 1/2 частка в праві спільної власності на квартиру АДРЕСА_2. Визнано договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 26 жовтня 2007 року, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_8, у частині продажу належної ОСОБА_6 1/2 частки у праві спільної власності цієї квартири, недійсним. Переведено на ОСОБА_6 права та обов'язки покупця за договором купівлі-продажу вказаної квартири стосовно належної ОСОБА_7 1/2 частки у праві спільної власності на зазначену квартиру. Виплачено ОСОБА_8 1/2 частину вартості спірної квартири у розмірі 29 084 грн, внесених ОСОБА_6 на депозитний рахунок Уманського міськрайонного суду Черкаської області. Визнано за ОСОБА_6 право власності на зазначену квартиру. У задоволенні решти позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 15 квітня 2016 року рішення міськрайонного суду скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_6

У касаційній скарзі ОСОБА_6, в інтересах якого діє ОСОБА_10, просить скасувати рішення апеляційного суду Черкаської області від 15 квітня 2016 року та залишити в силі рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 21 серпня 2014 року, мотивуючи свої вимоги порушенням апеляційним судом норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом установлено, що з 13 травня 1973 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 перебували у шлюбі. Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 24 жовтня 1996 року шлюб між ними розірвано, а 20 листопада 1996 року ОСОБА_7 отримано свідоцтво про розірвання шлюбу.

11 листопада 1988 року ОСОБА_7 вступила до Уманського житлово-будівельного кооперативу № 22 Черкаської області (далі - ЖБК № 22). Рішенням виконавчого комітету Уманської міської ради народних депутатів від 11 листопада 1988 року № 350 на ім'я ОСОБА_7 видано ордер на заселення сім'ї у складі чотирьох осіб: ОСОБА_7, чоловіка ОСОБА_6, дочки ОСОБА_11, дочки ОСОБА_13 до трикімнатної квартири АДРЕСА_1

Згідно з довідкою ЖБК № 22 від 10 червня 2013 року № 40 ОСОБА_6 членом ЖБК № 22 не був, належав до складу сім'ї члена кооперативу - ОСОБА_7, був постійно приписаний і проживав з ОСОБА_7 у квартирі АДРЕСА_1.

Відповідно до довідки ЖБК № 22 від 10 січня 1992 року членом кооперативу повністю виплачено вартість квартири АДРЕСА_1. Власником квартири є ОСОБА_7

На підставі рішення виконавчого комітету Уманської міської ради Черкаської області від 13 листопада 2003 року № 578 відділом житлового господарства виконавчого комітету Уманської міської ради Черкаської області ОСОБА_7 видано свідоцтво від 23 лютого 2004 року про право власності на квартиру АДРЕСА_1.

26 жовтня 2007 року між ОСОБА_7, від імені якої діяла її дочка ОСОБА_12 на підставі довіреності від 14 лютого 2007 року, та ОСОБА_8 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність» після повного внесення паю в ЖБК за рахунок коштів, одержаних внаслідок сумісної праці сім'ї члена кооперативу, паєнагромадження − квартира є спільною сумісною власністю членів сім'ї, якщо інше не було установлено письмовою угодою між ними.

Відповідно до ст. 146 ЖК УРСР поділ квартири в будинку житлово-будівельного кооперативу між членом кооперативу і його подружжям допускається у разі розірвання шлюбу між ними, якщо пай є спільною власністю подружжя і якщо кожному з колишнього подружжя є можливість виділити ізольоване житлове приміщення у займаній ними квартирі. Поділ квартири провадиться за згодою між колишнім подружжям, а у разі відсутності згоди − за рішенням суду.

Відповідно до ст. 22 КпШС України майно, який був чинним на час набуття квартири у власність, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Таким чином висновки судів попередніх інстанцій, що спірна квартира є спільним сумісним майном подружжя є правильними.

Разом з тим, скасовуючи рішення апеляційного суду Черкаської області від 30 липня 2015 року, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 02 грудня 2015 року дійшла висновку, що оскільки ОСОБА_6 на час продажу спірної квартири був її співвласником, а для розпорядження спільним майном потрібна згода іншого співвласника (ст. 369 ЦК України), то він має право на пред'явлення позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним з підстав, передбачених нормами ЦК України і СК України.

Такі заявлені ним вимоги є належним способом судового захисту, які повинні бути розглянуті з урахуванням його інших вимог про переведення прав та обов'язків покупця (ст. 362 ЦК України), про що судам роз'яснено у п. 18 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав».

Відповідно до ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 про встановлення факту, що квартира є об'єктом спільної власності подружжя по 1/2 частці суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивачем обрано невірний спосіб захисту, і його права можуть бути захищені лише шляхом визнання за ним права власності на частку у спірній квартирі в порядку та з підстав, передбачених ст. ст. 22, 24, 25 ч. 1 ст. 28 КпШС України та ст. ст. 60, 61, 69, 70, 71 СК України, однак, позивачем такі вимоги не заявлялись.

Однак судом у порушення вимог ст. 213 ЦПК України не було враховано висновків суду касаційної інстанції, які були підставою для скасування попереднього рішення, а також не враховано, що вимога про встановлення факту наявності права на квартиру у рівних частках з певного періоду передбачено національним законодавством і є єдиним ефективним засобом правового захисту порушених прав позивача, оскільки спірна квартира вибула із спільної власності відповідача ОСОБА_7 та позивача ОСОБА_6, без згоди останнього, та на момент розгляду справи перебуває у власності інших осіб, а тому права позивача не можуть бути захищені шляхом визнання за ним права власності на частку у спірній квартирі на підставі норм КпШС України та СК України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання договору купівлі - продажу квартири АДРЕСА_3 від 26 жовтня 2007 року, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_8, посвідченого 26 жовтня 2007 року державним нотаріусом Уманської міської державної нотаріальної контори Кравчук Т.І., в частині продажу продавцем ОСОБА_7 покупцю ОСОБА_8, належної ОСОБА_6 1/2 частки у праві спільної власності на квартиру АДРЕСА_3 недійсним, суд апеляційної інстанції дійшов до передчасного висновку, що позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами, що сторони договору купівлі - продажу діяли недобросовісно.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, зокрема чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються та чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст.ст. 213, 214 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6, в інтересах якого діє ОСОБА_10, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Черкаської області від 15 квітня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В.О. Кузнєцов О.І. Євтушенко
Т.Л. Ізмайлова О.В. Кадєтова
Г.І. Мостова