РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2017 року м.Харків

Московський районний суд м.Харкова у складі:

головуючого судді Короткого І.П.

при секретарі Охріменко А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «ОСОБА_1 РОЗВИТКУ» до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що 23.05.2013 року між сторонами було укладено кредитний договір, за умовами якого позивач надав відповідачу кредит у вигляді відновлюваної кредитної лінії у розмірі 50000 грн., шляхом встановлення кредитного ліміту на рахунок, а відповідач зобовязався погашати заборгованість в порядку і строки, зазначені в кредитному договорі. Свої зобовязання перед позивачем відповідач не виконав та має станом на 15.09.2016 року загальну заборгованість у сумі 27886,26 грн., яка складається з:

- простроченої заборгованості по сплаті процентів 9083,67 грн.;

- пені 18802,59 грн.

З цих підстав позивач просить стягнути з відповідача на свою користь 27886,26 грн. заборгованості за кредитним договором та судові витрати.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та пояснив, що всі обставини справи зазначені у позові.

Відповідач проти позову заперечував та пояснив, що вважає розрахунок заборгованості невірним, а саму заборгованість відсутньою.

Дослідивши докази по справі, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з таких підстав.

Судом встановлено, що 23.05.2013 року між сторонами було укладено кредитний договір, за умовами якого позивач надав відповідачу кредит у вигляді відновлюваної кредитної лінії у розмірі 50000 грн., шляхом встановлення кредитного ліміту на рахунок, а відповідач зобовязався погашати заборгованість в порядку і строки, зазначені в кредитному договорі.

Ці обставини підтверджуються анкетою-договором на оформлення платіжної картки, кредитним договором між сторонами від 23.05.2013 року.

Ч.ч.1 та 4 ст.60 ЦПК України передбачають, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.64 ЦПК України, письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу.

Як доказ на підтвердження наявності заборгованості відповідача перед позивачем та розміру такої заборгованості позивач надав суду розрахунок заборгованості.

Разом з тим, такий розрахунок заборгованості суд вважає не належним доказом з наступних причин.

Так, у п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Разом з тим, зазначений розрахунок заборгованості складений виконавцем ОСОБА_3 та містить посилання на уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «ВБР» ОСОБА_4. Однак, зазначеними особами розрахунок не підписаний та не містить печатки або штампу банку, які давали би суду змогу вважати розрахунок документом.

Крім того, суд критично ставиться і до самого змісту такого розрахунку заборгованості.

Так, в ньому містить суперечлива інформація про те, що процентна ставка на прострочену заборгованість з 23.05.2013 58%; з 23.05.2013 29% річних.

Крім того, у розрахунку заборгованості міститься посилання на то, що прострочена заборгованість за процентами становить 9083,67 грн. Разом з тим, у стовбцях та рядках, з яких складається розрахунок заборгованості, така сума не відображається.

Хоча відповідач фактично не заперечує наявність заборгованості в частині процентів за користуванням кредитом у розмірі 29%, суд позбавлений можливості самостійно розрахувати суму боргу через те, що вказаний розрахунок заборгованості є неналежним доказом.

Інші надані позивачем докази, а саме: виписка по особовому рахунку, вимога про повернення боргу також не підтверджують наявність боргу відповідача перед позивачем та його розрахунку. Так, виписка по особовому рахунку лише підтверджує рух коштів на рахунку. Письмова вимога про повернення боргу лише містить субєктивну вимогу позивача та не є первинним бухгалтерським документом, який би беззаперечно підтверджував суму боргу.

За таких обставин суд вважає, що позивач не довів суму боргу, яку відповідач повинен сплатити за користування кредитом.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10, 11, 27, 60, 88, 214, 215 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя

23.01.2017