Єдиний унікальний номер 226/1791/16-ц Номер провадження 22-ц/775/379/2017
Головуючий у 1 інстанції Салькова В.С.
Категорія 5 Доповідач Санікова О.С.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 березня 2017 року Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Санікової О.С.

суддів: Жданової В.С., Космачевської Т.В.

за участю секретаря Кіпрік Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмуті цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на житло

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Димитрівського міського суду Донецької області від 26 грудня 2016 року,-

В С Т А Н О В И В:

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Димитрівського міського суду Донецької області від 26 грудня 2016 року, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на житло відмовлено, - та ухвалити нове рішення, яким встановити його право на житло як власника, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи і, зокрема на те, що судом не враховано, що відповідачка є його матір'ю і як багатодітній матері одиначки їй була надана квартирі за адресою: АДРЕСА_2, яку вона згодом приватизувала і він був співвласником цієї квартири та вона її продала, але на яких підставах і хто дав їй таке право йому не відомо, оскільки він вчився та на той час жив у школі-інтернаті в м. Димитров; з 1999 року він прописаний в квартирі АДРЕСА_1, власницею якої за договором купівлі-продажу від 12.08.1997 року, посвідченого приватним нотаріусом Димитрівського міського нотаріального округу Богатовим С.Г. є його мати - відповідачка по справі; на даний час він відбуває покарання за ст. 115 ч.2, 1 КК України, може бути достроково звільнений, де після звільнення він повинен проживати за місцем реєстрації, але мати його повідомила, що вона як власниця квартири після його звільнення буде його виписувати і що забезпечити його житлом повинна держава.

У судовому засіданні апеляційного суду позивач підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Відповідачка у судове засідання апеляційного суду не з'явилась; про час і місце розгляду справи повідомлена відповідно до ст. 74 ЦПК України.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло НОМЕР_1 квартира АДРЕСА_2 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 та членам її сім'ї, серед інших і ОСОБА_1.

При цьому позивач ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 05.01.1999 року по теперішній час.

Квартира за адресою: АДРЕСА_1 за реєстраційними даними БТІ (до 01.01.2013 року) належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Димитрівського міського нотаріального округу Богатовим С.Г. 12.08.1997 року, реєстровий № 830. Квартира приватизована на ім'я ОСОБА_4 23.06.1997 року.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні його позовних вимог суд, зважаючи на позицію Верховного Суду України, викладену у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2009 року, відповідно до якої, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач, відповідальний за це і виходив з того, що позивачем не надано жодних доказів, які б підтверджували порушення його прав з боку відповідача, як само й не вбачається, яким чином відповідачем були порушені його права та які саме права були порушені.

Такі висновки суду є правильними.

Статтею 55 Конституції України передбачено право кожного на захист своїх прав і свобод від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами.

Разом з тим, згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання права.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

В силу статті 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документів, який засвідчує його право.

Виходячи зі змісту наведених норм права потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, доводів апеляційної скарги та наявних в матеріалах справи письмових доказів відповідачка ОСОБА_2 є рідною матір'ю позивача ОСОБА_1.

03 травня 1997 року Красноармійським представництвом Фонду державного майна України в порядку приватизації було видано свідоцтво про право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 на ім'я ОСОБА_2 та шістьох членів її сім'ї, в т.ч. ОСОБА_1.

Згідно інформації КП «Бюро технічної інвентаризації» Мирноградської міської ради ОСОБА_2 до 01.01.2013 року є власницею квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Димитрівського міського нотаріального округу Богатовим С.Г. 22 серпня 1997 року.

Згідно довідки Мирноградської міської ради ОСОБА_1 з 05.01.1999 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1.

Разом з тим згідно Відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про право власності на квартиру АДРЕСА_2 відсутні.

Отже, посилання ОСОБА_1 на те, що квартира АДРЕСА_1 продана його матір'ю і тому він позбавлений права власності на частку в ній, не підтверджено доказами.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 просив встановити його права як права власника на квартиру АДРЕСА_1, яка належить на праві власності його матері ОСОБА_2 і яка, на думку позивача, повинна йому належати замість частки в квартирі АДРЕСА_2, яка, знову ж таки, на думку позивача, була відчужена його матір'ю без його згоди чи згоди відповідного органу, оскільки на той час він був неповнолітнім і навчався та жив в інтернаті.

Проте, таким способом права позивача не можуть бути захищені, оскільки ним не доведено їх порушення відповідачкою.

З матеріалів справи також вбачається, що позивачем не оскаржувалось відчуження відповідачкою квартири АДРЕСА_2, якщо таке відбулось.

Отже обставини, на які посилається позивач в обгрунтування своїх позовних вимог, не можуть бути підставою для задоволення його позовних вимог з огляду на положення зазначених норм матеріального права.

Виходячи з викладеного апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що, виходячи із предмету і підстав заявленого позивачем позову, його права не є порушеними, тому рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим і підстав для його скасування немає.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою апеляційного суду від 14 березня 2017 року позивачу було відстрочено сплату судового збору за подачу апеляційної скарги.

Оскільки апеляційна скарга позивача залишена без задоволення, судовий збір в сумі 606 грн.32 коп. підлягає стягненню з позивача в дохід держави на підставі п/п 6 п.1 ч.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» та ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік».

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314 ч.1, 315 ЦПК України,- апеляційний суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Димитрівського міського суду Донецької області від 26 грудня 2016 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 судовий збір в дохід держави в сумі 606 грн. 32 коп.

Ухвалу апеляційного суду набирає законної сили негайно і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвали апеляційного суду.

Судді: