Справа №4-с/2-4671/11 16.01.2017 16.01.2017 16.01.2017
Провадження №22-ц/784/153/17
Справа № 4-с/2-4671/11 Головуючий у першій інстанції Черенкова Н.П.
Провадження № 22ц/784/153/17 Доповідач в апеляційній інстанції Лисенко П.П.
У Х В А Л А

іменем України

16 січня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Лисенко П.П.,

суддів: Самчишиної Н.В. та Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Гавор В.Б.,

за участі:

відповідача ОСОБА_3,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_3 ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 листопада 2016 року, постановлену за його скаргою на дії та рішення Центрального відділу державної виконавчої служби м. Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області при виконанні заочного рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 червня 2012 року, ухваленого в цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ "Приватбанк") до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним зобов'язанням, -

в с т а н о в и л а:

У серпні 2011 року ПАТ КБ «ПриватБанк» пред'явило до ОСОБА_3 зазначений позов, який обґрунтовувало наступним.

6 грудня 2005 року воно уклало з відповідачем кредитний договір за яким надало тому кредит у розмірі 2 500 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування ним у розмірі 36,00 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Оскільки позичальник умови договору належним чином не виконує, просив стягнути з нього 25 386 гривень 56 копійок, заборгованих за договором.

Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 червня 2012 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 19 грудня 2013 року, позов задоволено частково.

Постановлено стягнути з ОСОБА_3 на користь банку заборгованість за кредитом у розмірі 24 886 гривень 56 копійок, що складається з заборгованості по кредиту - 9 769 гр 28 копійок, заборгованості по відсоткам - 13 932 гривень 21 копійок та штрафу у розмірі 1 185 гривень 07 копійок.

В задоволенні вимоги про стягнення штрафу у розмірі 500 гривень відмовлено.

Назване рішення районного суду, в частині, що залишена без змін, та ухвала апеляційного суду набрали чинності і перейшли на стадію примусового виконання, яке проводилося Центральним відділом державної виконавчої служби м. Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області.

01 листопада 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду зі скаргою, у якій просив визнати протиправними дії названого відділу державної виконавчої служби, а саме, накладення арешту на його майно без обмежень сумою стягнення і залишення арешту й після закінчення виконавчого провадження, у зв'язку з чим скасувати постанову відділу виконавчої служби від 17.04.2013 року № 9896/13, якою арешт було накладено.

Як на його думку, оскаржені дії відділу не відповідають положенням чинного законодавства, яким регулюються питання примусового виконання судових рішень, оскільки вони обмежують його право на власність, що за Конституцією України є неприпустимим.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 листопада 2016 року, дана заява була залишена без руху, підставою чого названо її невідповідність нормам ЦПК України, щодо її форми та змісту, а ухвалою того ж суду від 17 листопада 2016 року - відмовлено у її прийнятті, оскільки вона, як на думку суду, не підлягає розгляду у судах в порядку цивільного судочинства.

ОСОБА_3 подав на останню ухвалу апеляційну скаргу, в якій просив її скасувати і повернути його скаргу на дії та рішення Центрального відділу державної виконавчої служби м. Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області до того ж районного суду для вирішення питання про відкриття по ній провадження та вирішення її по суті.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню у повному обсязі виходячи з наступного.

Повертаючи скаргу ОСОБА_3 районний суд виходив з того, що вона не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а повинна вирішуватися за правилами КАСУ України, оскільки стосується захисту його права у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку посадових і службових осіб органів державної влади при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства.

Колегія суддів судової палати з такими висновками суду 1 інстанції не погоджується, вважає їх необґрунтованими та незаконними.

Так, відповідно до частини 4 статті 82 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ.

За приписами статті 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до ЦПК України, порушено їх права чи свободи.

Скарга на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби подається до суду, який видав виконавчий документ (частина друга статті 384 ЦПК України).

Отже, у випадку оскарження сторонами виконавчого провадження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця щодо виконання рішення суду, ухваленого за правилами ЦПК України, прийнятого 18 березня 2004 року, розгляд таких скарг здійснюється за правилами цивільного судочинства судом, який видав виконавчий документ.

У разі оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця щодо виконання рішення суду, ухваленого за правилами ЦПК України 1963 року, а також у разі оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця особами, які не є учасниками виконавчого провадження така скарга підлягає розгляду відповідно до ст. 181 КАС України.

Оскільки у справі, яка переглядається, ОСОБА_3 звернувся до суду зі скаргою про визнання неправомірною дій та рішення державної виконавчої служби щодо накладення арешту на його майно без обмежень сумою стягнення і залишення арешту в силі й після закінчення виконавчого провадження, та про скасування постанови про накладення арешту, а виконавче провадження було відкрито на підставі виконавчого листа, виданого Центральним районним судом м. Миколаєва про стягнення з ОСОБА_3 кредитної заборгованості на користь ПАТ КБ «ПриватБанк», то така справа має розглядатися судом за правилами цивільного судочинства.

Ураховуючи вищезазначене, постановлена у справі і оскаржена заявником ухвала підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для вирішення питання про прийняття скарги ОСОБА_3 до розгляду і вирішення по суті.

Керуючись ст.ст. 307, 312, 315 ЦПК України, колегія суддів судової палати, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити повністю.

Ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 листопада 2016 року скасувати і повернути скаргу ОСОБА_3 на дії та рішення Центрального відділу державної виконавчої служби м. Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області до того ж районного суду для вирішення питання про відкриття по ній провадження та вирішення по суті.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий Лисенко П.П.

Судді: Самчишина Н.В.

Серебрякова Т.В.