Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"17" січня 2017 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Катющенко В.П.

при секретарі - Дудник В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Києві, цивільну справу за позовом: ОСОБА_1 до Київської міської ради, третя особа: Головне територіальне управління юстиції в місті Києві про визнання права власності в порядку спадкування, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач, ОСОБА_1, звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: визнати за нею в порядку спадкування право власності на житловий будинок АДРЕСА_1.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона є рідною дочкою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Її батьки уклали шлюб у 1925 році. 15 липня 1966 року вона уклала шлюб із ОСОБА_4 Внаслідок укладення шлюбу вона змінила прізвище на ОСОБА_4. Згідно договору купівлі-продажу від 07 січня 1947 року її батько купив право на забудову ділянки комунальної землі, що знаходилася в АДРЕСА_2 Рішенням виконкому Дарницької райради депутатів трудящих м. Києва від 03 березня 1950 року № 182, за проектом у Справах Архітектури м. Києва дану земельну ділянку площею 405 кв.м. було відведено у безстрокове користування під забудову для житлового індивідуального будівництва громадянину ОСОБА_2 Її батьки у 1950 році збудували на ділянці індивідуальний житловий будинок загальною площею 60,8 кв.м., що розташовувався за адресою: АДРЕСА_2. Відповідно до рішення Виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих «Про найменування міських вулиць» від 29 грудня 1953 року № 2610, вулицю № 422 Нова було перейменовано на вулицю Щепкіна. Факт зведення будинку підтверджується технічним паспортом на житловий будинок (домоволодіння) станом на 02 листопада 1976 року та планом земельної ділянки в АДРЕСА_2 виконаним станом на 29 вересня 1950 року, погодженим управлінням у справах архітектури. Її батько, ОСОБА_2, помер ІНФОРМАЦІЯ_2. Через півроку, а саме ІНФОРМАЦІЯ_3 померла її мати ОСОБА_3 Після смерті її батьків відкрилася спадщина, яка складається з житлового будинку загальною площею 60,8 кв.м., по АДРЕСА_1. Спадкоємцем за законом після смерті батьків є вона, яка з народження до теперішнього часу проживає у домоволодінні за вищезазначеною адресою, сплачує комунальні платежі, здійснює належний догляд за будинком та прибудинковою територією та вважає себе такою, що набула право власності на домоволодіння у порядку спадкування за законом після смерті батьків. З 28 грудня 1960 року у спірному будинку зареєстроване її місце проживання, що підтверджується записом у будинковій книзі та відміткою у її паспорті. За життя її батьки не зареєстрували право власності на спірний будинок. У неї така можливість відсутня, оскілки відсутні правовстановлюючі документи на будинок та земельну ділянку. У серпні 2016 року вона звернулася до Першої Київської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Постановою нотаріуса від 23 серпня 2016 року їй відмолено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку із тим, що право власності на житловий будинок не зареєстровано згідно законодавства, яке діяло на час виникнення права власності.

Позивач в судове засідання не з'явилася, подала до суд заяву, в якій просила розгляд справи за її позовом здійснювати без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить позов задовольнити.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву, в якій просив розгляд справи здійснювати без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить позов задовольнити.

Уповноважений представник відповідача в судове засідання не з'явилася, подала до суду письмові пояснення, в яких просила на підставі поданих стороною доказів прийняти рішення згідно чинного законодавства та слухати справу у відсутності представника.

Уповноважений представник третьої особи в судове засідання не з'явився, подав до суду письмові пояснення, в яких просив розглянути справу за відсутності представника Головного територіального управління юстиції у місті Києві з урахуванням фактичних обставин справи та ухвалити рішення відповідно до вимог діючого законодавства.

За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність позивача, представника позивача, представника відповідача, представника третьої особи.

У відповідності до ч.2 ст. 197 ЦПК України, у зв'язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, в 1925 році між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 було укладено шлюб, прізвище дружини після реєстрації шлюбу - ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про одруження.

ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася ОСОБА_1, батьками якої записані - ОСОБА_2 та ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про народження.

Відповідно до архівної копії договору купівлі-продажу від січня місяця 1947 року, ОСОБА_7 продав ОСОБА_2 належне йому право на забудову дільниці комунальної землі, що знаходиться в АДРЕСА_2.

Рішенням № 182 Виконкому Дарницької райради депутатів трудящих м. Києва від 03 березня 1950 року «Про відвід земельної дільниці піж житлове індивідуальне будівництво гр. ОСОБА_2І.», на підставі обов'язкової постанови Київської міської Ради № 8 від 02 лютого 1944 року відведено земельну дільницю під житлове індивідуальне будівництво гр. ОСОБА_2 на АДРЕСА_2

Згідно довідки паро адресу об'єкта нерухомого майна від 17 липня 2015 року, виданої Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, відповідно до рішення Виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих «Про найменування міських вулиць» від 29 грудня 1953 року № 2610 вулицю № 422 було найменовано вул. Щепкіна. Вказані відомості також підтверджуються рішенням № 2610 Виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих «Про найменування міських вулиць» від 29 грудня 1953 року.

15 липня 1966 року у Центральному відділі реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім'ї між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було зареєстровано одруження, запис акта № 5286, після укладення шлюбу прізвище дружини - ОСОБА_4, що підтверджується довідкою № 2896, виданої Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з Державним Центром розвитку сім'ї.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про смерть.

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про смерть.

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу, 16 грудня 1976 року в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу було зроблено запис за № 1212 про розірвання шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_1

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст. 1216 ЦК України).

Відповідно до статті 1217 Цивільного кодексу України спадкування здійснюється за заповітом та за законом.

Відповідно до ст. 1220 Цивільного кодексу України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Відповідно до ст. 1258 Цивільного кодексу України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Згідно ст. 1261 Цивільного кодексу України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

За вимог ст.ст. 1268, 1270 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Як вбачається з матеріалів справи, за час свого життя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заповіту не склали.

Згідно довідки форми № 3а від 30 вересня 2015 року, виданої Житлово-експлуатаційною дільницею № 404, у приватному будинку АДРЕСА_1, позивач ОСОБА_1 зареєстрована з 1960 року.

Відповідно до ст. 1296 Цивільного кодексу України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім`я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців (ст. 1297 ЦК України).

Частиною першою статті 1298 Цивільного кодексу України визначено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини.

Відповідно до п.п. 4.14, 4.15, 4.18. п. 4 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року № 282/20595, при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов'язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти.

Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.

Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз'яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

23 серпня 2016 року позивач звернулася до Першої київської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на частку житлового будинку з відповідною часткою будівель та споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2

23 серпня 2016 року державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Рева І.М. було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, відповідно до якої було відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку з тим, що право власності на частку житлового будинку не зареєстровано згідно законодавства, яке діяло на час виникнення права власності.

Відповідно до ст. 86 Цивільного кодексу Української РСР, 1963 року, відносини власності регулюються Законом України "Про власність"цим Кодексом, іншими законодавчими актами. ( Із змінами, внесеними Законом № 3718-12 від 16.12.93)

Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов'язкової реєстрації.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові суду від 13 червня 2012 року у справі № 6-54цс12, «Відповідно до ст.ст. 2, 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень даних про право власності особи на об`єкт нерухомого майна, збудований до набрання зазначеним Законом чинності, не породжує в особи цього права, а засвідчує офіційне визнання і підтвердження державою факту наявності в особи цього права. Право власності на збудований до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» об'єкт нерухомого майна виникає в порядку, який існував на час його будівництва».

Таким чином, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення.

Постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів державного замовлення» було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об'єктів будівництва (втратила чинність). Тобто до 05 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності.

З аналізу положень Конституції України та Цивільного кодексу України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 05 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі об'єкти (лист Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 01 вересня 2011 року № 40-12-2409 «Щодо прийняття в експлуатацію об'єктів, закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року»).

Відповідно до роз'яснень Державної архітектурно-будівельної інспекції України № 40-19-5376 від 30 липня 2012 року, документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації.

Згідно позиції Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеної в ухвалі суду від 30 березня 2016 року у справі № 6-34814ск15, за наявності відповідних доказів судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на спірні будинки, збудовані до 05 серпня 1992 року, на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючі документи.

Відповідно до ст. 12 Цивільного кодексу України, особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом (частина 1 та 2).

При здійснення своїх прав особа зобов'язана утриматись від дій, які могли б порушувати права інших осіб. (частина 2 статті 13 Цивільного кодексу України).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (стаття 15 Цивільного кодексу України).

Таким чином, враховуючи, що житловий будинок АДРЕСА_1 було збудовано до 05 серпня 1992 року, при цьому на той час законодавцем не було передбачено обов'язкової державної реєстрації права власності, а також враховуючи те, що позивач є єдиний спадкоємцем після смерті ОСОБА_2, суд приходить до висновку про можливість визнання за позивачем права власності на житловий будинок АДРЕСА_1.

Аналізуючи вищевикладені доводи в їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову ОСОБА_1 до Київської міської ради, третя особа: Головне територіальне управління юстиції в місті Києві про визнання права власності в порядку спадкування.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 15, 1216, 1217, 1220, 1258, 1261, 1268, 1270, 1296-1298 Цивільного кодексу України, ст. 86 Цивільного кодексу Української РСР, 1963 року, ст.ст. 2, 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року № 282/20595, ст. ст. 10, 57, 60, 197, 208, 209, 212-215, 218, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Київської міської ради, третя особа: Головне територіальне управління юстиції в місті Києві про визнання права власності в порядку спадкування - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 в порядку спадкування право власності на житловий будинок АДРЕСА_1.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: