У Х В А Л А

21 березня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Охрімчук Л.І.,

Романюка Я.М.,

Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 грудня 2016 року, рішення Апеляційного суду м. Києва від 28 вересня 2016 року та заочного рішення Оболонського районного суду м. Києва від 25 червня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів,

в с т а н о в и л а :

Оболонський районний суд м. Києва заочним рішенням від 25 червня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_5 задовольнив частково: стягнув з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 20 тис. доларів США завдатку, що за офіційним курсом Національного банку України (далі - НБУ) станом на 14 березня 2014 року складало 189 тис. 518 грн. У задоволенні решти позовних вимог суд відмовив.

Апеляційний суд м. Києва 28 вересня 2016 року заочне рішення суду першої інстанції змінив: стягнув з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 грошові кошти в розмірі 20 тис. доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 14 березня 2014 року складало 189 тис. 518 грн. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 28 грудня 2016 року рішення суду першої інстанції у незміненій частині та рішення суду апеляційної інстанції залишила без змін.

9 березня 2017 року ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд зазначених судових рішень з передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції статей 203-205, 207, 215, 220, 570, 614, 627, 629, 635 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) у подібних правовідносинах та невідповідності зазначеного судового рішення суду касаційної інстанції викладеним у постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах цих норм матеріального права.

На обґрунтування заяви ОСОБА_4 надав копії: судових рішень колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 вересня 2011 року, 24 жовтня 2012 року, 27 лютого і 18 вересня 2013 року, 30 березня, 6 квітня, 23 листопада 2016 року та постанов Верховного Суду України від 24 жовтня 2012 року та 13 лютого 2013 року.

Перевіривши наведені в заяві ОСОБА_4 доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження необхідно відмовити з таких підстав.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

Постановляючи ухвалу від 28 грудня 2016 року, про перегляд якої порушує питання ОСОБА_4, касаційний суд погодився з висновками суду апеляційної інстанції про те, що грошові кошти, які підлягають стягненню з відповідача, не можна вважати завдатком, оскільки укладений сторонами договір завдатку не був нотаріально посвідчений і відповідно до частини четвертої статті 203, частини першої статті 219 ЦК України є нікчемним з моменту його укладення, відтак отримані відповідачем грошові кошти вважаються авансом, який підлягає поверненню.

Разом з тим, у судових рішеннях колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, наданих заявником для порівняння, містяться такі висновки:

- в ухвалі від 21 вересня 2011 року суд касаційної інстанції скасував рішення апеляційного суду з направленням справи на новий апеляційний розгляд з тієї підстави, що суд, порушивши норми статей 212-214 ЦПК України, не встановив фактичних обставин, що мають значення для вирішення справи;

- у рішенні від 24 жовтня 2012 року суд касаційної інстанції зазначив, що договір (протокол тощо) про наміри, якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором і не породжує юридичних наслідків;

- у рішенні від 27 лютого 2013 року суд касаційної інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення штрафних санкцій за невиконання умов попередніх договорів, оскільки обставин необґрунтованого ухилення відповідача в односторонньому порядку від виконання умов попередніх договорів не встановлено;

- в ухвалі від 18 вересня 2013 року суд касаційної інстанції погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що спірний попередній договір купівлі-продажу вважається неукладеним, отже, не може бути визнаний недійсним із застосуванням наслідків недійсності; позивач не позбавлений можливості звернутись до суду з позовом про повернення сплачених на виконання цього договору грошових коштів;

- в ухвалі від 30 березня 2016 року суд касаційної інстанції погодився з висновком апеляційного суду про те, що договір купівлі-продажу не було укладено між сторонами у зв'язку з неузгодженістю дій сторін між собою, що стосуються визначення дати укладення основного договору, а не з особистої вини позивача чи через ухилення від його укладення, що не дає підстав для залишення суми передоплати у продавця;

- в ухвалі від 6 квітня 2016 року суд касаційної інстанції погодився з висновком апеляційного суду, який, установивши, що правова підстава отримання грошових коштів в установленому порядку не скасована, не визнана недійсною, не змінена, не припинена або була відсутня взагалі, дійшов висновку про те, що до спірних правовідносин не може застосовуватися стаття 1212 ЦК України;

- в ухвалі від 23 листопада 2016 року суд касаційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки сторони не виконали взятих на себе зобов'язань за договорами поворотної фінансової допомоги та поруки, не повернули грошових коштів позикодавцю в строк та передбаченому умовами договору порядку, з них на користь позивачки, яка набула права вимоги за договором про відступлення права вимоги, підлягають стягненню визначена договором заборгованість та інші суми, пов'язані з неналежним виконанням відповідачами грошового зобов'язання.

Отже, порівняння наведених судових рішень суду касаційної інстанції, наданих заявником для порівняння, із судовим рішенням суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим застосуванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог.

У наданих заявником для порівняння постановах Верховного Суду України містяться такі висновки:

- вирішуючи спір про повернення авансу та відшкодування збитків, завданих одній зі сторін попереднього договору, суд повинен установити причину неукладення основного договору, чи мало місце необґрунтоване ухилення однієї зі сторін від укладення договору, а також з'ясувати умови відповідальності, визначені попереднім договором (постанова від 24 жовтня 2012 року);

- необґрунтоване ухилення однієї зі сторін від укладення основного договору, передбаченого попереднім договором, може бути підставою для відшкодування другій стороні збитків, завданих простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства (частина друга статті 635 ЦК України). Установлюючи презумпцію вини особи, яка порушила зобов'язання, ЦК України покладає на неї обов'язок довести відсутність своєї вини. Особа звільняється від відповідальності лише у тому випадку, коли доведе відсутність своєї вини у порушенні зобов'язання (постанова від 13 лютого 2013 року).

Отже, судове рішення суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, не суперечить викладеним у зазначених постановах Верховного Суду України висновкам.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску вказаної вище справи до провадження Верховного Суду України в частині перегляду судових рішень з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України, необхідно відмовити.

Керуючись частиною другою статті 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів за заявою ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 грудня 2016 року, рішення Апеляційного суду м. Києва від 28 вересня 2016 року та заочного рішення Оболонського районного суду м. Києва від 25 червня 2014 року з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України, відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Л.І. Охрімчук

Я.М. Романюк

В.М. Сімоненко