Ухвала

іменем україни

23 січня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Фаловської І.М., Кафідової О.В., Ткачука О.С.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до комунального закладу Київської обласної ради «Київська обласна клінічна лікарня» про поновлення на роботі і оплату за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою комунального закладу Київської обласної ради «Київська обласна клінічна лікарня» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 21 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він працював на посаді вартівника служби охорони у відповідача з 08 січня 2014 року. Наказом від 31 серпня 2015 року він був звільнений з роботи відповідно до ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни. Вважав, що звільнення є незаконним, у зв'язку з тим, що знаходився на робочому місці відповідно до правил внутрішнього розпорядку, виконував сумлінно свої трудові обов'язки, в стані алкогольного сп'яніння на робочому місці не з'являвся, попереджень стосовно порушення трудової дисципліни не отримував, доган не мав. Вказував, що вийшов на роботу 03 вересня 2015 року, приступив до виконання своїх трудових обов'язків, які виконував до 13.00 год., після чого йому було повідомлено про його звільнення відповідно до ст. 147 ЦПК України.

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_4 просив поновити на посаді вартівника служби охорони та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 21 червня 2016 року, позов задоволено. Поновлено ОСОБА_4 на посаді вартівника служби охорони у комунальному закладі Київської обласної ради «Київська обласна клінічна лікарня» з 01 вересня 2015 року. Стягнуто з комунального закладу Київської обласної ради «Київська обласна клінічна лікарня» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 14 658,93 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі комунальний заклад Київської обласної ради «Київська обласна клінічна лікарня», мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року (далі - ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що наказом від 08 січня 2014 року ОСОБА_4 був прийнятий на посаду вартівника господарчого відділу комунального закладу Київської обласної ради «Київська обласна клінічна лікарня».

Наказом від 16 червня 2014 року ОСОБА_4 переведено на посаду вартівника служби охорони вказаного закладу.

Відповідно до наказу від 26 серпня 2015 ОСОБА_4 було оголошено догану за порушення та невиконання функціональних обов'язків.

Головним лікарем було направлено подання до профспілкового комітету для надання згоди на звільнення позивача.

Відповідно до виписки з протоколу № 8 засідання профспілкового комітету комунального закладу Київської обласної ради «Київська обласна клінічна лікарня» від 28 серпня 2015 року надано згоду на звільнення позивача.

Наказом від 31 серпня 2015 року позивач був звільнений з роботи відповідно до ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни.

Крім того, наказом від 01 вересня 2015 року ОСОБА_4 звільнено з 01 вересня 2015 року відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин.

До трудової книжки позивача було внесено запис, що останній 01 вересня 2015 року звільнений відповідно до ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни.

В особовій картці працівника ОСОБА_4 вказано, що останній був звільнений відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин, наказ від 01 вересня 2015 року.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40, п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалося вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

У справах, в яких оспорюється незаконне звільнення, саме роботодавець повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Згідно з ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Всупереч вказаним правовим нормам відповідачем було видано два взаємовиключні накази про звільнення позивача.

Крім того, в наказі від 31 серпня 2015 року не вказана підстава для його звільнення.

Отже, в матеріалах справи відсутні докази, які відповідач повинен був подати на підтвердження правомірності підстав звільнення позивача, що передбачені статтями 147-149 КЗпП України.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, відповідно до вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вірно виходив із того, що звільнення позивача відбулось із порушенням визначеного законом порядку, а тому він повинен бути поновлений на роботі зі стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Місцевий суд всебічно та повно дослідив обставини справи та дійшов вірного висновку про задоволення позову. Крім того, апеляційний суд відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, та обґрунтовано залишив вказане рішення без змін.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій і при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу комунального закладу Київської обласної ради «Київська обласна клінічна лікарня» відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 21 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: І.М. Фаловська

О.В.Кафідова

О.С.Ткачук