Номер провадження: 22-ц/785/1450/17
Головуючий у першій інстанції Шевчук Ю. В.
Доповідач Гірняк Л. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.02.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Гірняк Л.А.

суддів: Таварткіладзе О.М.

Сєвєрова Є.С.,

при секретарі: Поліхранова Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 15.11.2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи без самостійних вимог на предмет спору - орган опіки та піклування Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, Білгород-Дністровська місцева прокуратура про позбавлення батьківських прав,-

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2016 року позивачка звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 та просила суд позбавити батьківських прав ОСОБА_4 відносно неповнолітньої доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та неповнолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. Свої вимоги обґрунтовував тим, що в серпні 2015 року донька ОСОБА_5 повідомила матері, що в 2007 році, коли їй було 7 років батько ОСОБА_4 вступив з нею в насильницькі статеві відносин про що вона повідомила 10.08.2015 року правоохоронні органи та її заяву внесли до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Побоюючись , що те саме він може вчинити і з її сином в порядку ст.. 164 ч.2п.2 СК України та просила задовольнити вимоги.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 15.11.2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи без самостійних вимог на предмет спору - орган опіки та піклування Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, Білгород-Дністровська місцева прокуратура про позбавлення батьківських прав - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення місцевого суду та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права. Зокрема посилається на ті ж обставин, що і в позовній заяві та на порушення щодо нього кримінального провадження за ст. 152 ч. 3 КК України.

В своїх запереченнях ОСОБА_4 просив рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 15.11.2016 року залишити без змін, апеляційну скаргу відхилити, посилаючись на те, що обставини, на які посилається позивачка утворюють склад злочину і є предметом доведення у кримінальному провадженні. Однак йому не пред'явлено ніякого звинувачення, а тому позивачка не надала допустимих на належних доказів, а є лише намагання створити тиск на нього для виїзду за кордон з дітьми.

Третя особа у судове засідання апеляційної інстанції не з'явилась про розгляд справи сповіщалась належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка зазначених осіб до апеляційного суду не перешкоджає подальшому розглядові справи.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позовні вимоги районний суд виходив з того, що позовні вимоги ОСОБА_3 про позбавлення батьківства ОСОБА_4 не знайшли свого доведення в судовому засіданні, не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Судова колегія погоджується з таким судженням районного суду з таких підстав.

Матеріалами справи встановлено, що з 1999 по 2013 рік сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу сторони мають двох дітей, доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_1, актовий запис № 07 вчинений виконкомом Долинівської сільської ради Арцизького району Одеської області) та сина - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_2, актовий запис № 373 вчинений відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Білгород-Дністровському). Після розлучення і по теперішній час діти проживають з матір'ю - позивачкою, та її другим чоловіком - ОСОБА_7, з яким позивачка уклала шлюб 09.08.2014 року.

Відповідно до наданої суду довідки про утримання аліментів з відповідача на двох дітей, видана 10.06.2016 року № 08/1194 Виробничим підрозділом служби колії Білгород-Дністровська дистанція колії, відповідач систематично сплачує аліменти на утримання двох дітей, заборгованості немає.

10.08.2015 року, позивачка подала до Білгород-Дністровського відділу поліції заяву про вчинення відповідачем злочину відносно своєї доньки ОСОБА_5 восени 2007 року, в якій вказала, що відповідач вступив з малолітньою у насильницькі статеві відносини, якій на той момент було 7 років. Викладені відомості на підставі поданої заяви були внесені до ЄРДР за № 0002203 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст. 152 КК України. За даними правоохоронних органів, в ході досудового розслідування відповідач був допитаний в якості свідка, на даний час не достатньо підстав для повідомлення ОСОБА_4 про підозру. Дане кримінальне провадження перебуває на стадії досудового розслідування.

В Україні законодавство про охорону дитинства ґрунтується на Конституції України, Декларації ООН прав дитини (1959р.), Конвенції ООН про права дитини (1989р.), міжнародних договорах, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, Сімейному кодексі України, а також інших нормативно-правових актах, що регулюють суспільні відносини у цій сфері.

Як зазначено в Декларації ООН прав дитини (1959р.), «дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості».

Закон України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001р. передбачає, що кожна дитина має право на достатній життєвий рівень. При цьому, виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини.

Згідно ч. 3 ст. 9 Конвенції про права дитини, дитина, яка не проживає з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті та прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини.

Визначення поняття «позбавлення батьківських прав» міститься в Постанові Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», відповідно до якої позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Частиною 1 ст. 164 СК встановлено вичерпний перелік підстав для позбавлення батьківських прав, якщо вона, він:

1.не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування;

2.ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини;

3.жорстоко поводяться з дитиною;

4.є хронічними алкоголіками або наркоманами;

5.вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва;

6.засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Статтею ст. 150 Сімейного кодексу України від 10.01.2002р. визначені обов'язки батьків щодо виховання та розвитку дитини.

Згідно п. 16 Постанови Пленуму ВСУ № 3 від 30.03.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування; медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом; обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Конституція України закріплює одне з найважливіших міжнародних демократичних положень, що характеризує правову державу та її кримінальне судочинство, - презумпцію невинуватості особи, яка обвинувачується у вчинені злочину.

ЄСПЛ у своєму рішенні від 10.02.1995 року у справі «Аллене де Рібермон проти Франції» підкреслив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов'язків не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обгрунтованність обвинувачення, а й для всіх інших органів влади».

Конституція України і Рішення КСУ від 20.10.2001 року визначають, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Як результат - особа вважається невинуватою, доки її вину не доведено в законному порядку.

Матеріали справи не містять доказів, що відповідач жорстоко поводився з позивачкою та дітьми, оскільки вона з 2007 року до правоохоронних органів не звертались, а «посттравматичний стрес», доньки ОСОБА_5, не підтвердився під час проведення амбулаторної судово-психіатричної експертизи № 553 (а.с.12-14).

Твердження ОСОБА_3, щодо здійснення відповідачем насильницьких дій, не може ґрунтуватися лише на заяві самої позивачки так як не підтвердженою належними та допустимими доказами, що він жорстоко поводився з дітьми.

Належними доказами згідно з ч.1 ст. 58 ЦПК є доказами, які містять інформацію щодо предмета доказування. Виходячи зі змісту норм ст. 57-59. 212 ЦПК України, загальним правилом цивільного процесуального закону є те, що докази аналізуються судом як кожен окремо, так і в іх сукупності, і кожний доказ повинен бути прийнятий судом, якщо не будуть порушуватися правила належності та допустимості засобів доказування, і судом не встановлено, що для отримання такого доказу законом встановлено певний порядок і цей порядок порушено (ст.59 ЦПК України).

Відповідно до висновку органів опіки та піклування від 20.05.2016 року про позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 відносно ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та неповнолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 на даний час недоцільно.

Відповідно до Конституції України стаття 32 передбачає, що "Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне

життя, крім випадків, передбачених Конституцією України

Стаття 51 - "...Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються

державою".

Відповідно до ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного

життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб".

Судова колегія вважає, що позбавлення заявника його батьківських прав становить втручання в право заявника, в значенні пункту 2 статті 8 Конвенції , на повагу до його сімейного життя, яке гарантується п.1 статті 8.

Дане втручання не становить порушення статті 8, якщо воно

здійснене "згідно із законом", відповідає одній чи кільком

законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є

необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих

цілей.

Для судової колегії є беззаперечним те, що існують законні підстави, а саме ст. 164 СК України,котра передбачає підстави для позбавлення батьківських прав.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров'ю чи розвитку дитини.

Повертаючись до обставин цієї справи, судова колегія вважає, що спір стосується сімейних відносин заявника та позбавлення його батьківських прав. Ці питання мають вирішуватись на оцінці особистості заявника, його поведінці.

За таких обставин районний суд прийшов до правильного висновку, що позивачка не довела того факту, що ОСОБА_4 вчинив насильницькі дії відносно своєї доньки. Саме по собі порушення кримінальної справи не може бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки твердження ОСОБА_3 щодо здійснення відповідачем насильницьких дій не може ґрунтуватися лише на заяві самої позивачки не підтверджується належними та допустимими доказами, що він жорстоко поводився з дітьми. Посилання на її побоювання щодо здійснення насильницьких дій стосовно сина, ґрунтуються на припущеннях та не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_4 позитивно характеризується з міста праці, вина його в насильницьких статевих відносинах з донькою ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не знайшли свого підтвердження, а тому районний суд прийшов до правильного висновку про відмову в задоволенні позовної заяви.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. 218, 303, 308, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3- відхилити.

Рішення на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 15.11.2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена на протязі двадцяти днів до суду касаційного суду.

Судді апеляційного суду

Одеської області: Л.А.Гірняк

О.М.Таварткіладзе

Є.С.Севєрова