Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕН Е М У К Р А Ї Н И

10 січня 2017 року Приморський районний суд м. Одеси

у складі: головуючого судді Бойчука А. Ю.

при секретарі Гасуляк С. Г.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом ОСОБА_2, по якому просить суд визнати недійсним договір дарування від 10 лютого 2011 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 належала на праві приватної власності квартира за адресою: АДРЕСА_1. Десятого лютого 2011 року було укладено договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_1 передала безоплатно у власність ОСОБА_2 зазначену квартиру. Однак, ОСОБА_1 зазначає, що вона помилялась щодо природи укладеного договору, оскільки вона мала намір укласти договір довічного утримання, а не договір дарування.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник позов підтримали та просили суд його задовольнити із підстав, викладених у позові.

Представники відповідача ОСОБА_2 у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову із підстав його необґрунтованості та безпідставності. Представники відповідача посилались на те, що позивач ОСОБА_1 не помилялась щодо природи договору, який вона підписала із тих підстав, що у матеріалах нотаріальної справи наявна заява ОСОБА_1 у якій вона відмовляється від укладення договору пожиттєвого утримання та бажає укласти саме договір дарування. Також, представники відповідача просили суд звернути увагу на те, що договір дарування був виконаний сторонами, відбулася передача ключів та відповідач ОСОБА_2 втупила у володіння спірною квартирою, здійснила в ній заміну вікон та вхідних дверей, сплачувала комунальні послуги та виконувала поточний ремонт.

Суд, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та надані докази, вважає, що слід відмовити в задоволенні позову з наступних підстав.

В судовому засіданні було встановлено, що 10 лютого 2011 року було укладено договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_1 передала безоплатно у власність ОСОБА_2 квартиру за адресою: АДРЕСА_1.

Даний договір дарування було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3 за реєстровим № 93.

Відповідно до п. 3.1. сторони свідчать, що з вимогами законодавства щодо змісту й правових наслідків правочину, що укладається ними, нотаріусом ознайомлені, значення і умови цього договору та його правові наслідки розуміють та підтверджують дійсність намірів створити для себе юридичні наслідки при його укладанні. Договір укладається на вигідних для сторін умовах і не є результатом впливу тяжких для Дарувальника обставин, цей правочин не приховує інший правочин.

Згідно позовних вимог, позивач вважає, що договір дарування від 10.02.2011 року є сторони договору мали на меті укласти договір довічного утримання.

Приватний нотаріус міського нотаріального округу ОСОБА_3 повідомила, що до укладання договору дарування 10 лютого 2011 року нотаріус розяснила ОСОБА_1 предмет, умови та наслідки укладання договору дарування, договору довічного утримання та правові наслідки складання заповіту.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, субєктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Частиною 2 ст. 16 ЦК встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. До них належить, зокрема, визнання правочину недійсним;

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту субєктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен зясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Згідно із ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Дво - чи багатосторонніми правочинами є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За вимог ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. У відповідності до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 ЦК та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону.

Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсність правочину виникає через те, що дія схожа на правочин, але за своєю суттю не відповідає його характеристикам. Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Згідно зі ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

За вимогами ст.722 ЦК України, право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Договір, що встановлює обовязок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 Цивільного кодексу України, є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі частини третьої статті 203та статті 229 ЦК України.

У відповідності до ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Також згідно постанови у справі за №6-69ЦС14 від 18.06.2014 року про визнання договору дарування недійсним, правовий висновок якої є: відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдарованого й передача його за умов вчинення на користь дарувальника будь-якого дії майнового та немайнового характеру усупереч вимогам статті 717 Цивільного кодексу України.

Відповідно до Листа Верховного Суду, від 24.11.2008 "Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними", воля особи до вчинення правочину і результат правочину не узгоджуються в разі помилки, якщо вона має істотне значення. Істотною може вважатись помилка, наслідки якої взагалі неможливо усунути або для їх усунення стороні, яка помилилася, необхідно здійснити значні витрати. Найчастіше хибне сприйняття стосується правової природи та предмета правочину, що може виникнути при визначенні тотожності предмета або його якості. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати або, навпаки, бути відсутніми саме на момент вчинення правочину.

У відповідності до розяснень наданих у п. 19 постанови пленуму ВСУ від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобовязань, які виникли з правочину, і не повязане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних і юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України та ч. 4 ст. 60 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За правилами ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проте дослідивши матеріали справи, суд не приймає до уваги послання позивача, що вказаний договір дарування від 10.02.2011 року був укладений під впливом помилки та сторони мали на меті укласти договір довічного утримання, оскільки дані твердження не є спроможними та належного підтвердження у матеріалах справи не знайшли.

Суд вбачає, що при підписанні договору дарування сторонами дотримано усі вимоги, передбачені чинним законодавством, щодо порядку та форми їх укладення. Оскаржуваний договір нотаріально посвідчено, зареєстровано у державному реєстрі, дійсність підписів сторонами не оспорювалась.

Сама по собі та обставина, що позивач після оформлення оспорюваного договору продовжує здійснювати комунальні платежі по спірній квартирі, не має правового значення при вирішенні спору.

Суд також враховує, що в ході судового засідання представник відповідача звернувся до суду з заявою про застосування строку позовної давності, а також те, що із заявою про поновлення строку давності позивач не звертався, у звязку з чим підстави для поновлення такого строку у суду відсутні.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, тобто коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, повно і всебічно зясував обставини, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, що були досліджені в судовому засіданні, вирішив справу згідно із законом.

У зв'язку з вищевикладеним, суд, з урахуванням повно та всебічно з'ясованих обставин справи, дослідженими в судовому засіданні доказів, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, та на які посилався позивач при зверненні до суду, приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, є надуманими та такими, що не ґрунтуються на вимогах чинного Законодавства України.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 7,8,10,11,15,209,212-215,294 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через Приморський районний суд м. Одеси шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

Особи які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення рішення можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії.

Суддя А. Ю. Бойчук