АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.

при секретарі: Горак Ю.М.

за участю осіб:

представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Київської регіональної дирекції Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_5, третя особа ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 05 березня 2014 року

в с т а н о в и л а :

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 05 березня 2014 року позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Київської регіональної дирекції Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_5, третя особа: ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено. В рахунок погашення заборгованості у розмірі 2656591,69 грн. за кредитним договором № 223375372 від 16.05.2008 року, що укладений між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_5, звернуто стягнення на нерухоме майно на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Київської регіональної дирекції ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» шляхом продажу на прилюдних торгах квартири АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_5 Визначено початкову ціну реалізації квартири, не нижче за звичайні ціни на даний вид майна на підставі оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Справа №756/11488/13-ц
№ апеляційного провадження №22-ц/796/1473/2017
Головуючий у суді першої інстанції: А.В. Кричина
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Л.Д.Поливач
Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, принципу об'єктивності та всебічності розгляду справи, неповне з'ясування обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування зазначила, що задовольняючи позов суд першої інстанції не перевірив належним чином розмір зазначеної позивачем заборгованості за кредитним договором, з якою не погодився відповідач; не врахував, що в спірній квартирі зареєстровано двоє неповнолітніх дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_8 та безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про залучення Служби у справах дітей як третю особу до участі у справі, чим порушив норми законодавства та права неповнолітніх дітей. Судом було неповно досліджено всі обставини справи та обмежено право учасників процесу у поданні доказів, чим грубо порушено норми процесуального законодавства, порушені законні права третьої особи та її неповнолітніх дітей, як наслідок ухвалено незаконне та необґрунтоване судове рішення.

Представник третьої особи ОСОБА_1 - ОСОБА_2 у судовому засіданні апеляційної інстанції підтримав апеляційну скаргу, просив задовольнити її з викладених підстав. У поясненнях наданих у судовому засідання зазначив, що задовольняючи позов суд першої інстанції не надав належного розрахунку заборгованості, з якого б було можливо встановити розмір заборгованості за кредитом та відсотками. Крім того, зазначив, що позивачем здійснено розрахунок пені у порушення вимог ч.2 ст. 258 ЦК України за період, що перевищує один рік, розмір пені заборгованості за відсотками вдвічі перевищує саму заборгованість за відсотками, а тому суд повинен був застосувати ч.3 ст 551 ЦК України. Як на підставу відмови у задоволенні позову послався на необхідність застосування норм Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Інші особи (їх представники), які беруть участь у даній справі в судове засідання не з'явилися, про час і місце судового розгляду повідомлялися у відповідності до вимог закону, причини неявки не повідомили. Враховуючи те, що дана справа тривалий час перебуває в провадженні Апеляційного суду м. Києва, колегія суддів у відповідності до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України, вважала за можливе розглянути справу за відсутності представника позивача та відповідача.

За правилом ч. 3 ст. 303 ЦПК апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 213 ЦПК України, законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги: заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані: (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цю: правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем належним чином не виконано взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, внаслідок чого утворилась заборгованість, в рахунок погашення якої підлягає звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 03 березня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Оболонського районного суду м. Києва від 05 березня 2014 року було скасовано та ухвалене нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07жовтня 2015 року рішення Апеляційного суду м. Києва від 03 березня 2015 рокускасовано з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 25 лютого 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Оболонського районного суду м. Києва від 05 березня 2014 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 06 липня 2016 року ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 25 лютого 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч.4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Колегія суддів, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали в цій частині, заслухавши пояснення представника третьої особи, перевіривши доводи апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк, одностороння відмова від зобов'язання не допускається.

Відповідно до ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором, або законом.

Відповідно до ст.12 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до роз'яснень, викладених в п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне подання вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо), належить виключно позивачеві. Задоволення позову кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави не є перешкодою для пред'явлення позову про стягнення заборгованості з поручителя за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена. Задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості з поручителя не є перешкодою для пред'явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави з метою погашення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду спору заборгованість за кредитом не погашена (частина перша статті 20 ЦК України, статті 3 і 4 ЦПК України).

Як було встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 16 травня 2008 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_5 укладено кредитний договір № 223375372, за умовами якого Банк зобов'язався надати ОСОБА_5 кредит за програмою кредитування житла на вторинному ринку в розмірі 230000 дол. США, терміном на 240 місяців з 16.05.2008 року до 16.05.2028 року, з процентною ставкою за користування кредитом 13% річних, а ОСОБА_5 зобов'язався використовувати кредит за його цільовим призначенням та повернути суму кредиту, проценти за користування кредитом, комісійні виплати відповідно до графіку повернення .

16 травня 2008 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_5 укладено іпотечний договір, згідно з яким у випадку невиконання ОСОБА_9 зобов'язань, встановлених кредитним договором, Банк має право звернути стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до договору предметом іпотеки є нерухоме майно, а саме квартира, що знаходиться за адресою: квартира АДРЕСА_1, загальною площею 88,90 кв.м., яка належить ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого Левчук 1.1, приватнім нотаріусом Київського міською нотаріального округу 16 травня 2008 року в реєстрі за №2847.

Відповідно до п.3.1 Іпотечного договору ОСОБА_5 засвідчив та гарантував, що на момент укладання цього договору він є єдиним законним власником предмету іпотеки і має необмежене право розпоряджатися та відчужувати предмет іпотеки на власний розсуд та що цей договір укладається та підписується ним за згодою його дружини ОСОБА_1, що підтверджується відповідною заявою, яка знаходиться у справі нотаріуса.

Як вбачається, ОСОБА_5 своїх зобов'язань за кредитним договором належним чином не виконав, у зв'язку із чим утворилась заборгованість.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку станом на 22 листопада 2012 року заборгованість становить 332 364 доларів 78 центів США, що еквівалентно 2 656 591 грн. 69 коп., з яких: заборгованість по кредиту 238 428 доларів 37 центів США, що за курсом Національного банку України складає 1 905 757 грн. 96 коп.; по процентам 31 658 доларів 05 центів США, що за курсом Національного банку України складає 253 042 грн. 79 коп., пеня за прострочення сплати кредиту та процентів у розмірі 62 278 доларів 36 центів США, що за курсом Національного банку України складає 497 790 грн. 93 коп.

20 червня 2013 року ОСОБА_5 була надіслана претензія - вимога про наявність простроченої заборгованості за кредитним договором, необхідність повного дострокового погашення кредиту та можливість звернення стягнення на предмет іпотеки.

Дана вимога Банку залишилися без задоволення, ОСОБА_5 наявну у нього заборгованість не погасив.

Зазначені обставини були достеменно встановлені судом першої інстанції, та знайшли своє підтвердження під час перегляду судових рішень апеляційною та касаційною інстанціями.

Проте, ухвалюючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції не врахував наступне.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки: опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Зазначене положення закону відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах № 6-61 цс-15 від 27 травня 2015 року, № 6-2479цс15 від 9 грудня 2015 року, яка у силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Однак, суд першої інстанції ухваливши рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу на прилюдних торгах послався лише на загальний розмір заборгованості, не зазначивши при цьому у резолютивній частині рішення усіх складових цієї заборгованості, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки, та не перевірив обґрунтованості нарахування заборгованості, зокрема нарахування пені у валюті США та періоду нарахування такої пені.

Так, згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до положень ст. ст. 549, 550 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання, при цьому, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Судом встановлено, що відповідачем не виконано зобов'язання по сплаті заборгованості за кредитним договором та відсотків за користування кредитом у розмірі та строки, визначені кредитним договором. Факт порушення зобов`язань щодо своєчасного погашення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом позичальник не оспорює, відтак пеня підлягає стягненню.

Так, згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Так, відповідно до п.1 ч.2 ст.258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені), але суд першої інстанції при визначенні розміру заборгованості врахував пеню за весь період зазначений банком, а не за один рік, як того вимагає закон.

Крім того, суд першої інстанції застосував розмір пені в іноземній валюті, а саме в доларах США, що не відповідає вимогам закону. Так, відповідно до ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з ч. ч. 1,3 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Такий порядок визначено Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій, пені за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами України.

З урахуванням наведеного, пеня може обчислюватись лише в національній валюті України - гривні.

Отже, у даних спірних правовідносинах застосуванню підлягає спеціальний строк позовної давності в один рік щодо позовних вимог про стягнення пені по кредиту за період з 17.01.2012 року по 21.11.2012 рік та пені по відсоткам за період з 25.11.2011 року по 21.11.2012 року (в межах заявлених позовних вимог), оскільки за вимогою про стягнення пені за весь період пропущено позовну давність.

За таких обставин колегія суддів виходячи з правил спеціальної позовної давності щодо стягнення пені, приходить до висновку, що з відповідача підлягає стягненню за один рік пеня по кредиту та по відсоткам у розмірі 485 234,33, враховуючи при цьому наданий позивачем розрахунок заборгованості, оскільки даний розрахунок не спростований стороною відповідача та третьою особою.

Заперечуючи проти розміру заборгованості наявної у відповідача, ні відповідач, ні третя особа свого розрахунку на спростування наданого позивачем не надали як суду першої інстанції так і при перегляді оскаржуваного рішення судами апеляційної та касаційної інстанцій.

Разом з тим зменшивши суму пені, яка підлягає стягненню з 497790,93 грн. до 485 234,33 грн., зменшенню підлягає і загальний розмір заборгованості за кредитним договором з 2656591,69 грн. до 2644035,09 грн.

Крім того, 7 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті.

Відповідно до п. 1 ч. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону: не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку та інших умов.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» цей закон набирає чинності з дня його опублікування та втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає в бухгалтерському та (або) податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (буди нараховані) на таку основну суму заборгованості.

У цивільному законодавстві мораторій визначається як відстрочення виконання зобов'язання (п. 2 ч. 1 ст. 263 ЦК України).

Отже, мораторій не звільняє від виконання зобов'язання, а є відстроченням виконання певних обов'язків, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта. Враховуючи зміст Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» у контексті обставин даної справи та заявлених вимог, на час дії цього Закону такий позов не може бути задоволений щодо майна, визначеного у ньому.

Згідно ст.58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Оскільки позичальник за кредитним договором ОСОБА_5 є громадянином України, дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» поширюється на нього та на належне йому на праві власності майно - предмет іпотеки.

Укладений між Банком та ОСОБА_5 кредитний договір № 223375372 від 16 травня 2008 року на суму 230 000 доларів США для придбання квартири АДРЕСА_1, загальною площею 88,90 кв.м, жилою площею 54,70 кв.м, є споживчим кредитом у іноземній валюті. Предмет іпотеки (ця ж квартира) використовується як місце постійного проживання позичальника та членів його сім'ї. Доказів того, що у позичальника у власності знаходиться інше нерухоме житлове майно, суду не надано.

А відтак, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Застосовуючи вказаний закон, а також загальні принципи справедливості, визначені ЦК України, порушення прав позивача внаслідок невиконання відповідачем своїх зобов'язань, відсутність підстав для відмови в позові про звернення стягнення на предмет іпотеки, колегія суддів дійшла висновку, що звернення стягнення на іпотечне майно має відбутися шляхом продажу на прилюдних торгах квартири АДРЕСА_1 за початковою вартістю 1550505,00 грн.

Вказана ціна є початковою, вона передбачена Іпотечним договором, іншого доказу щодо вартості квартири суду надано не було, а тому суд взяв за початкову вартість квартири саме вказану суму. Будь-яких доказів на спростування зазначеної вартості квартири сторонами надано суду не було.

Разом з тим, твердження ОСОБА_1 щодо необґрунтованої відмови у залученні до участі у розгляді справи служби у справах дітей, чим порушено права та інтереси її неповнолітніх дітей є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду.

Згідно довідки форми №3 від 11 квітня 2014 року в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_5 - власник, ОСОБА_1 - дружина, син ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, донька ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що Держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

Відповідно до частини 4 статті 177 Сімейного кодексу України дозвіл на вчинення правочинів (продаж майна на торгах є також правочином в розумінні норм ч.4 ст. 656 Цивільного кодексу України) щодо нерухомого майна дитини надається органом опіки та піклування після перевірки, що проводиться протягом одного місяця, і лише в разі гарантування збереження права дитини на житло.

Відповідно до положень п. 44 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що згідно зі ст. 32 ЦК України, ст. 177 СК України та ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Таким чином, відповідно до аналізу зазначених норм права та роз'яснень, наведених у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», звернення стягнення на предмет іпотеки є можливим у разі невиконання боржником зобов'язання. Суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки.

Будь-які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку після укладення договору іпотеки) не є підставою для визнання такого договору недійсним.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2012 року № 6-82цс12.

Проте з доказів наявних в матеріалах справи чітко вбачається, що власником квартири є лише іпотекодавець ОСОБА_5, який уклав договір іпотеки з позивачем і взяв на себе зобов'язання у разі набуття іпотекодержателем права звернути стягнення на предмет іпотеки, виселити всіх мешканців з квартири. На час укладення договору іпотеки неповнолітні діти відповідача та третьої особи - ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не були співвласниками квартири та не були в ній зареєстровані, а відтак до них зазначені норми законодавства не застосовуються. Вони були зареєстровані в іпотечній квартирі за згодою її власника вже після передачі ним квартири в іпотеку банку. Банк своєї згоди на їхню реєстрацію до зазначеної квартири не надавав.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності відмови у задоволенні позову, також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, ці доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до положень ст. 309 ЦПК України, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків суду обставинам справи є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для його скасування з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову та звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення кредитної заборгованості із відстрочкою виконання рішення, відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» з викладенням резолютивної частини рішення з урахуванням вимог ст. 39 Закону України «Про іпотеку».

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 05 березня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

Позов Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Київської регіональної дирекції Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» задовольнити частково.

В рахунок погашення заборгованості у розмірі 2644035 (два мільйони шістсот сорок чотири тисячі тридцять п'ять) грн. 09 коп., яка складається з заборгованості по кредиту 238428 (двісті тридцять вісім тисяч чотириста двадцять вісім) доларів 37 центів США, що за курсом Національного Банку України складає 1905757 (один мільйон дев'ятсот п'ять тисяч сімсот п'ятдесят сім) грн. 96 коп.; заборгованості по процентам 31658 (тридцять одна тисяча шістсот п'ятдесят вісім) доларів 05 центів США, що за курсом Національного Банку України складає 253042 (двісті п'ятдесят три тисячі сорок дві) грн.79 коп.; пені за прострочення сплати кредиту та процентів у розмірі 485234 (чотириста вісімдесят п'ять тисяч двісті тридцять чотири) грн. 33 коп., за кредитним договором № 223375372 від 16.05.2008 року, що укладений між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, звернути стягнення на нерухоме майно шляхом продажу на прилюдних торгах квартири АДРЕСА_1.

Визначити початкову вартість квартири АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_5 на праві власності, 1550505 (один мільйон п'ятсот п'ятдесят тисяч п'ятсот п'ять) грн. 00 коп.

Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий

Судді