Справа № 314/7896/16-ц Провадження № 2-о/314/11/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2017 року м. Вільнянськ

Вільнянський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді - Галянчук Н.М.,

секретар судового засідання Рясна А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересовані особи: ОСОБА_2, Вільнянський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, про встановлення факту народження дитини на тимчасово окупованій території України,

ВСТАНОВИВ:

Заявниця звернулась до суду із заявою, відповідно до якої просить встановити факт народження дитини чоловічої статі - ОСОБА_3, який народився ІНФОРМАЦІЯ_3 року в смт. Красногвардійське Красногвардійського району АР Крим у матері ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянки України, та батька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянина України, та зобов'язати Вільнянський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області зареєструвати народження дитини. Заява обґрунтована тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу. ІНФОРМАЦІЯ_3 року в смт. Красногвардійське Красногвардійського району АР Крим у матері ОСОБА_1 народилась дитина - хлопчик, якого назвали ОСОБА_3. Оскільки АР Крим на даний час є тимчасово окупованою територією, батьки, як громадяни України, були позбавлені можливості отримати відповідне свідоцтво про народження дитини зразка держави Україна.

Заявниця ОСОБА_1 у судове засідання не з'явилась, через канцелярію суду надала письмову заяву, у якій підтримала подану нею заяву у повному обсязі, просила розглянути справу за її відсутності (а.с. 18).

Представник заінтетесованої особи - Вільнянського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області в судове засідання не з'явився, надав суду заяву, в якій просив справу слухати без його участі, у вирішенні заяви покладався на розсуд суду (а.с. 17).

Заінтересована особа - ОСОБА_2 у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином (а.с. 16), причин неявки суду не повідомив, будь-яких клопотань на адресу суду не надав, у зв'язку з чим причина неявки визнана судом неповажною.

За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності заявника та заінтересованих осіб.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заява підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 234 ЦПК України, в порядку окремого провадження розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Пунктом 7 частини 1 статті 256 УПК України встановлено, що суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження.

Згідно з ч. 2 ст. 256 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до ч. 1 ст. 257-1 ЦПК України, заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є громадянином України, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 6).

ОСОБА_1 є громадянкою України, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 5).

Від фактичних шлюбних відносин ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 року в смт. Красногвардійське Красногвардійського району АР Крим Україна народилась дитина чоловічої статі, про що свідчать копії довідки історії пологів № 1138/896, медичного свідоцтва про народження дитини серії НОМЕР_2, виданого ІНФОРМАЦІЯ_3 року, виписного епікризу та свідоцтва про встановлення батьківства серії НОМЕР_1, виданого 17 серпня 2016 року (а.с. 7, 8, 9, 10 відповідно).

Відповідно до вищевказаних копій медичного свідоцтва та свідоцтва про встановлення батьківства, місце народження дитини - смт. Красногвардійське, Красногвардійський район, Республіка Крим, Російська Федерація.

Згідно з п. 1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій визначається тимчасово окупованою територією. Датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року.

Відповідно до ч. 3, ч. 4 ст. 49 ЦК України, державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов'язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Згідно з ч. 1, ч. 2, ч. 4 ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація народження дитини проводиться з одночасним визначенням її походження та присвоєнням їй прізвища, власного імені та по батькові. Походження дитини визначається відповідно до Сімейного кодексу України. Державна реєстрація народження дитини проводиться за письмовою або усною заявою батьків чи одного з них за місцем її народження або за місцем проживання батьків. Підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади у сфері охорони здоров'я документи, що підтверджують факт народження дитини, а в разі їх відсутності рішення суду.

Пунктом 2 глави 1 розділу ІІІ Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України № 52/5 від 18 жовтня 2000 року (в редакції наказу Міністерства юстиції України № 3307/5 від 24 грудня 2010 року) встановлено, що підставами для проведення державної реєстрації народження дитини є: медичне свідоцтво про народження (форма № 103/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я № 545 від 08 серпня 2006 року, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України за № 1150/13024 від 25 жовтня 2006 року, що видається закладами охорони здоров'я незалежно від підпорядкування та форми власності, де приймаються пологи. У разі народження дитини поза закладом охорони здоров'я державна реєстрація народження проводиться на підставі медичного свідоцтва про народження або медичної довідки про перебування дитини під наглядом лікувального закладу (форма № 103-1/о), форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я № 545 від 08 серпня 2006 року, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України за № 1150/13024 від 25 жовтня 2006 року, про перебування дитини під наглядом лікувального закладу та висновку про підтвердження факту народження дитини поза закладом охорони здоров'я за формою, встановленою у додатку 3 до Порядку підтвердження факту народження дитини поза закладом охорони здоров'я, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 9 від 09 січня 2013 року.

Відповідно до ч. 2, ч. 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Статтями 3, 8, 9 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Вирішуючи питання щодо оцінки доказів у вказаній справі, суд бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справах «Кіпр проти Туреччини» та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать».

При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.

Спираючись на сформульований у цих справах підхід, Європейський суд з прав людини наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)».

Такий висновок Європейського суду з прав людини слід розуміти в контексті сформульованого у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у томі числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій територій.

Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини» Європейський суд з прав людини, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать.

Таким чином, враховуючи наведену практику Європейського суду з прав людини, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявниці, суд, оцінюючи надані письмові докази, виходить з вимог ст. 213 ЦПК України, щодо повного і всебічного з'ясування обставин справи на підставі всіх поданих доказів у їх сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території.

Відповідно до ч. 3 ст. 257-1 ЦПК України, у рішенні про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, зокрема, мають бути зазначені встановлені судом дані про дату і місце народження особи, про її батьків.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не мають можливості надати документи, необхідні для проведення державної реєстрації народження дитини, в зв'язку з чим реєстрація народження дитини не можлива без відповідного рішення суду.

Копією медичного свідоцтва про народження, виданого ІНФОРМАЦІЯ_3 року Красногвардійською центральною районною лікарнею, підтверджується факт народження ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 року дитини чоловічої статі (а.с. 8).

Копією свідоцтва про встановлення батьківства, видного 17 серпня 2016 року, підтверджується факт визнання батьком дитини чоловічої статі, народженої ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 року, ОСОБА_2 (а.с. 10).

Таким чином, суд вбачає підстави для встановлення факту народження ІНФОРМАЦІЯ_3 року дитини чоловічої статі в смт. Красногвардійське Красногвардійського району АР Крим у матері ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянки України, та батька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянина України.

Разом з тим, суд не вбачає підстав для задоволення вимог про зобов'язання Вільнянського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області зареєструвати народження дитини, оскільки аналіз положень ч. 5 ст. 257-1, ч. 2 ст. 259 ЦПК України дає підстави зробити висновок, що рішення суду про встановлення факту народження дитини на тимчасово окупованій території є підставою для державної реєстрації народження особи та видачі відповідного свідоцтва.

Відповідно до ст. 7 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року, ратифікованої Україною Законом № 69-V від 03 серпня 2006 року, ч. 4 ст. 257-1 ЦПК України, суд з метою захисту прав дитини допускає негайне виконання рішення суду.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 57-60, 209, 212-215, 234-235, 256-259 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.

Встановити факт народження ІНФОРМАЦІЯ_3 року дитини чоловічої статі - ОСОБА_3 в смт. Красногвардійське Красногвардійського району АР Крим від батьків: батько - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянин України, мати ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянка України.

В задоволенні іншої частини заяви відмовити.

Рішення підлягає негайному виконанню.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Н.М. Галянчук

12.01.2017

12.01.2017