Коростенський міськрайонний суд Житомирської області
провадження №2/279/23/17
Справа № 279/2014/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я
03 лютого 2017 року Коростенський міськрайонний суд
Житомирської області
у складі головуючого судді Волкової Н.Я.
з секретарем Прокопчук І.В.
позивача ОСОБА_1
представника позивача ОСОБА_2
відповідача ОСОБА_3
представника відповідача ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Коростені цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна,
В С Т А Н О В И В:
Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, зазначивши, що з 06.07.2011 року перебувають в шлюбі. До реєстрації шлюбу з 2002 року проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, наймали квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Вели спільне сімейне життя, спілкувались як подружжя, мали усталені відносини, що притаманні подружжю. Мають спільного сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після народження дитини спільно проживали в іншій орендованій квартирі за адресою: АДРЕСА_2 . Під час спільного проживання за спільні кошти придбали квартиру АДРЕСА_3 , право власності на яку було оформлено на відповідача.
Заявила вимоги про встановлення факту проживання з відповідачем однією сім`єю з жовтня 2002 року по 06.07.2011 року без реєстрації шлюбу, визнати квартиру АДРЕСА_3 спільною сумісною власністю сторін, виділити кожній стороні по 1/2 частині квартири.
В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримала з вищезазначених підстав та просила їх задовольнити. Пояснила, що з позовом звернулась з тієї причини, що відповідач заявив про те, що вона не має права на спірну квартиру, тому бажає, щоб квартира була визнана їх спільною. З 2002 року вони стали спільно проживати на орендованих квартирах. Коли в них народилась спільна дитина, то почали шукати квартиру для придбання. Придбавши спірну квартиру за спільні кошти, зробили в ній ремонт, переїхали проживати. Квартира була оформлена на відповідача. На момент укладення угоди про це їй було відомо. Для того, щоб зареєструватись в квартирі, з відповідачем уклала договір найму на момент його підписання знала про те, що відповідач є власником квартири. Під час спільного проживання вони мали спільний бюджет, вона також працювала, отримувала допомогу по безробіттю. Отримані кошти витрачала на сім`ю. В місяць її дохід становив розмір мінімальної заробітної плати. У 2011 році зареєстрували шлюб.
Відповідач позов не визнав та пояснив, що познайомився з позивачем та періодично зустрічався з нею, постійно з нею не проживав, орендував для неї житло. Коли народилась дитина, то для них він орендував житло, а потім за власні заощадження придбав спірну квартиру. Позивач знала, що квартира оформлена на нього. До моменту оформлення шлюбу сім`єю вони не були, а лише періодично зустрічались.
Вислухавши пояснення сторін, свідків, та проаналізувавши їх в сукупності з дослідженими в судовому засіданні матеріалами справи, суд дійшов висновку про наступне :
Судом встановлено, що між сторонами виник спір про розподіл майна, яке відповідач вважає спільною сумісною власністю, набутою під час проживання без реєстрації шлюбу.
Встановлення спірного факту позивачеві необхідно для підтвердження свого права на спірне майно.
Вказані правовідносини регулюються положеннями глав 6,7 Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі: КпШС України) (в період з жовтня 2002 року по 31.12.2003 року), глав 7,8 Сімейного кодексу України (далі: СК України) (в період з 01.01.2004 року по 06.07.2011 року), ст.372 ЦК України. Позивач також посилається на положення ст.368,ч.3 ЦК України, відповідно до якої майно, яке набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Однак враховуючи, що відповідно до ст.21,ч.1,2 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану, а проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя, посилання на вказану норму Закону є помилковим.
Згідно із ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл.8 цього Кодексу.
При застосуванні ст.74 СК України слід виходити з того, що вказана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.
Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст.74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. До відносин, які виникли до 1 січня 2004 року, застосовуються положення Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі КпШС України), якими не передбачено можливості визнання факту спільного проживання без реєстрації шлюбу як підстави для визнання набутого майна спільною сумісною власністю.
Спірна квартира була придбана 29.09.2005 року на підставі договору купівлі-продажу, право власності зареєстровано за відповідачем.
Реєстрація позивача в квартирі проведена 08.08.2007 року. 02.08.2007 року сторони між собою уклали договір найму жилого приміщення, відповідно до якого відповідач, як власник спірного жилого приміщення, виступив його наймодавцем, в позивач наймачем.
Зі змісту вказаного договору випливає, що позивач особисто визначила свій статус як наймача спірного майна, а не члена сім`ї його власника.
Посилання позивача на те, що, лише уклавши такий договір, вона могла зареєструватись в квартирі, не відповідає дійсності, оскільки одноособовий власник майна на свій розсуд розпоряджається своїм правом, в тому числі правом реєстрації в належній власності членів своєї сім`ї та інших осіб.
Укладаючи вказаний договір, позивач достеменно знала, що відповідач є одноособовим власником квартири, однак таке його право, вважаючи що вважала майно придбаним на спільні кошти, не оспорювала.
Як на докази проживання однією сім`єю позивач посилається на наявність спільної дитини, проживання в орендованих квартирах та спірній квартирі, участь у витратах на її утримання.
Свідок позивача ОСОБА_6 (мати позивача) свідчила про те, що сторони почали спільно проживати на квартирі, яку орендував відповідач. Коли в них народилась спільна дитина, то вона знайшла для них іншу квартиру. Потім вони придбали спірну квартиру, в якій проживають в даний час. Їй відомо про те, що на придбання квартири відповідач брав кредит, який сторони виплачували разом. Пізніше відносини між ними погіршились, виник спір про квартиру. Вона часто до них ходила, доглядала онука. Під час спільного проживання кожен з них окремо купував для себе одяг, вони окремо купували меблі. Відповідач оплачував квартиру, інші витрати несла позивач. Коли дочка завагітніла, то відповідач забрав її проживати спільно, сам їздив на роботу до Києва, де саме він працював їй не відомо. Свідок ОСОБА_7 (знайома позивача) свідчила, , що сторони зустрічались з 2003 року, спільно орендували квартири, придбали квартиру та переїхали в неї проживати. Коли вона приходила до позивача, то в квартирі періодично знаходився і відповідач. В неї склалось враження, що вони сім`я.
Показання свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 свідчать про їх суб`єктивне переконання в тому, що сторони проживали однією сім`єю.
Свідок відповідача ОСОБА_8 дала показання про те, що знайома з відповідачем по службі з 1999 року. Відповідач був зареєстрований у військовій частині, орендував житло. Про його відносини з позивачем їй відомо не було, вважала його неодруженим.
Проаналізувавши всі представлені докази, суд дійшов висновку про те, що позивачем не представлено достатніх, належних та достовірних доказів того, що на момент придбання спірного майна її проживання з відповідачем було постійним, вони мали спільний бюджет, несли спільні витрати, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права на обов`язки, тобто, що між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, які б спростовували твердження відповідача про те, що відносини між ними носили характер періодичних зустрічей, що вони мали окремий бюджет та несли окремі витрати, об`єднувала їх лише спільна дитина, до офіційного укладення шлюбу сімейного союзу між ними не існувало. Вимоги про визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ безпосередньо пов`язані з встановленням факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу.
За таких обставин позовні вимоги є необґрунтованими і задоволенню не підлягають.
На підставі викладеного, керуючись ст.3,6,11,15,60,209,212-218 ЦПК України, ст.3,21,74 СК України,
В И Р І Ш И В :
В задоволенні позовних вимог відмовити.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через Коростенський міськрайонний суд в 10-денний строк з дня проголошення рішення, а стороною, яка не була присутня при його проголошенні - в той же строк з дня отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, а в разі подання апеляційної скарги - після розгляду справи апеляційним судом, якщо рішення не було скасовано .

Суддя: підпис: копія згідно оригіналу: суддя: