УХВАЛА

іменем україни

25 січня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - виконавчий комітет Марганецької міської ради Дніпропетровської області, про зобов'язання вчинити дії за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що він є власником 19/20 частки будинку з надвірними спорудами АДРЕСА_1 а саме, йому на праві спільної часткової власності належать: житловий будинок, позначений на плані літ. «Б», погріб, позначений на плані літ. «В», літній душ, позначений на плані літ. «Г», туалет, позначений на плані під літ. «Д», літня кухня, позначена на плані під літ. «Ж». Відповідачці належить 1/20 частки вказаного будинку, а саме: недобудований житловий будинок готовністю 36 %, позначений на плані під літ. «Е». Право спільної часткової власності його та ОСОБА_4 зареєстровано в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно із зазначенням розміру частки та майна, що її складає.

Вказував на те, що між його часткою у будинковолодінні та часткою відповідачки відсутній паркан, ОСОБА_4 перешкоджає його встановленню. Він звернувся до виконкому зі скаргою на дії ОСОБА_4, за результатами розгляду скарги винесено припис, в якому відповідачці було рекомендовано не обмежувати доступ для встановлення паркану уздовж літньої кухні згідно меж, зазначених у державному акті про право приватної власності на землю. Однак ОСОБА_4 вказані вказівки не виконує.

З урахуванням зазначеного, позивач просив зобов'язати ОСОБА_4 не чинити йому перешкод у встановленні паркану між їх будинками АДРЕСА_1 згідно меж, зазначених у державному акті про право приватної власності на землю.

Рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 23 травня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_4 не чинити ОСОБА_3 перешкод у встановленні паркану між будинками з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 згідно меж, зазначених у державному акті про право приватної власності на землю.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 липня 2016 року рішення районного суду скасовано та ухвалено нове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції, керуючись ст. 152 ЗК України, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог та зобов'язав ОСОБА_4 не чинити ОСОБА_3 перешкод у встановленні паркану між будинками з надвірними спорудами АДРЕСА_1, згідно меж, зазначених у державному акті про право приватної власності на землю, оскільки власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, а відповідачем не надано доказів порушення ОСОБА_3 меж між їх домоволодіннями та самовільного зайняття позивачем земельної ділянки, яка знаходиться у її користуванні.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3, оскільки усунення перешкод у встановленні паркану не є відновленням чи встановленням меж земельної ділянки відповідно до вимог ст. ст. 91, 106, 152 ЗК України.

З такими висновком суду апеляційної інстанції погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що ОСОБА_3 належить на праві приватної спільної часткової власності 19/20 часток будинку з надвірними спорудами АДРЕСА_1 Підстава виникнення права власності: свідоцтво на право особистої власності на домоволодіння, б/н, видане виконавчим комітетом Марганецької міської Ради народних депутатів Дніпропетровської області 8 вересня 1981 року на підставі рішення виконкому від 22 квітня 1980 року № 223, свідоцтво про право на спадщину № 1568, видане державним нотаріус Марганецької державної нотаріальної контори 27 квітня 1983 року.

ОСОБА_4 належить на праві приватної спільної часткової власності 1/20 частка зазначеного будинку з надвірними спорудами.

Згідно з державним актом на право приватної власності на землю від 7 серпня 1996 року, виданого на підставі рішення виконкому Марганецької міської ради від 31 липня 1996 року № 338/1, ОСОБА_3 передано в приватну власність земельну ділянку площею 0,0928 га у межах згідно з планом. Земельна ділянка розташована по АДРЕСА_1 Землю передано для обслуговувані житлового будинку.

Дані про право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку 0,0928 га за адресою: АДРЕСА_1 внесені до Державного земельного кадастру про земельну ділянку.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_3 як на обґрунтування позовних вимог, посилався на те, що відповідач чинить йому перешкоди у встановленні паркану між їх будинками, не виконує припис щодо усунення цих порушень, винесений виконавчим комітетом Марганецької міської ради Дніпропетровської області 8 грудня 2015 року за результатами розгляду його скарги на дії відповідача.

Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з положеннями ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним.

Загальні положення про право власності викладені у главі 23 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 2 ст. 373 ЦК України право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

На підставі ст. 90 ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку встановленому законом.

Згідно з ч. 1 ст. 91 ЗК України власники земельних ділянок, зокрема, зобов'язані не порушувати права власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, та дотримуватися правил добросусідства.

Відповідно до ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

14 листопада 2015 року ОСОБА_3 звернувся до виконавчого комітету Марганецької міської ради Дніпропетровської області зі скаргою на дії ОСОБА_4 щодо створення у 2015 році компостної ями під будівлею його літньої кухні.

8 грудня 2015 року комісією у складі спеціаліста II категорії відділу землекористування та екології та двох спеціалістів відділу з питань містобудування та архітектури виконкому Марганецької міської ради Дніпропетровської області в присутності ОСОБА_3 складено акт обстеження земельних ділянок ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 Згідно з вказаним актом при обстежені вказаних земельних ділянок візуально виявлено факт порушення меж з боку співвласниці ОСОБА_4, яка створила компостну яму під будівлею літньої кухні ОСОБА_3 та перешкоджає йому встановити паркан уздовж літньої кухні на власній земельній ділянці для збереження свого житла від руйнування ОСОБА_4, що є порушенням ст. 103 ЗК України. Згідно з актом ОСОБА_4 настійно рекомендовано не обмежувати доступ до земельної ділянки, власником якої є ОСОБА_3, та дотримуватися змісту добросусідства.

Апеляційний суд наведене не врахував, не дав оцінку тому, чи ОСОБА_4 виконано вказаний припис, чи продовжують чинитись перешкоди позивачу у користуванні належною йому земельною ділянкою.

Разом з тим, вирішуючи спір, апеляційний суд послався на те, що позивачем не доведено, що він намагається відновити саме межі земельної ділянки чи позначити їх шляхом встановлення паркану, а усунення перешкод у встановленні паркану не є відновленням чи встановленням меж земельної ділянки відповідно до вимог ст. ст. 91, 106, 152 ЗК України.

При цьому апеляційний суд не звернув увагу на те, що позивач звернувся до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні своєю земельною ділянкою, тоді як вимоги щодо встановлення чи відновлення меж земельної ділянки позивачем не заявлялись, таким чином невірно визначившись з предметом позову та ухваливши нове рішення, фактично не переглянувши рішення районного суду в межах заявлених вимог, що не відповідає вимогам ч. 1 ст. 303 ЦПК України.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції, у порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України, не визначився з характером правовідносин, які склалися між сторонами, та нормою права, що підлягає застосуванню, залишив поза увагою, що межі земельної ділянки, яка належить позивачу на праві власності, визначені у державному акті про право власності на землю від 7 серпня 1996 року, а позивач просив усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, а саме, перешкоди у встановленні на його земельній ділянці паркану по межі, визначеній у державному акті та передчасно відмовив позивачу у позові про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, не з'ясувавши, чи є право позивача, як власника землі, порушеним.

За таких обставин, ураховуючи, що апеляційним судом не встановлені всі фактичні обставини від яких залежить правильне вирішення справи, та допущені порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, рішення апеляційного суду відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 липня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик