Справа № 152/1595/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

16 січня 2017 року Шаргородський районний суд Вінницької області

в складі:

головуючого судді - Славінської Н.Л.,

з участю:

секретаря судового засідання - Бабиної І.Д.,

позивачки - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Шаргороді Вінницької області в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

встановив:

31.10.2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Мотивуючи позовні вимоги ОСОБА_1 зазначила, що перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 21.11.1986 року. Від шлюбу вона та відповідач неповнолітніх дітей не мають.

ОСОБА_1 просить шлюб розірвати, зсилаючись на те, що спільне життя в шлюбі з відповідачем не склалося через різні характери та погляди на сімейне життя, внаслідок чого між нею та відповідачем виникали непорозуміння. Вважає, що подальше спільне життя та збереження шлюбу неможливе і суперечить її інтересам, так як понад 10 років однією сім'єю з відповідачем вона не проживає, на примирення не згодна.

Крім того, просить стягнути з відповідача витрати, понесені нею при зверненні в суд.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала, зсилаючись на ті самі обставини. Просить шлюб з відповідачем розірвати, оскільки за час, наданий судом для примирення, її стосунки з відповідачем не покращилися, вони не помирилися. Протягом останніх десяти років відповідач то повертається в сім'ю, то іде із сім'ї, тому вона має стійке волевиявлення до розірвання шлюбу. Також, вона має намір створити іншу сім'ю. Крім того, просить стягнути з відповідача понесені нею судові витрати по сплаті судового збору.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні не заперечував щодо розірвання шлюбу, так як за час, наданий судом для примирення, з позивачкою не помирився. Щодо стягнення з нього судових витрат по сплаті судового збору - заперечує, так як розірвання шлюбу можливе було через органи ДРАЦСу, проте, позивачка звернулася з позовом до суду. При цьому зазначив, що розірвання шлюбу відбувається не з його вини, тому вважає, що підстави для стягнення з нього на користь позивачки судового збору - відсутні.

Вирішуючи спір, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 21.11.1986 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 (а.с.6).

Від шлюбу позивачка та відповідач неповнолітніх дітей не мають, що стверджували сторони в судовому засіданні, тому, в силу вимог ч.1 ст.61 ЦПК України, вказані обставини доказуванню не підлягають.

Судом встановлено, що позивачка та відповідач до органу державної реєстрації актів цивільного стану із заявою про розірвання шлюбу, в порядку, передбаченому ст.106 СК України не зверталися, що стверджували сторони в судовому засіданні, тому, в силу вимог ч.1 ст.61 ЦПК України, вказана обставина доказуванню не підлягає.

Позивачка не бажає миритися з відповідачем, має стійке волевиявлення, спрямоване на припинення сімейних відносин і розірвання шлюбу.

Причиною розладу в сім'ї стали різні характери та погляди на сімейне життя, ведення господарства, вирішення сімейних проблем, що призводить до непорозумінь в сім'ї та суперечить інтересам позивачки, так як розлад в сім'ї позивачки та відповідача носить тривалий характер, оскільки протягом останніх десяти років між сторонами виникають конфлікти, що призводять до окремого проживання подружжя.

Наданий судом строк для примирення не покращив стосунків подружжя. За час, наданий судом для примирення подружжя, сторони не помирилися і однією сім'єю не проживають.

При розгляді справи судом встановлено фактичні взаємини між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, а саме: що у їх сім'ї виник не короткочасний розлад, а тривалий розлад з приводу конфліктів щодо розв'язання питань спільного сімейного життя, що призвело до того, що сторони не проживають однією сім'єю.

Відповідач ОСОБА_2, за клопотанням якого судом надався сторонам строк на примирення, не навів доказів того, що рішення ОСОБА_1 про розірвання шлюбу безпідставне та передчасне, оскільки за час, наданий судом для примирення, сторони не помирилися, позивачка і надалі наполягає на розлученні, маючи стійке волевиявлення до розірвання шлюбу.

Таким чином, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу неможливе та суперечить інтересам позивачки, шкодить її здоров'ю через конфлікти.

Крім того, суд, при вивченні і оцінці мотивів розлучення та фактичних взаємин подружжя, не вбачає підстав для повторного вжиття заходів до примирення подружжя. Тому, у суду склалася переконаність, що є достатні підстави для розірвання шлюбу.

Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються Конституцією України та Сімейним кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції», і є частиною національного законодавства України.

Згідно із ст.51 Конституції України та ст.24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання.

Відповідно до ст.ст.105, 110, 112 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного із подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ч.1 ст.110 СК України).

Згідно зі ст.112 СК України, суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них.

Оскільки у суду склалася достатня переконаність у тому, що подальше спільне життя подружжя неможливе, що позивачка наполягає на розлученні і має стійке волевиявлення до розірвання шлюбу, а вжиті судом заходи до примирення, передбачені ст. 111 СК України, позитивного результату - примирення - не дали, що збереження шлюбу та подальше спільне проживання подружжя суперечить інтересам позивачки, то суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (ч.2 ст.79 ЦПК України).

Згідно з вимогами ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Відповідно до квитанції від 31.10.2016 року за №0.0.643436258.1 при зверненні в суд позивачкою ОСОБА_1 сплачено судовий збір в сумі 551,20 грн. (а.с.1).

Отже, в силу вимог ч.1 ст.88 ЦПК України, підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_2 на користь позивачки ОСОБА_1 сплачений нею при зверненні в суд судовий збір в сумі 551,20 грн.

При цьому, суд вважає помилковим ствердження відповідача ОСОБА_2 про те, що судовий збір не підлягає стягненню з нього, так як шлюб розривається не з його вини, а саме з вини позивачки, її необдуманих дій, не звернення позивачки у органи ДРАЦСу про розірвання шлюбу, а відразу з позовом до суду, у зв'язку із чим саме позивачка, на його думку, має нести судові витрати по сплаті судового збору.

Вказані ствердження відповідача суд вважає помилковими, виходячи із такого.

Відповідно до ст.106 СК України, шлюб між подружжям, яке не має дітей, розривається органом державної реєстрації актів цивільного стану за заявою подружжя, а не за заявою тільки позивачки, чи тільки відповідача.

Судом встановлено, що діти подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - повнолітні, тому, в розумінні ст.6 СК України, не мають правового статусу дитини, а відтак, позивачка та відповідач мали право звернутися до органу державної реєстрації актів цивільного стану із спільною заявою про розірвання шлюбу.

Із такою спільною заявою про розірвання шлюбу подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до органу державної реєстрації актів цивільного стану не зверталися.

Відповідно до ч.1 ст.55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.8 Конституції України, Конституція України має найвищу юридичну силу… Норми Конституції є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Право жінки та чоловіка на шлюб, який ґрунтується на вільній їх згоді та рівноправ'ї, що стосується як перебування в шлюбі, так і його розірвання, гарантується ст.51 Конституції України, та належить до конституційних прав і свобод людини і громадянина, тому підлягає захисту безпосередньо в судовому порядку.

Таким чином, право позивачки на звернення з позовом до суду про розірвання шлюбу є її конституційним правом.

Відповідно до ч.3 ст.3 ЦПК України, відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною.

Крім того, нормами глави 8 ЦПК України щодо судових витрат, в тому числі, вимогами ч.1 ст.88 ЦПК України, розподіл судових витрат між сторонами не ставиться у залежність від наявності вини одного із подружжя у розірванні шлюбу, а ставиться у залежність від того, на користь якої сторони суд ухвалив рішення.

Керуючись ст.ст.3, 6, 10, 11, 60, 88, 212-215, 218, 223 ЦПК України, на підставі ст.ст.24, 105, 110, 112 СК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу - задовольнити.

Розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, зареєстрований Клекотинською сільською радою Шаргородського району Вінницькій області 21.11.1986 року, актовий запис за №29.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати по сплаті судового збору в сумі 551 (п'ятсот п'ятдесяти однієї) гривні 20 копійок.

Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку до Апеляційного суду Вінницької області через Шаргородський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: