Справа № 487/3473/16-ц
Провадження № 2/487/146/17
27.03.2017 року м. Миколаїв
Заводський районний суд м. Миколаєва у складі:
головуючого-судді Карташевої Т.А.
при секретарі Уманському І.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду Заводського району м. Миколаєва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про встановлення порядку користування квартирою,-
Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 виділивши в користування ОСОБА_1 кімнати №2 площею 12,2 кв.м, залишити у спільному користуванні співвласників наступні приміщення: кухню площею 10,2 кв.м, ванну кімнату площею 2,6 кв.м, вбиральню площею 0,9 кв.м, коридор площею 2,4 кв.м, 9,7 кв.м, вбудовані шафи площею 1,4 кв.м, 3,3 кв.м.
В обгрунтування позову позивач вказав, що він та відповдачі на підставі договору мін від 30.05.2000 року набули у спільну власність квартиру АДРЕСА_1 В теперішній час з відповідачкою ОСОБА_2 у нього склалися неприязні стосунки, ОСОБА_2 не надає доступ до квартири.
Згідно з технічним паспортом спірна квартира розташована на 12 поверсі та складається з трьох кімнат загальною площею 74,4 кв.м, житловою площею 40 кв.м, у тому числі: перша кімната 18,9 кв.м, друга кімната 12,2 кв. м, третя кімната 8,9 кв.м, кухня площею 10,2 кв.м, ванна кімната площею 2,6 кв. м, вбиральня площею 0,9 кв.м, коридор площею 2,4 кв.м, 9,7 кв.м, вбудована шафа площею 1,4, 3,3 кв.м, балкон площею 6,0/1,8 кв.м, лоджія площею 4,2/2,1 кв.м.
Позивач вважає, що оскільки житлова площа квартири складає 40 кв.м, відповідно у його користування як співвласника квартири в ідеальному варіанті повинно бути виділено 13,3 кв.м житлової площі, якій відповідає кімната №2 житловою площею 12,2 кв.м.
В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги, дали пояснення аналогічні змісту позовної заяви. В подальшому у судовому засіданні позивач та його представник не були пристуніми, надавши заяву про розгляд справи без їх участі та про ухвалення заочного рішення.
Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 в судовому засіданні не були присутніми, причин неявки суду не повідомили, про час і місце судового розгляду були сповіщені у встановленому законом порядку.
З урахуванням заяви позивача про відсутність заперечень щодо заочного розгляду справи, відповідно до вимог ст. 169 ч. 4, ст. 224 ЦПК України, суд вважає можливим прийняти заочне рішення на підставі доказів, що є у справі.
Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного.
Згідно зі ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно зі ст. 317 цього Кодексу власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не випливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
У ст. 321 ЦК України зазначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.
Відповідно до ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.
Володіння і користування майном, яке належить на праві спільної сумісної власності, відбувається спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За згодою співвласників відбувається і розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності (ч.ч.1,2 ст.369 ЦК України).
Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.
Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому.
Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі.
Згідно зі ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.
Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Відповідно до вимог ст. 383 Цивільного кодексу України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Відповідно до вимог ч.1 ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Пункт 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 р. №7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» роз*яснює, що при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири.
Якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності.
Пунктом 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз'яснено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.
Судом встановлено, що сторони є власниками квартири АДРЕСА_1 на підставі договору міни від 30.05.2000 року. Частки сторін у праві спільної власності є рівними.
Спірна квартира, відповідно до технічного паспорту, розташована на 12 поверсі 15 поверхового будинку та складється з трьох кімнат загальною площею 74,4 кв.м, житловою площею 40 кв.м, у тому числі: кімната №1 18,9 кв.м, кімната №2 12,2 кв. м, кімната №3 8,9 кв.м, кухня площею 10,2 кв.м, ванна кімната площею 2,6 кв. м, вбиральня площею 0,9 кв.м, коридор площею 2,4 кв.м, 9,7 кв.м, вбудована шафа площею 1,4, 3,3 кв.м, балкон площею 6,0/1,8 кв.м, лоджія площею 4,2/2,1 кв.м. Всі три кімнати ізольовані. До кімнати площею 18,9 кв. м примикає балкон, до кухні - лоджія.
У спірній квартирі зареєстровані та проживають відповідачі.
Позивач проживає в АДРЕСА_2
Позивач в судовому засіданні пояснив, що він не має доступу до спірної квартири з 2011 року через виникнення непорозумінь з відповідачами.
Сторони не можуть в добровільному порядку встановити порядок користування квартирою.
Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна і правовий режим спільної власності зберігається, суд вважає можливим виділити в користування позивачу частку, адекватну розміру його частки у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв'язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.
Запропонований позивачем варіант порядку користування спірною квартирою з виділенням йому у користування житлової кімнати площею 12,2 кв. м, відповідає його частці у праві спільної власності (1/3), та не порушить права інших співвласників спірної квартири, при цьому кухня площею 10,2 кв. м, ванна кімната площею 2,6 кв.м, вбиральня площею 0,9 кв.м, коридор площею 2,4, 9,7 кв.м, вбудовані шафи площею 1,4, 3, 3 кв.м залишаються в загальному користуванні.
Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в сумі 551 грн. 21 коп.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10, 11, 57-61, 88, 169, 209, 212-215, 218, 224, 228 ЦПК України, ст.ст. 316, 317, 319, 321, 358, 368, 369, 383 ЦК України, суд,-
Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.
Встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 виділивши в користування ОСОБА_1 кімнату №2 площею 12,2 кв. м.
Кухню площею 10,2 кв.м, ванну кімнату площею 2,6 кв.м, вбиральню площею 0,9 кв.м, коридор площею 2,4; 9,7 кв.м, вбудовані шафи площею 1,4; 3.3 кв.м, залишити у спільному користуванні.
Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 551 грн. 21 коп. по 275 грн. 50 коп. з кожного.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку - до апеляційного суду Миколаївської області через Заводський районний суд м. Миколаєва шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Суддя Т.А. Карташева