У Х В А Л А

13 січня 2017 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Романюка Я.М., Гуменюка В.І., Лященко Н.П.,
розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд рішення апеляційного суду Чернівецької області від 11 травня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 вересня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування,

встановила:

Рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 19 лютого 2016 року у задоволенні позову відмовлено за безпідставністю.

Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 11 травня 2016 року рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 19 лютого 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову.

Визнано недійсним договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований по АДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 26 жовтня 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Хотинскього районного нотаріального округу Чернівецької області Масловською І.Ю.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 вересня 2016 року ОСОБА_4 відмовлено у відкритті касаційного провадження.

У поданій до Верховного Суду України заяві ОСОБА_4 просить скасувати рішення судів апеляційної та касаційної інстанцій у справі та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права та на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме: статей 203, 229-233, 717, 719, 722, 727 ЦК України.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції, з висновками якого погодився суд касаційної інстанції, виходив з того, що оскільки встановлено похилий вік ОСОБА_5, потребу у догляді й сторонній допомозі, наявність спірного житла як єдиного місця проживання та продовження позивачем проживати в спірному житловому будинку після укладення договору дарування, а також сплату ним комунальних послуг, а тому наявні усі підстави для задоволення позову, що відповідає висловленій правовій позиції у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року.

У наданих для порівняння ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ:

- від 21 вересня 2016 року суд касаційної інстанції виходив з того, що задовольняючи позов, суди не встановили, щодо яких саме умов правочину помилялася позивачка, чи є ці умови істотними і чи існували ці обставини саме на момент вчинення правочину. Докази того, що станом на момент укладення оспорюваного договору ОСОБА_3 мала намір укласти договір довічного утримання та докази, які б свідчили про досягнення між сторонами згоди з усіх істотних умов такого договору, у матеріалах відсутні;

- від 16 червня 2016 року суд касаційної інстанції виходив з того, що позивачем не надано жодних доказів, підтверджуючих те, що спірний договір укладений внаслідок помилки чи обману;

- від 4 серпня 2016 року суд касаційної інстанції виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність умислу та факту обману в діях відповідачів, та вважав, що доводи про те, що дійсні наміри позивача не були направлені на укладення договору дарування, а не укладення договору довічного утримання, не є підставою для визнання правочину недійсним на підставі статті 230 ЦК України.

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року суд виходив з того, що вирішуючи питання про наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суду необхідно встановити: вік позивача, його стан здоров'я та потребу у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування, тощо.

Порівняння вищенаведених судових рішень із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що судами касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшли протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог, а надана для порівняння постанова Верховного Суду України не слугує прикладом невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування за заявою ОСОБА_4 про перегляд рішення апеляційного суду Чернівецької області від 11 травня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 вересня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.М. Романюк

В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко