АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД М. КИЄВА
Апеляційне провадження №22-ц/796/756/2017 Головуючий в 1 інстанції - Рибак М.А.
Доповідач - Желепа О.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого Желепи О.В.

суддів Рубан С.М., Заришняк Г.М.

при секретарі Перетятько А.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 листопада 2016 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_5 про поділ майна подружжя, -

Заслухавши доповідь судді Желепи О.В., пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

ВСТАНОВИЛА :

У січні 2016 року ОСОБА_4 (далі по тексту - позивач) звернулась до Шевченківського районного суду міста Києва із позовом до ОСОБА_3 (далі по тексту - відповідач) про поділ майна, що належить на праві спільної сумісної власності.

Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 1985 по 20.11.2007 року. Після розірвання шлюбу сторони домовились про порядок користування спільним майном, набутим за час шлюбу.

На початку 2014 року відповідач запропонував позивачу подарувати частину спільної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 їх доньці ОСОБА_8, а через те, що зазначена квартира була набута за час шлюбу, йому необхідно було отримати письмову згоду позивача. Свою пропозицію ОСОБА_3 обґрунтував тим, що їх дитині необхідно мати власне житло. Взамін її частки у зазначеній квартирі ОСОБА_3 пообіцяв переоформити на відповідача їх спільну квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, оскільки він нею не користується та проживає в м. Одесі. Позивач погодилась на зазначену пропозицію та надала свою письмову згоду на укладення договору дарування квартири, який було укладено 04.03.2014 року. Разом із тим, відповідач свою обіцянку переоформити спільну квартиру у м. Києві на позивача не виконав, мотивуючи це тим, що він часто знаходиться за кордоном та в нього не вистачає на це часу.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 09 листопада 2016 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна, що належить на праві спільної сумісної власності - задоволений частково.

Здійснено поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме:

Визнано в порядку поділу майна подружжя за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2.

Визнано в порядку поділу майна подружжя за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судовий збір в сумі 3445,00 грн.

В задоволенні інших вимог - відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням, представник відповідача подав апеляційну скаргу в якій просив про його скасування та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову.

В скарзі вказував на те, що висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи, суд вірно встановивши, що строк позовної давності для позивача починається від часу, коли вона довідалась про порушення своїх прав, разом з тим, безпідставно не врахував, що цім часом є той день, коли позивач зверталась з аналогічними позовними вимогами до суду в м. Одеса. Суду були надані всі документи зі справи про поділ майна, яка розглядалась Одеським судом, які свідчать про те, що про порушення свого права позивач довідалась в 2008 році, а не в 2014 році, як вона вказує в своїй позовній заяві.

Також позивач не довела суду, що між ними існували, якісь домовленості, щодо квартири в м. Києві. Суд не вірно застосував норми матеріального права. Та безпідставно не задовольнив його заяву про застосування строків позовної давності.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого судом рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку.

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Ст. ст. 70, 71 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Задовольняючи позов, суд вважав встановленими такі обставини.

ОСОБА_4 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі з 22.06.1985 року по 03.12.2007 року (а.с. 7).

За час перебування сторін в шлюбі, 09.10.2002 року між ОСОБА_6 (за договором - продавець) та ОСОБА_3 (за договором - покупець) було укладено договір купівлі- продажу квартири № 14, яка знаходиться в будинку АДРЕСА_2 (а.с. 73).

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_2 була придбана під час перебування ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі, а тому є спільним майном подружжя.

Відповідачем не було надано суду належних, допустимих та беззаперечних доказів на підтвердження того, що спірна квартира була придбана не за рахунок спільних коштів подружжя, а також після фактичного припинення шлюбних відносин між сторонами. Не знайшли свого підтвердження ці обставини і в ході розгляду справи.

Дослідивши наявні в справі письмові докази, колегія суддів прийшла до висновку, що вищенаведені обставини справи, які суд вважав встановленими є доведеними.

Висновок суду про те, що спірна квартира є спільним майном подружжя, оскілки відповідачем не були надані докази її придбання за особисті кошти, відповідає цим обставинам та вимогам закону.

Разом з тим, судом першої інстанції, було відмовлено в задоволенні заяви відповідача про застосування строків позовної давності. Оскільки суд дійшов висновку, що такий строк пропущений не був, так як відповідач не надав суду доказів на підтвердження того, що він не визнавав за позивачем право власності на спірну квартиру.

Колегія суддів з таким висновком в повній мірі погодитись не може, так як він не відповідає встановленим обставинам справи, та спростовується наданими суду першої інстанції доказами, яким суд не дав належної правової оцінки.

Частиною 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 СК України до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 у 2008 році зверталась до Приморського районного суду міста Одеси із позовною заявою до ОСОБА_7 про поділ майна, в якому, серед іншого, вона ставила питання про визнання за нею права власності на частину квартири АДРЕСА_2 (а.с. 153-154).

Разом із тим, ухвалою судді Приморського районного суду міста Одеси від 23.06.2008 року вказаний позов було визнано неподаним та повернуто позивачу (а.с. 156).

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 02.06.2011 року ухвалу Приморського районного суду міста Одеси від 23.06.2008 року скасовано та передано матеріали справи до суду для вирішення питання в порядку цивільно-процесуального закону (а.с. 190-191).

Ухвалою судді Приморського районного суду міста Одеси від 18.07.2011 року вказаний позов було визнано неподаним та повернуто позивачу (а.с. 193).

Як було встановлено судом і це не заперечувалось представниками сторін по справі , в місті Києві подружжя за час шлюбу АДРЕСА_2 на праві власності мало лише одну квартиру.

Позивачка в даній справі, за захистом свого порушеного права, щодо цієї квартири, в суд м. Одеси звернулась іще в 2008 році і до 2011 року в судах м. Одеси в провадженні перебувала справа про поділ майна, предметом якої в тому числі була і спірна квартира.

Таким чином, висновок суду про те, що про порушення своїх прав на спірну квартиру позивач довідалась лише в 2014 році не ґрунтується на наданих сторонами доказах та спростовується вищенаведеними судовими рішеннями.

Посилання позивача на те, що відповідач визнавав за нею право на спірну квартиру, частину якої обіцяв їй подарувати є недоведеними. Ця обставина категорично заперечувалась відповідачем в суді.

Таким чином, за наявності в справі доказів про те, що спір між сторонами щодо спірної квартири існував ще з 2008 року, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що строк позовної давності для позивача необхідно відраховувати з 2014 року.

Оскільки з даним позовом позивачка звернулась до суду в січні 2016 року, остання пропустила строк позовної давності, який не просила суд поновити, що є підставою для відмови їй в задоволенні її вимог про поділ спільного майна подружжя.

Крім того, на стадії апеляційного розгляду було встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 30.07.2016 року, квартира АДРЕСА_2(спірна квартира) на праві власності належить ОСОБА_5, який був залучений апеляційним судом в якості третьої особи.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення в листопаді 2016 року про визнання права власності на вказану квартиру за позивачем, ухвалив рішення, яке порушує права та обов'язки вказаної особи, не залученої до розгляду справи.

Так, як рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права , ті обставини справи, які суд вважав встановленими є недоведеними, спростовуються наданими сторонами доказами, відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 листопада 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_5 про поділ майна подружжя відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20-ти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Судді: