Ухвала іменем україни
25 січня 2017рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКоротуна В.М., суддів: Завгородньої І.М., Мазур Л.М.,Писаної Т.О., Попович О.В.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Волосківської сільської ради Менського району Чернігівської області, третя особа - відділ культури та туризму Менської районної державної адміністрації Чернігівської області, про поновлення пропущеного строку звернення до суду, визнання незаконним розпорядження та рішення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою Волосківської сільської ради Менського району Чернігівської області на рішення Менського районного суду Чернігівської області від 02 березня 2015 року та рішення апеляційного суду Чернігівської області від 15 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_6 звернулася до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що з 26 березня 2010 року працювала директором Волосківського будинку культури Менського району Чернігівської області на 0,75 % ставки. Рішенням виконавчого комітету Волосківської сільської ради від 8 квітня 2014 року № 16 її дії на посаді директора будинку культури 30 березня 2014 року визнано грубим порушенням трудової дисципліни та враховано як прогул, а розпорядженням Волосківської сільської ради від 11 квітня 2014 року № 12 її звільнено з указаної посади у зв'язку з грубим порушенням трудової дисципліни згідно з п. 7 ст. 40 КЗпП України, а 30 березня 2014 року вирішено вважати днем прогулу.

Позивачка вважала її звільнення незаконним, оскільки 30 березня 2014 року не знаходилась на робочому місці у нетверезому стані, а з головою сільської ради у неї виникли неприязні стосунки. Після цього для захисту своїх трудових прав вона зверталася до прокуратури Менського району Чернігівської області, територіальної Державної інспекції з питань праці у Чернігівській області, які порекомендували їй звернутися до суду.

У зв'язку з викладеним позивач просила поновити їй строк звернення до суду та визнати причини пропуску цього строку поважними; скасувати як незаконні зазначені вище рішення виконавчого комітету та розпорядження сільської ради; поновити її на посаді директора Волосківського будинку культури Менського району Чернігівської області на 0,75 % ставки; стягнути на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та відшкодувати їй моральну школу в розмірі 3 тис. грн.

Справа судами розглядалася неодноразово.

Рішенням Менського районного суду Чернігівської області від 2 березня 2015 року позов ОСОБА_6 задоволено частково. Стягнуто з Волосківської сільської ради Менського району Чернігівської області на користь ОСОБА_6 2 тис. грн моральної шкоди. В іншій частині позову відмовлено. Розподілено судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 15 вересня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково.

Поновлено ОСОБА_6 строк звернення до суду.

Визнано незаконними рішення виконавчого комітету Волосківської сільської ради від 8 квітня 2014 року № 16 та розпорядження голови Волосківської сільської ради від 11 квітня 2014 року № 12.

Поновлено ОСОБА_6 на роботі на посаді директора Волосківського будинку культури з 12 квітня 2014 року.

Стягнуто з Волосківської сільської ради Менського району Чернігівської області на користь ОСОБА_6 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 12 квітня 2014 року по 15 вересня 2015 року у розмірі 22 581 грн 96 коп. та 2 тис. грн на відшкодування моральної шкоди.

У поданій касаційній скарзі Волосківська сільська рада Менського району Чернігівської області, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 335 ЦПК Українипід час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_6, суд першої інстанції виходив із того, що вона 30 березня 2014 року знаходилась на робочому місці у нетверезому стані, проте була звільнена незаконно, з порушенням вимог ч. 3 ст. 184 КЗпП України, оскільки є одинокою матір'ю та самостійно виховує двох доньок, яким немає 14 років. Разом з тим суд вважав, що позивач без поважних причин пропустила строк звернення до суду, що є підставою для відмови в позові. Однак оскільки її звільнено з роботи незаконно, то суд стягнув на її користь моральну шкоду.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про те, що позивач була звільнена незаконно, з порушенням вимог ч. 3 ст. 184 КЗпП України, оскільки є одинокою матір'ю та самостійно виховує двох доньок, яким немає 14 років. З урахуванням викладеного дійшов висновку про скасування оскаржуваних рішення та розпорядження Волосківської сільської ради та поновлення позивача на посаді, стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Крім того, апеляційний суд поновив позивачу строк на звернення до суду, визнавши причини його пропуску поважними.

Такі висновки є правильними та відповідають обставинам у справі.

Судами встановлено, що ОСОБА_6 у порядку переведення з 26 березня 2010 року працювала директором Волосківського будинку культури Менського району Чернігівської області на 0,75 % ставки. Рішенням виконавчого комітету Волосківської сільської ради від 8 квітня 2014 року № 16 її дії на посаді директора будинку культури 30 березня 2014 року визнано грубим порушенням трудової дисципліни та враховано як прогул, а розпорядженням Волосківської сільської ради від 11 квітня 2014 року № 12 її звільнено з указаної посади у зв'язку з грубим порушенням трудової дисципліни згідно з п. 7 ст. 40 КЗпП України, а 30 березня 2014 року вирішено вважати днем прогулу.

Відповідно до п. 7 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності, можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння.

Згідно з ч. 1 ст. 43 КЗпП розірвання трудового договору з підстав, передбачених п. 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 ст. 40 і п. п. 2 і 3 ст. 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами, профкомом клубних працівників 23 лютого 2015 року відмовлено у наданні згоди на розірвання трудового договору з ОСОБА_6 на підставі п. 7 ст. 40 КЗпП України, як такої, що суперечить п. 3 ст. 184 КЗпП України (а. с. 240, т. 1).

Згідно з положеннями ст. 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 є одинокою матір'ю, сама виховує і утримує двох доньок, яким не виповнилось 14 років: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, про що свідчать відповідні свідоцтва про народження дітей та підтверджується довідкою Волосківської сільської ради Менського району Чернігівської області від 17 червня 2014 року.

За таких обставин суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що звільнення позивача ОСОБА_6 на підставі п. 7 ч. 1 ст. 40 КЗпП України є незаконним, оскільки проведене з порушенням вимог ч. 3 ст. 184 КЗпП України, якою встановлено заборону звільняти з роботи одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років, що є підставою для скасування рішення Волосківської сільської ради від 08 квітня 2014 року та розпорядження Волосківської сільської ради від 11 квітня 2014 року, поновлення її на роботі на посаді директора Волосківського будинку культури з 12 квітня 2014 року. Встановивши, що позивача було звільнено з посади з порушенням норм трудового законодавства, висновки суду про відшкодування їй середнього заробітку за час вимушеного прогулу також є законними та обґрунтованими.

При стягненні на користь позивача моральної шкоди апеляційний суд, врахувавши характер і ступінь моральних страждань, яких зазнала позивач в результаті її незаконного звільнення, виходив із засад розумності, та справедливості та виваженості.

Із матеріалів справи та змісту оскаржуваних судових рішень не вбачається, що апеляційним судом при розгляді скарги допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК Українияк підстави для скасування рішення.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, постановлено законне і обґрунтоване рішення, подану касаційну скаргу слід відхилити, а оскаржуване рішення апеляційного суду - залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Волосківської сільської ради Менського району Чернігівської області відхилити.

Рішення апеляційного суду Чернігівської області від 15 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Коротун
Судді: І.М. Завгородня Л.М. Мазур Т.О. Писана О.В. Попович