Справа № 583/2095/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2017 року м. Охтирка

Охтирський міськрайонний суд Сумської області в складі: головуючого Мовчан Н.В., за участю секретаря Шаміладзе В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Охтирського міськрайонного суду Сумської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку недійсним, -

встановив :

У липні 2016 ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, в якому просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку по провулку Фуманова, 24, міста Охтирка, Сумської області, укладений 12 червня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посвідченого державним нотаріусом Охтирської міської державної нотаріальної контори ОСОБА_4, запис в реєстрі - 2-1486.

Свої вимоги мотивує тим, що з 26.03.1997 року ОСОБА_1 разом з членами своєї родини чоловіком - ОСОБА_5 та сином ОСОБА_6 почала проживати в придбаному ними житловому будинку розташованому за адресою пров. Фурманова, 24, м. Охтирка, Сумської області. 29.08.2000 помер чоловік позивачки - ОСОБА_5, 14.12.2006 помер її син - ОСОБА_6 Залишившись сама, позивачка продовжила проживати у будинку, розташованому за адресою провулок Фурманова, 24, м. Охтирка, Сумської області. Тяжко переживаючи втрату двох своїх найрідніших людей, у ОСОБА_1 почало погіршуватися здоровя. Через свій похилий вік та психологічні переживання у позивачки почало хворіти серце, внутрішні органи, вона почала втрачати слух та зір, загострилися інші хронічні хвороби загального характеру. Всі ці обставини спонукали її шукати підтримку та допомогу від сторонніх людей. Перебуваючи у віці 75 років, тобто в 2009 році, вона звернулася до своєї сусідки по домоволодінню ОСОБА_3 яка проживала поряд з нею по провулку Фурманова 26, м. Охтирка, та запропонувала їй укласти договір, за яким її сусідка буде доглядати за нею, а після смерті ОСОБА_1 позивачка залишить їй свій власний будинок. ОСОБА_3 надала свою згоду, та повідомила позивачку, що готова укласти договір довічного утримання, а тому для цього їм потрібно буде піти до нотаріуса, з яким вона вже домовилась. Після цієї розмови позивачка разом з ОСОБА_3 та її сином ОСОБА_2 пішли до нотаріуса ОСОБА_7. Надавши нотаріусу свої документи, стали чекати. Після того як нотаріус ОСОБА_8 склав документи їх надали на підпис. ОСОБА_1 через свій похилий вік, та за станом свого здоровя дуже погано бачила, а тому прочитати надані їй документи не змогла. Фактично, довіряючи своїй сусідці та цілком покладаючись на неї, яка повідомила її, що все гаразд і позивачці потрібно розписатися в певному місці, підписала якісь папери. Після того як позивачка вийшла з своєю сусідкою ОСОБА_3 з нотаріальної контори, остання відразу забрала в позивачки собі сам договір та всі правовстановлюючі документи на будинок. Через цю обставину вона не мала можливості ознайомитися зі змістом самого договору, а тому їй не було відомо який саме правочин було нею укладено. Спочатку їх відносини були досить добрими, сусідка частенько навідувалася до ОСОБА_1, була з нею привітною та лагідною. ОСОБА_1 продовжувала як зазвичай проживати у своєму будинку як справжній господар, доглядала свій будинок, ремонтувала його, сплачувала всі передбачені законом комунальні послуги. Останнім часом їх відносини з ОСОБА_3 почали швидко погіршуватися, відповідачка постійно була чимось незадоволена, почала кричати на позивачку, а згодом хотіла навіть побити та вигнати з її будинку. Через цю обставину ОСОБА_1 звернулася до фахівця у галузі права ОСОБА_9 щоб їй була надана правова допомога у розірванні правовідносин з її сусідкою ОСОБА_3 за договором довічного утримання. Після здійсненої перевірки позивачці було повідомлено, що вона не укладала зі своєю сусідкою договору довічного утримання, натомість нею укладено 12 червня 2009 року зовсім інший договір, а саме договір купівлі-продажу власного житлового будинку розташованого по пров. Фурманова, 24, міста Охтирка з сином її сусідки - ОСОБА_2 Зазначений договір посвідчено не приватним нотаріусом ОСОБА_7, а державним нотаріусом Охтирської міської державної нотаріальної контори ОСОБА_4, запис в реєстрі № 2-1486. Згідно умов укладеного договору ОСОБА_1 продала свій власний житловий будинок, який є її єдиним житлом сину своєї сусідки ОСОБА_2 за суму-52 561 гривень. Згідно пункту 1.5 договору купівлі-продажу позивачка зобовязувалася звільнити свій будинок, виписатися з нього, та передати ключі від будинку новому власнику до 14 червня 2009 року. Однак позивачка стверджує, що ніяких договорів купівлі-продажу з ОСОБА_2 не укладала, ні про які угоди з останнім не домовлялася, грошові кошти за будинок у розмірі - 52 561 гривень не отримувала, до державного нотаріуса ОСОБА_4 не зверталася, ключі від будинку ОСОБА_2 не передавала, а до цього часу продовжує проживати та користуватися своїм єдиним житлом, сплачуючи за нього всі комунальні послуги вже майже 7 років поспіль. Вважає, що оспорюваний договір слід визнати недійсним, оскільки його укладено під впливом обману щодо предмету договору, його умов та складу сторін.

Позивачка ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримала, просила його задовольнити з підстав викладених в ньому. Надала письмові пояснення, в яких крім обставин зазначених в позові вказала, що вона закінчила лише 4 класи початкової школи, саме цією обставиною скористалася її сусідка ОСОБА_3, яка маючи вищу освіту та будучи досвідченим педагогом, використовуючи неосвіченість позивачки, необізнаність, довірливість, змогла легко її обманути, та безоплатно заволодіти її єдиним житлом. Після смерті чоловіка та сина у неї почало швидко погіршуватися здоровя. В 2001 році позивачка звернулася з проханням здійснювати за нею догляд до своєї сусідки - ОСОБА_10, але вона не погодилася, тоді звернулася з аналогічним проханням до її рідного брата - ОСОБА_11, який погодився та уклав з нею в 2001 році договір довічного утримання. Через 3 роки ОСОБА_11 переїхав на постійне місце проживання до Латвії, договір довічного утримання був розірваний у добровільному порядку. Зазначена обставина знову спонукала її шукати людину для догляду за нею. Тому, в 2009 році, перебуваючи у віці 75 років, ОСОБА_1 звернулася до своєї сусідки ОСОБА_3 та запропонувала їй укласти договір довічного утримання, за яким сусідка буде доглядати за нею. Після укладення договору, ОСОБА_3 запропонувала їй допомогу у оформленні субсидії, на що позивачка погодилася. Починаючи з 2009 року та до цього часу, ОСОБА_1 до відділу субсидій фактично вже більше не ходила, за неї заповнювала та подавала до відділу субсидій всі необхідні документи ОСОБА_3 Зрідка відповідачка надавала ОСОБА_1 для підпису бланки якихось паперів та просила в них розписатися, зміст яких вона не читала, оскільки довіряла сусідці. Останнім часом відносини з ОСОБА_3 почали погіршуватися. Про свої порушені права дізналася у червні 2016 року., після звернення за правовою допомогою до ОСОБА_9.

В судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_9 позов підтримав повністю, просив задовольнити з підстав, викладених в ньому. Наголосив, що оспорюваний правочин укладено під впливом обману з боку відповідачів щодо предмету договору та сторін, які готувалися до цього ретельно і задовго, в результаті укладення договору безоплатно отримали у власність будинок, хоча факту передачі нерухомого майна не відбулося. Про наявність заповіту на імя ОСОБА_2 позивачка не знала, тому дізнавшись про його наявність під час розгляду справи, відразу скасувала. Докази того, що у неї є онук у м. Києві, відсутні.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнав, подав письмові заперечення, в яких зазначив, що до квітня 2012 року відповідач проживав по сусідству з позивачкою в будинку своєї матері ОСОБА_3 за адресою : м. Охтирка, пров. Фурманова, 26. Починаючи з квітня 2012 року він переїхав для проживання до своєї дружини ОСОБА_12, за адресою: м. Охтирка, вул. Гагаріна, 23. Увесь час його проживання поруч із позивачкою між ними існували добрі сусідські відносини, за потреби він допомагав позивачці у веденні домашнього господарства, що підтвердили і свідки по справі. Він допомагав позивачці по домашньому господарству виключно з доброї волі, на прохання позивачки або з власної ініціативи (так би мовити «по-сусідськи») і ніякими договорами вказані дії обумовлені не були. Жодних пропозицій ні йому, ні його матері щодо догляду чи утримання від позивачки не надходило, жодного разу до нотаріуса ОСОБА_7 відповідачі не зверталися. Враховуючи вищевказані відносини та особисте волевиявлення позивачки, остання, бажаючи безоплатно передати ОСОБА_2 свій будинок після смерті, ще 28 листопада 2007року, діючи особисто, без відома відповідачів, склала заповіт на все належне їй майно, за яким заповіла його ОСОБА_2 Позивачка повідомила його та ОСОБА_3 про наявність вказаного заповіту ще в 2007 році. Позивачка спочатку бажала безоплатно передати майно ОСОБА_2 , а потім сама запропонувала купити у неї будинок, тобто отримати за нього грошові кошти, за які переїхати для проживання до м. Киїєва , звідки саме вона раніше і приїхала до м. Охтирки зі своєю сім'єю. В судовому засіданні 27.07.2016 року позивачка факт наміру переїхати до м. Києва визнала та пояснила, що після смерті чоловіка та сина фактично нічого її в м. Охтирка не тримало. У звязку з тим, що переїзд до м. Києва потребував часу, позивачка попросила дозволу пожити ще деякий час в будинку, доки не вирішить всіх питань з переїздом, на що отримала згоду, саме тому вона і залишилася фактично перебувати в будинку та оплачувати комунальні послуги, що передбачено і п. 1.5.договору купівлі-продажу будинку. При цьому позивачка просила нікому не розповідати про продаж будинку у звязку з перебуванням у неї значної суми коштів, за які вона хвилювалася і не бажала обізнаності цьому іншими особами. Укладення договорів-продажу нерухомого майна не є миттєвим, а потребує певної підготовки. Так, позивачка особисто зверталася до нотаріуса з заявою про отримання дублікату договору купівлі-продажу будинку за 1997р.. При укладенні договорів купівлі будинку та земельної ділянки, позивачка підписувала цілий ряд документів, з тексту яких чітко та недвозначно видно, що мова йде саме про продаж майна і ні про що інше. Звернув увагу суду, що укладені договори купівлі-продажу нерухомого майна від 12.06.2009р. носили реальний характер, а саме: після купівлі будинку він уклав договори щодо надання комунальних послуг, переоформив особові рахунки на будинок, застрахував будинок, встановив металевий гараж, тобто почав користуватися та нести обовязок по утриманню придбаного майна. Вказані обставини були відомі позивачці, оскільки вона оформляла субсидію з 2009р. як не власник майна. Стверджує, що грошові кошти особисто передав позивачці в приміщенні нотаріальної контори, після оформлення договорів позивачка передала йому державний акт на землю.(т. 1 а.с.164-168) Додатково пояснив, що в подальшому зрозумів, що позивачка витрачає отримані кошти і нікуди їхати не збирається, коли почав з нею про це говорити , остання почала погрожувати, що відсудить будинок і він взагалі нічого не отримає. Вказані обставини і є фактичним приводом звернення нею до суду з даним позовом.

Відповідачка ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та пояснила, що знайома з позивачкою з 1997 року, більше почали спілкуватися з 2003 року. ОСОБА_1 говорила, що хоче скласти заповіт на імя сина ОСОБА_2, бо він їй допомагав. При складанні заповіту присутня не була. Про договір довічного утримання не говорили. Позивачка сама запропонувала купити у неї будинок.

Представник відповідача ОСОБА_2- ОСОБА_13 в судовому засідання просив відмовити в задоволенні позову за необґрунтованістю вимог. Наголошував на тому, що ОСОБА_1 має досвід укладення нотаріально посвідчених угод, мала намір виїхати з будинку, що підтверджується і показами свідків і зібраними доказами, в тому числі актом обстеження побутових умов, складеного при оформленні субсидії. Позивачці було відомо, що особові рахунки по сплаті комунальних платежів оформлені на ОСОБА_2, навіть не на ОСОБА_3, однак у неї не виникало питань щодо цього, а навпаки, при оформленні субсидії власноручно писала, що не є власником будинку. ОСОБА_2 вчиняв дії щодо будинку та земельної ділянки по пров. Фурманова, 24, міста Охтирка як власник, а саме: переоформив особові рахунки, поставив металевий гараж та користується ним, уклав договори страхування щодо цього майна, тобто розпоряджався та користувався купленим майном, що не могло бути поза увагою позивачки. Як стверджує сама позивачка у 2001році вона укладала з ОСОБА_11 договір довічного утримання, тому їй відомі умови такого виду договору та його наслідки. В судовому засіданні не пояснила , які саме дії по довічному утриманню вона очікувала отримувати від ОСОБА_2. Звернув увагу, що 12.06.2009р. було укладено два договори купівлі-продажу, однак позивачка ставить питання про недійсність лише договору продажу будинку. Вважає, доводи позивачки про те, що укладення оспорюваного договору здійснено у звязку з введенням її в оману, є лише припущенням та не підтверджено належними доказами.

Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, покази свідків, надавши оцінку доказам по справі, дійшов висновку що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 13.03.1997р., посвідченого державним нотаріусом Охтирської державної нотаріальної контори ОСОБА_7, ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_14 житловий будинок з господарськими спорудами за адресою пров. Фурманова, 24, міста Охтирка, Сумської області, що підтверджується матеріалами справи. (т. 1 а.с. 124)

Судом встановлено, що 28.08.2000 в м. Охтирка помер ОСОБА_5, а 14.12.2006 в м. Києві помер ОСОБА_6, що підтверджується копіями свідоцтв про смерть.(т.1 а.с.86, 88)

28.11.2007 ОСОБА_1 склала нотаріально посвідчений заповіт, згідно якого на випадок її смерті все своє майно, яке на день її смерті буде належати, де б воно не знаходилося і на яке вона буде мати право, заповіла ОСОБА_2, який 15.09.2016 скасувала, що підтверджується матеріалами справи. (т.1 а.с.184, 210-211)

Судом встановлено, що 12.06.2009 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір купівлі-продажу житлового будинку, згідно якого ОСОБА_1 продала ОСОБА_2 житловий будинок з прибудовами та тамбуром жил. пл. 27,2 кв.м., заг пл.64,2 кв.м., зазначений літерою А, а,а1,а2, розташований на приватній земельній ділянці та побутові споруди, позначені в технічній документації літерами: погріб б, сарай Г, огорожа №1,2 , колодязь №3, який розташований за адресою пров. Фурманова, 24, міста Охтирка, за ціною 52561,00 грн. Договір посвідчений державним нотаріусом Охтирською міської державною нотаріальною контори ОСОБА_4, за реєстровим № 2-1486.(т.1 а.с.5-7, 114-116)

12.06.2009 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, згідно якого ОСОБА_1 продала ОСОБА_2 земельну ділянку за адресою пров. Фурманова, 24, міста Охтирка площею 0,1000га; надану для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за 39337,36 грн. Договір посвідчений державним нотаріусом Охтирською міської державною нотаріальною контори ОСОБА_4, за реєстровим № 2-1487. (т.1 а.с.130)

Із наданих Охтирською міською державною нотаріальною конторою документів, на підставі яких було укладено оспорюваний договір купівлі-продажу, вбачається, що при посвідченні договору нотаріусом у позивачки відібрана заява, згідно якої ОСОБА_1 повідомила, що продаж нерухомого майна здійснюється вперше, підтвердила, що вона вдова, предмет продажу не є спільною власністю, перевірено документи, які посвідчують право власності продавця на предмет договору та відсутність обтяжень. (т. 1 а.с. 114-145)

Крім того, відповідно до п.4.1 договору купівлі-продажу житлового будинку від. 12.06.2009р. , вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків правочину, що укладається сторонам, їм розяснено нотаріусом. Сторони підтверджують, що цей договір не носить характеру мнимої та удаваної угоди. В п. 4.9 договору купівлі-продажу житлового будинку від 12.06.2009 вказано, що нотаріус роз'яснив сторонам зміст ст. 377 ЦК України. Згідно з п. 4.10 цього договору договір прочитаний сторонами особисто вголос, претензій до тексту, викладеному в цьому договорі, сторони не мають. В договорі наявні підписи сторін. (т. 1 а.с. 114-115)

Відповідно до інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна № 64563830 та № 64564212 від 28.07.2016, право власності на житловий будинок за адресою пров. Фурманова, 24, м. Охтирка, Сумська область, належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 12.06.2009, за ОСОБА_1 не зареєстровані обєкти нерухомого майна. (т.1 а.с. 36-37)

Встановлено, що з 1997року та по цей час за адресою пров. Фурманова, 24, м. Охтирка, Сумської області, зареєстрована та дійсно проживає ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується матеріалами справи. (т.1 а.с.8, 10, 148, 186-188)

Судом встановлено, що після укладення договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 12.06.2009р. відповідач ОСОБА_2 уклав договори по наданню комунальних послуг та переоформив на своє імя особові рахунки по сплаті комунальних платежів по будинку за адресою пров. Фурманова, 24, м. Охтирка, Сумська область, що підтверджується копіями договорів про надання населенню послуг з газопостачання № 013474 від 14.07.2009 та № 8703 від 16.11.2009, договору про користування електричною енергією № 102110 від 20.09.2010.(т.1 а.с.189-193)

Також ОСОБА_2 укладено договори добровільного страхування будинку за адресою пров. Фурманова, 24, м. Охтирка, Сумська область від 27.09.2009, 28.09.2012, 26.09.2013, 16.09.2015, що підтверджується копіями договорів страхування .(т.1 а.с.194-197)

Сторони визнали факт встановлення ОСОБА_2 на території домоволодіння за адресою пров. Фурманова, 24, м. Охтирка, гаражу, що відповідно до ст. 61 ЦПК України доведенню не підлягає.

Судом встановлено, що з 1998 року по квітень 2017 року ОСОБА_1 перебуває на обліку в УСЗН Охтирської міської ради, як отримувач субсидії на відшкодування витрат з оплати житлово-комунальних послуг, за адресою житла пров. Фурманова, 24, м. Охтирка, Сумська область. Згідно матеріалів справи, а саме копій декларацій про майновий стан, заяв про призначення субсидій за цей період вбачається, що до 2009р. ОСОБА_1 оформляла субсидію як власник будинку, а з 2009 р. як особа, яка не є власником будинку. Згідно копії акту обстеження матеріально-побутових умов сімї № 99 від 24.02.2012р. в графі «додаткова інформація» державним інспектором УСЗН вказано: «Заявниця після смерті сина хотіла переїхати на постійне місце проживання до м. Києва, де залишився проживати онук, у звязку з цим вона продала в 2009р. будинок ОСОБА_2 (сину сусідки), але повернулася в м. Охтирку, так як онук відмовився від неї.» Вказані обставини підтверджуються оглядом матеріалів для призначення субсидій ОСОБА_1 та їх копіями. (т.1 а.с.43-71, 232-233)

Під час судового розгляду ОСОБА_1 виказала сумнів щодо її особистого підпису в документах на субсидію, тому за її заявою ухвалою суду від 17.10.2016р. по справі призначена судова почеркознавча експертизи, яка не була виконана з причин не здійснення позивачкою оплати експертизи.

Свідок ОСОБА_15 в судовому засіданні пояснила, що з 2000 року за адресою по пров. Фурманова, 24, м. Охтирка проживає одна ОСОБА_1 В 2014-2015 роках вона встановила в цьому будинку новий обігрівач, котел, унітаз, витяжку. В травні 2016 року вона (свідок) побачила в квитанціях про оплату комунальних платежів по пров. Фурманова, 24, м. Охтирка імя ОСОБА_2. На запитання щодо цього ОСОБА_1 відповіла, що мабуть так повинно бути. В травні 2016 ОСОБА_1 повідомила, що у неї з ОСОБА_3 виник конфлікт, в ході якого ОСОБА_3 образила ОСОБА_1. На ОСОБА_2 позивачка ніколи не скаржилася.

Свідок ОСОБА_10 пояснила, що ОСОБА_1 після смерті чоловіка залишилася проживати в будинку за адресою пров. Фурманова, 24, м. Охтирка одна. В 2000 році ОСОБА_1 уклала договір довічного утримання з братом ОСОБА_10- ОСОБА_11, але він в 2002-2003 роках переїхав проживати до ОСОБА_15 та не мав змоги доглядати за позивачкою. Після цього позивачка знову звернулася з пропозицією укласти договір довічного утримання, на що ОСОБА_10 відмовилася. В 2009 році позивачка повідомила, що уклала договір довічного утримання з ОСОБА_2. В червні 2016 зателефонувала ОСОБА_1 та повідомила, що до неї звернувся сусід, який запропонував обмін будинку на квартиру, тому вона звернулася в БТІ, де їй повідомили, що вона не є власником будинку. На даний час позивачка з відповідачами не спілкуються, оскільки вважає, що відповідачі її обманули.

Свідок ОСОБА_16 в судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_1 проживає по сусідству за адресою пров. Фурманова, 24, м. Охтирка, Сумська область. Про переоформлення будинку на ОСОБА_2 їй повідомила позивачка. Місяці 2-3 назад в неї почалися сварки з сусідкою ОСОБА_3 з приводу житла.

Свідок ОСОБА_17 в судовому засіданні пояснив, що проживає поряд з позивачкою близько 20 років. ОСОБА_1 говорила, що стан здоровя погіршився, а тому треба будинок продати та купити квартиру, та як не може доглядати за огородом. З відповідачами у неї були добрі відносини, але останнім часом погіршилися. Скаржилася на ОСОБА_3 що вона ображає позивачку. ОСОБА_2 хвалила, розповідала, що він їй допомагає по господарству.

Свідки ОСОБА_2, який є рідним братом відповідача, та його дружина ОСОБА_18, надали аналогічні покази, що ОСОБА_3 навесні 2009р. повідомила, що позивачка хоче продавати будинок. Вони разом з матірю та братом оглянули будинок, який був не дуже в хорошому стані. Позивачка просила за нього 10000 ,00доларів США. Відповідач ОСОБА_2 вирішив придбати будинок позивачки, на що йому позичив 40000,00 грн.. Під час огляду будинку, ОСОБА_1 згадувала про свою батьківщину, та начебто збиралася їхати до Києва. Свідок ОСОБА_2 додав, що коли через рік запитав у брата, чому позивачка не виїжджає з будинку, той повідомив, що вона шукає підходящі варіанти.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч.1, 3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною 1 ст. 230 ЦК України встановлено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно із ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

У пунктах 19, 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що відповідно до статей 229-233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 655, ч.1, 5 ст. 656 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Особливості договору купівлі-продажу окремих видів майна можуть встановлюватися законом.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, якими є умови про предмет договору, умови, визначені законом як істотні або є необхідними для даного виду договору, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї сторони має бути досягнуто згоди.

З системного аналізу наведених норм закону слідує висновок, що особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним як такого, що укладений під впливом обману, повинна довести наявність умислу сторони договору на введення її в оману щодо істотних обставин, які впливають на вчинення правочину, зокрема, природи правочину, прав та обов'язків сторін, сам факт обману.

Оспорюючи договір купівлі-продажу житлового будинку від 12.06.2009р., позивачка та її представник в судовому засіданні наголошували, що оспорюваний договір є укладеним під впливом обману, а не помилки, тобто навмисне введення позивачку в оману щодо укладання саме договору купівлі-продажу з ОСОБА_2, тоді як насправді ОСОБА_1 та ОСОБА_3 мали укласти договір довічного утримання. (т. 1 а.с. 216)

Згідно із ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.ст. 57, 58 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Посилання позивачки на те, що під час укладення договору купівлі-продажу будинку вона мала вади зору та слуху, чим скористалися відповідачі по справі, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду справи, оскільки належних та допустимих доказів позивачкою не надано, застереження щодо цієї обставини в договорах, посвідчених нотаріусом, також відсутні. Надані ОСОБА_1 копії медичних висновків від 28.07.2011 про результати проведення компютерно-томографічного обстеження та від 18.12.2008 про результати ультразвукового обстеження черевної порожнини не містять висновків лікарів щодо зору та слуху позивачки. (т.1 а.с.89-90)

Таким чином, суд вважає необґрунтованими доводи позивача про те, що вона має поганий зір, а тому не змогла прочитати текст договору та бачити хто саме підписує оскаржуваний договір, оскільки будь-яких доказів цьому позивачкою не надано.

Надаючи оцінку доводам позивачки та її представника про те, що позивачку легко ввести в оману в силу її похилого віку, стану здоровя, потреби в сторонньому догляді, суд враховує, що позивачка неодноразово укладала нотаріально посвідчені угоди, а саме: договір купівлі-продажу будинку у 1997р., договір довічного утримання у 2001р. (зі слів позивачки), складала заповіт у 2007році, а тому вона має певний досвід укладання нотаріально посвідчених договорів, самостійно приймати рішення щодо розпорядження належним майном та надати оцінку наслідкам, які несуть її дії.

Будь-яких доказів, які б свідчили про наявність умислу відповідачів ввести позивачку в оману щодо природи правочину чи сторін договору, позивачем до суду не надано, тому зібрані по справі докази в сукупності, дають підстави для висновку, що твердження позивачки про умисне введення її в оману та факт обману є необґрунтованими.

Разом з цим, суд зазначає, що ОСОБА_3 не була стороною оспорюваного договору купівлі-продажу будинку від 12.06.2009 року, її дії не були спрямовані на придбання будинку по пров. Фурманова, 24, м. Охтирка, отже вона не є належним відповідачем по справі, тому позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 не підлягають задоволенню.

З огляду на викладене, з урахуванням встановлених у справі обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки ОСОБА_1 не доведено наявності умислу сторін щодо введення в оману та сам факт обману.

Керуючись ст.ст.3, 10, 11, 57-60, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

вирішив :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в Апеляційний суд Сумської області через Охтирський міськрайонний суд протягом 10 днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення складено 25 січня 2017року.

Суддя

Охтирського міськрайонного суду

Сумської області ОСОБА_19