Провадження №2/523/1178/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" березня 2017 р. Суворовський районний суд міста Одеси

у складі:

головуючого судді Пепеляшкова О.С.

при секретарі Лапчинській О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду №18 в місті Одесі цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта-Банк» до ОСОБА_1 третя особа ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності, зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Дельта-Банк», публічного акціонерного товариства „Сведбанк, третя особа ОСОБА_2, про визнання недійсним кредитного та іпотечного договорів,

ВСТАНОВИВ:

До суду з позовом звернулось ПАТ «Дельта-Банк», яке вказало, що між відповідачем та ВАТ «Сведбанк» (правонаступник ПАТ «Сведбанк») було укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику 42 000 дол.США. З метою забезпечення виконання зобовязання між банком та позичальником було укладено іпотечний договір, предметом якого виступила кв. №17, що знаходиться в місті Одесі по вул. Ростовській в будинку №2, загальною площею 28,6 кв.м. Так як боржник належним чином взяти на себе зобовязання не виконав, борг не погасив, у звязку з відступленням права вимоги від ПАТ «Сведбанк» позивач просив:

-в рахунок виконання основного зобов'язання щодо оплати заборгованості за кредитним договором у розмірі 40 688,08 дол. США, що в еквіваленті становить 897 671,80 грн., з яких тіло кредиту - 37 219,88 дол. США, що в еквіваленті становить 821 155,34 грн., відсотки 3 468,2 дол. США, що в еквіваленті становить 76 516,39 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру №17, що знаходиться в місті Одесі по вул. Ростовській в будинку №2 загальною площею 28,6 кв.м., яка належить Іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського МНО ОСОБА_3 Л.1. 20.05.2008 року за реєстровим номером №4155, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів 20.05.2008 року за номером 2903227, шляхом визнання права власності на нього за Публічним акціонерним товариством «Дельта банк» ();

-визнати за публічним акціонерним товариством «Дельта банк» () право власності на квартиру №17, що знаходиться в місті Одесі гіо вул. Ростовській в будинку №2 загальною площею 28,6 кв.м.

Не погоджуючись із заявленими до нього позовними вимогами відповідач звернувся до суду з зустрічною позовною заявою, в якій вказав, що кредит став для нього кабальним внаслідок валютного ризику, якій був з самого початку, закладений банком у наданий відповідачу фінпродукт або фінпослугу. Валютою договору визначено долар США, але перед укладенням кредитного договору та під час його укладення ПАТ «Сведбанк» всупереч вимог ст.ст. 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, не повідомив його письмово про можливість укладення договору в національній валюті та у такому ж вигляді не попередив про те, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач. Крім того відповідач зазначав, що банк не мав індивідуальної ліценції на здійснення валютних операції, що договір факторингу суперечить вимогам ст. 1078 ЦК України й позивачем не надано доказів того, що іпотеко держателем був саме ПАТ «ДельтаБанк», у звязку з чим ОСОБА_1 просив:

-у задоволенні позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом передачі у власність ПАТ«Дельта Банк», в рахунок виконання, щодо оплати, заборгованості за договором пре надання споживчого кредиту № 1503/0508/45-021 від 20 травня 2008 року, - однокімнатної квартири за адресою: 65069, АДРЕСА_1. відмовити;

-визнати договір про надання споживчого кредиту М 1503/0508/45-021 від 20.05.2008 року, укладений між ВАТ«Сведбанк»(який був у подальшому, реорганізований у ПАТ «Сведбанк») та ОСОБА_1 недійсним;

-визнати договір іпотеки (нерухомого майна) укладений між ВАТ«Сведбанк» (який був у подальшому, реорганізований у ПАТ «Сведбанк») та ОСОБА_1 20.05.2008 року недійсним;

-в порядку застосування реституції за недійсним договором іпотеки виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна відповідний запис, щодо однокімнатної квартири, належній відповідачу на праві власності, за адресою: 65069 АДРЕСА_2.

В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав, посилаючись на викладені в ньому обставини. Заперечував проти задоволення позову, посилаючись на його безпідставність.

Відповідач та його представник заперечували проти задоволення позову та просили задовольнити вимоги зустрічної позовної заяви, посилаючись на викладені в них обставини.

ОСОБА_2 та представник публічного акціонерного товариства „Сведбанк до суду не зявились, повідомлялись про час та місце розгляду справи належним чином та своєчасно, причини неявки суду повідомлені не були.

Вислухавши пояснення осіб, що зявились до суду, вивчивши матеріали справи, суд встановив наступне.

22.05.2008 року між відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (правонаступник Публічне акціонерне товариство «Сведбанк») та ОСОБА_1, був укладений кредитний договір № 1503/0508/45-021, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 42 000 дол. США з розрахунку 11,9 % річних на строк по 20.05.2038 року.

В частині надання кредитних коштів банк свої зобов'язання виконав, надавши відповідачеві кредит, в розмірі та строки передбачені кредитним договором.

З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним кредитним договором іпотекодавець ОСОБА_1 за договором іпотеки від 20.05.2008 року передав у іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру №17, що знаходиться в місті Одесі по вул. Ростовській в будинку №2 загальною площею 28,6 кв.м., яка належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського MHO ОСОБА_3 20.05.2008 року за реєстровим номером №4155, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів 20.05.2008 року за номером 2903227.

25.05.2012 року між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним Договором. А'Г«Сведбанк» передає (відступає) АТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого АТ «Дельта Банк» замінює АТ «Сведбанк» як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов'язаннях, а внаслідок передачі від АТ «Сведбанк» до АТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, до АТ «Дельта Банк» переходить (відступається) право вимагати (замість АТ «Сведбанк») від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами.

Позичальник умови кредитного договору належним чином не виконує, у зв'язку з чим, станом на 28.07.2015р. за відповідачем наявна заборгованість у сумі 40 688,08 дол. США, що за курсом НБУ становить 897 671,8 грн. з яких тіло кредиту - 37 219,88 дол. СІІІА (821 155,34 грн.), відсотки 3 468,20 дол. США (76 516,39 грн.).

Відповідно до ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно з положеннями статей 530, 612, 625 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

У відповідності до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу.

Порядок та способи звернення стягнення сторони передбачили у розділі 12 договору іпотеки .

За п.12 договору іпотеки від 20.05.2008 року сторони передбачили ,що у разі невиконання або

неналежного виконання позичальником основного зобовязання, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до п. 12.1, 12.2 договору іпотеки, сторони передбачили, що Іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів на підставі рішення суду або на підставі виконавчого напису нотаріуса або застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя.

У п.12.,3.1 договору іпотеки сторони передбачили, що звернення стягнення по застереженню про задоволення вимог Іпотекодержателя здійснюється відповідно до процедури, передбаченої у цьому пункті та відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Згідно зі ст. 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Положеннями ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Суд першої інстанції ухвалив рішення, зокрема, про звернення, зокрема, про звернення стягнення на предмети іпотеки шляхом визнання за позивачем права власності на предмет іпотеки.

При цьому суд не зазначив початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначеної відповідно до ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку», що суперечить вимогам статей 39 та 43 Закону України «Про іпотеку».

У розумінні норми ст. 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону.

Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 08.06.2016 року у справі № 6-1239цс16.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у ст. ст. 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України).

Отже, аналізуючи положення ст. ст. 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», 328, 335, 376, 392 ЦК України слід дійти висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту на задоволення вимог кредитора, які забезпечені іпотекою, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових способи захисту: на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку»).

Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 14.09.2016 року у справі № 6-1219цс16.

Як встановлено в ході розгляду справи в суді позивач не намагався реалізувати своє права оформлення права власності у позасудовому порядку, шляхом реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, крім того не вказав підстав визнання права власності передбачених ст. ст. 335 та 376 ЦК України.

Стосовно підстав зустрічної позовної заяви суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалент; у статтях 47 та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці кредитні операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 192 ЦК України).

Відповідно до статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її значення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Такий порядок встановлено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, статтею 5 якого визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету.

Згідно ч. 14 Постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК, частина третя статті 533 ЦК; Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю").

Відповідно до роз'яснень, викладених в п. 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від ЗО березня 2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" - у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини І третьої статті 533 ЦК.

22.05.2008 року банк надав відповідачу кредитні кошти (кредит) в сумі 42 000 дол. США

Отже, Банк вправі стягнути заборгованість з відповідача в іноземній валюті, у доларах США, оскільки Банк надав кредит у доларах США, а також у позовній заяві просив стягнути з відповідача суму заборгованості саме в доларах США без зазначення гривневого еквіваленту.

16 жовтня 2011 року вступив у силу Закон України від 22 вересня 2011 року № 3795-УІ «Про знесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», згідно з яким частину першу статті 11 Закону України «Про захист трав споживачів» було доповнено абзацом третім, відповідно до якого надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється.

Кредитний договір укладений, сторонами 22.05.2008 року. На час укладення кредитного договору Закон України «Про захист прав споживачів» не передбачав заборони на надання споживчих кредитів в іноземній валюті.

Статті 47 та 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Указані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Порядок надання дозволу НБУ на банківські операції та генеральних ліцензій встановлюється також Положенням про порядок видачі банками банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженим постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 року № 2785, у п. 5.3. якого зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що перераховані в цьому Положенні, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМУ.

Банк як фінансова установа, отримавши в установленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

ВАТ «Сведбанк» мав відповідну ліцензію та дозвіл НБУ на здійснення валютних операцій, тому видача валютного кредиту і вираження суми зобов'язання відповідача у валюті є правомірною, оскільки позивач мав право видавати кредит у валюті, тому посилання про зворотне з боку відповідача не ґрунтується на Законі.

Стосовно інших підстав, викладених у зустрічній позовній заяві, то вони є не підставами зустрічного позову, а є запереченнями проти задоволення первісного, тому не можуть бути враховані судом для розгляду позову ОСОБА_1.

У звязку з викладеним підстав для задоволення зустрічної позовної заяви немає.

Судом не приймаються до уваги інші пояснення сторін як такі, що не мають правового значення для вирішення спору по суті.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 61, 88, 212-215, 294 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов публічного акціонерного товариства «Дельта-Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності - залишити без задоволення в повному обсязі.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Дельта-Банк», публічного акціонерного товариства „Сведбанк, третя особа ОСОБА_2, про визнання недійсним кредитного та іпотечного договорів - залишити без задоволення в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя