АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа №757/3260/15-ц
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 січня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: Невідомої Т.О.

суддів: Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.

секретар: Ільченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 03 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу,

№ апеляційного провадження: №22-ц/796/1218/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Остапчук Т.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Невідома Т.О.

в с т а н о в и л а :

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 03 листопада 2016 року задоволено частково позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 борг в розмірі 39 965,00 грн., індекс інфляції 9 951,28 грн., неустойку в розмірі 50 000,00 грн., судовий збір в розмірі 999,16 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням суду ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі. Зазначає, що суд дійшов помилкового висновку про те, що розписка від 10 грудня 2013 року була складена на підтвердження факту одержання ОСОБА_3 грошових коштів за договором позики від 10 грудня 2013 року. Звертає увагу на те, що розписка від 10 грудня 2013 року та договір позики від 10 грудня 2013 року є різними документами, що засвідчують два окремі зобов'язання, оскільки форма вказаних правочинів та валюта зобов'язань є різною. Також зазначає, що суд першої інстанції безпідставно зменшив розмір неустойки.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1, ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити з наведених в ній підстав.

В судове засідання особисто ОСОБА_2, ОСОБА_3 не з'явилися, про час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, ОСОБА_2 забезпечив явку в судове засідання своїх уповноважених представників, ОСОБА_3 просила відкласти розгляд справи в зв'язку з її відрядженням за межами м. Києва, проте, доказів на підтвердження вказаних обставин суду надано не було, а тому, колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в суд апеляційної інстанції, з'ясувавши обставини справи та оговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 10 грудня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, за умовами якого остання позичила у ОСОБА_2 39 965,00 грн., що на день укладення цього договору за курсом Національного банку України становить еквівалент 5 000,00 доларів США, та кінцевим терміном повернення боргу до 10 січня 2014 року (а.с.23).

Того ж дня ОСОБА_3 написала розписку на ім'я ОСОБА_2, виходячи зі змісту якої ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_2 5 000,00 доларів США згідно договору позики від 10 грудня 2013 року та зобов'язалась до 10 січня 2014 року повернути останньому вказану суму (а.с.24).

В лютому 2015 року ОСОБА_2 порушив перед судом питання про стягнення з ОСОБА_3 боргу за розпискою від 10 грудня 2013 року в розмірі 144 335,15 грн., з яких сума основного боргу в розмірі 112 850,00 грн., інфляційні втрати за 2014 рік в сумі 28 099,65 грн., три відсотки річних в розмірі 3 385,50 грн. а також борг за договором позики від 10 грудня 2013 року в розмірі 320 839,01 грн., з яких сума основного боргу в розмірі 39 965,00 грн., неустойка в сумі 260 971,45 грн., інфляційні втрати за 2014 рік в сумі 9 951,28 грн.

В обґрунтування заявлених вимог посилався на те що 10грудня 2013 року вінза договором позики надав ОСОБА_3 39 965,00 грн. та 5 000,00 доларів США за розпискою, однак ОСОБА_3 не виконала свої зобов'язання та не повернула кошти у визначений ними строк.

З'ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_2, стягнувши з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 борг в розмірі 39 965,00 грн., інфляційні втрати в розмірі 9 951,28 грн., неустойку в розмірі 50 000,00 грн.

При цьому, ухвалюючи рішення, суд виходив з того, що розписка від 10 грудня 2013 року складена ОСОБА_3 саме на підтвердження факту одержання нею грошових коштів за договором позики, що укладений 10 грудня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Частиною другою ст. 1047 ЦК України визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до змісту боргової розписки від 10 грудня 2013 року ОСОБА_3 отримала кошти на підставі договору позики від 10 грудня 2013 року, в розписці визначені ті ж самі строки повернення позики, що і у договорі від 10 грудня 2013 року. Тобто, вказана розписка була видана відповідачкою на підтвердження отримання коштів за вищевказаним договором.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що 10 грудня 2013 року сторонами було укладено лише один договір позики, а розписка від тієї ж дати була видана на підтвердження отримання коштів за вказаним договором. При цьому, ОСОБА_2 просив суд стягнути суму позики за договором від 10 грудня 2013 року саме в гривні - 39 965,00 грн.

Частинами 1, 2 ст. 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

А тому, суд першої інстанції з урахуванням принципу диспозитивності дійшов правильного висновку про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 відповідно до заявлених вимог суму основного боргу - 39 965,00 грн., суму інфляційної складової - 9 951,28 грн., та неустойку за прострочення виконання зобов'язань по поверненню позики.

Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_2 щодо того, що розписка від 10 грудня 2013 року та договір позики від 10 грудня 2013 року є різними документами, що засвідчують два окремі зобов'язання, є безпідставними, оскільки не відповідають їх змісту та не ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Також, колегія суддів погоджується з висновками суду в частині зменшення розміру неустойки.

Так, згідно із ч.3 ст.549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме й нерухоме майно.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (чч.1-2 ст.551 ЦКУкраїни).

Пунктом 4 договору позики від 10 грудня 2013 року передбачено, що у разі несвоєчасного погашення платежів позичальник зобов'язується сплачувати позикодавцю неустойку в розмірі 1% від усієї суми позики за кожен день прострочення.

Разом з тим, ч.3 ст. 551 ЦК України передбачено, зокрема, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків.

Отже, ч. 3 ст. 551 ЦК України, з урахуванням положень ст.3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч. 4 ст. 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав, дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків(постанова Верховного Суду України від 03 вересня 2014 року в справі №6-100цс14).

Відповідно, установивши, що заявлений розмір неустойки - 260 971,45 грн. значно більший від розміру боргового зобов'язання разом із нарахованою індексацією (49 916,28 грн.), суд першої інстанції обґрунтовано застосував до спірних правовідносин норму ч. 3 ст. 551 ЦК України та зменшив розмір неустойки до 50 000,00 грн.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Всі викладені у апеляційній скарзі обставини проаналізовані судом у сукупності з іншими доказами по справі, висновки суду є повністю мотивованими і підстав для сумніву у їх обґрунтованості не вбачається.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 03 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили, шляхом подання касаційної скарги до цього суду.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: Д.Р. Гаращенко

А.А. Пікуль