У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

СитнікО.М., Дем'яносова М.В., Іваненко Ю.Г.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: Реєстраційна служба Чернівецького міського управління юстиції, Перша чернівецька державна нотаріальна контора, про визнання права власності на частину земельної ділянки, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 08 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 14 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, у якому зазначала, що з 15 вересня 1988 року вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_7, який помер у 2001 році. Після смерті її чоловіка відкрилася спадщина, яка складалася із житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами та земельної ділянки по АДРЕСА_1

Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 03 липня 2013 року вказаний житловий будинок визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_7 та ОСОБА_3

Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 17 лютого 2016 року за позивачкою визнано право власності на 31/100 частини вказаного житлового будинку як на частку у спільному майні подружжя та на 23/100 частини цього будинку у порядку спадкування, а всього на 54/100 частини житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями і спорудами.

Вказувала, що оскільки їй на праві власності належить 54/100 частини житлового будинку, який розташований на земельній ділянці площею 0,0752 га, що належала ОСОБА_7 на підставі державного акта про право власності на земельну ділянку НОМЕР_1 від 22 липня 2005 року, цільове призначення якої - для обслуговування житлового будинку та господарських будівель, вважала, що має право на 54/100 частини вказаної земельної ділянки у порядку ч. 4 ст. 120 ЗК України, а ідповідачі - по 23/100 частини кожен.

Просила визнати за нею право власності на 54/100 частини земельної ділянки по АДРЕСА_1 загальною площею 0,0752 га; визнати за ОСОБА_7 та ОСОБА_5 право власності на 23/100 частини за кожним у спадковому майні, що залишилося після смерті ОСОБА_8, а саме земельної ділянки площею 0,0752 га по АДРЕСА_1.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 08 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 14 вересня 2016 року, позов задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 54/100 частини земельної ділянки по АДРЕСА_1 загальною площею 0,0752 га. Визнано за ОСОБА_7 та ОСОБА_5 право власності на 23/100 частини за кожним у спадковому майні, що залишилось після смерті ОСОБА_7, а саме, земельної ділянки площею 0,0752 га по АДРЕСА_1

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що з 15 вересня 1988 року ОСОБА_3 та ОСОБА_7 перебували у шлюбі. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер. Після смерті ОСОБА_7 відкрилася спадщина, до складу якої входили житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями і спорудами та земельна ділянка по АДРЕСА_1 площею 0,0752 га, цільове призначення якої - для обслуговування житлового будинку та господарських будівель, що підтверджується державним актом про право власності на земельну ділянку від 22 липня 2005 року, виданого на підставі рішення 33 сесії Чернівецької міської ради від 28 квітня 2005 року №739.

Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 03 липня 2013 року житловий будинок з належними господарськими та побутовими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_7 та ОСОБА_3

Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 17 лютого 2016 визнано за ОСОБА_3 право власності на 31/100 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 як на частку у спільному майні подружжя та на 23/100 частини цього будинку у порядку спадкування, а всього на 54/100 частини житлового будинку з належними до нього господарськими та побутовими будівлями і спорудами.

Визнано за ОСОБА_4 право власності у порядку спадкування на 23/100 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1

Визнано за ОСОБА_5 право власності у порядку спадкування на 23/100 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1

Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно зі ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

За ч. 4 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, при відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об'єкт нерухомості необхідно враховувати, що аналіз змісту норм ст. 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у ч. 4 ст. 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Суди обґрунтовано задовольнили позов ОСОБА_3 Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, на правильність висновків судів вони не впливають та їх не спростовують.

Згідно ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами першої й апеляційної інстанцій при розгляді справи дотримано вимоги закону, у зв'язку з чим колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити, а судові рішення залишити без змін.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 08 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 14 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

СитнікО.М., Дем'яносов М.В. Іваненко Ю.Г.