Справа № 500/6670/16-ц
Провадження № 2/500/53/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 вересня 2017 року

Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючого - судді Адамова А.С.,

при секретарі - Хачатрян А.Т.,

за участю: представника позивача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Ізмаїлі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Ларжанської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області про визнання права власності на спадкове майно,

ВСТАНОВИВ:

26.12.2016 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовними вимогами (з урахуванням ухвали від 29.08.2017р. про залишення без розгляду частини позовних вимог), якими просить визнати за нею в порядку спадкування за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 право власності на земельну ділянку площею 4,66 га, що розташована на території Ларжанської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області, наданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, мотивуючи тим, що державним нотаріусом їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно, що посвідчують право власності спадкодавця, та наявністю недоліків у заповіті.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні.

Представник відповідача Ларжанської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області, сповіщений належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, надав до суду письмову заяву про визнання позову та розгляд справи без його участі.

У судовому засіданні допитано свідка ОСОБА_5, яка є односільчанкою із позивачкою та спадкодавицею, та яка приймала участь у складанні заповіту від імені ОСОБА_4 Свідок пояснила, що заповіт складався у зв'язку із поганим станом здоров'я заповідача у неї на дому за участю свідка та секретаря ради. Викладене у заповіті відповідало дійсній волі заповідача. Заповідач під час складання заповіту розумів свої дії, та усвідомлювала їх зміст, вона хотіла заповісти усе майно своїй племінниці ОСОБА_2

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представника позивача, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного.

Судом встановлено, згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1, виданий 07.02.2003 року Ларжанською сільською радою Ізмаїльського району Одеської області, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №10-09-351, земельна ділянка площею 4,66 га, що розташована на території Ларжанської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області, надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, належить ОСОБА_4.

Дана інформація підтверджена листом відділу Держгеокадастру в Ізмаїльському районі Одеської області №9-1514-0.1-675/2-17 від 02.03.2017р.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від ІНФОРМАЦІЯ_1, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції в Одеській області, ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

Після смерті ОСОБА_4, згідно ст.1220 ЦК України, відкрилася спадщина на спадкове майно, до якого входить земельна ділянка площею 4,66 га, що розташована на території Ларжанської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області, наданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Відповідно до заповіту, посвідченого 27.12.2000 року секретарем виконкому Ларжанської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області та зареєстрованого в реєстрі за №102, ОСОБА_4 заповіла усе своє майно ОСОБА_2.

Осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині, незалежно від змісту заповіту після смерті ОСОБА_4 відповідно до ст. 1241 ЦК України, немає.

Інших спадкоємців немає.

Спадкоємцем за заповітом є позивач.

Позивач спадщину після смерті ОСОБА_4 прийняв, оскільки в установлений законом шестимісячний строк звернувся до державного нотаріуса Ізмаїльської державної нотаріальної контори Одеської області з заявою про прийняття спадщини, що підтверджується копією відповідної заяви, наявної у матеріалах справи.

На звернення позивача до з приводу отримання свідоцтва про спадщину за заповітом на спадкове майно, державним нотаріусом Ізмаїльської державної нотаріальної контори Одеської області Черненко С.М. їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом листом №1606/02-14 від 15.09.2016 року, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно, що посвідчують право власності спадкодавця, та наявністю недоліків у заповіті.

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно із ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частиною 1 ст. 1223 ЦК України встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ч. 1 статті 1234 ЦК України визначено, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Згідно ч. 1 ст. 1235 ЦК України встановлено, що заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Згідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Згідно із п.п. 4.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів. Спадкоємець повинен надати нотаріусу правовстановлюючий документ, що підтверджує право власності спадкодавця на нерухоме майно.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження.

Згідно п. 3.1 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Як зазначає позивач, надати оригінали правовстановлюючих документів на спадкове майно не має можливості.

Із Листа відділу Держгеокадастру в Ізмаїльському Одеської області №9-1514-0.1-675/2-17 від 02.03.2017р. земельна ділянка площею 4,66 га, що розташована на території Ларжанської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області, надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва належить на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1, виданого 07.02.2003 року Ларжанською сільською радою Ізмаїльського району Одеської області, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №10-09-351.

Враховуючи викладене, на думку суду відсутні сумніви щодо належності спадкового майна спадкодавцю ОСОБА_4, померлій ІНФОРМАЦІЯ_1.

Також не викликає сумнівів відповідність викладеного у заповіті ОСОБА_4 її дійсній волі, з огляду на покази свідка, яка безпосередньо брала участь та була присутня при складанні цього заповіту.

Відповідно до ст. 316 Цивільного Кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Таким чином, судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 спадщину після померлої ОСОБА_4 прийняла шляхом подачі в установлений законом шестимісячний строк до нотаріуса заяви про прийняття спадщини, осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині після смерті спадкодавця немає, інших спадкоємців немає, з огляду на встановлене позивач обґрунтовано вимагає визнання за ним права власності на спадкову власність.

У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У відповідності до роз'яснень п. 24 ч.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи.

Стаття 57 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, що мають істотне значення для вирішення справи.

Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Відповідно до вимог ст.ст. 10, 11, 59, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, у тому числі, з огляду на те, що відповідач визнав позов. Судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 209, 213-215 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до Ларжанської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області про визнання права власності на спадкове майно - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на земельну ділянку площею 4,66 га, що розташована на території Ларжанської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області, наданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (Державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1, виданий 07.02.2003 року Ларжанською сільською радою Ізмаїльського району Одеської області, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №10-09-351).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 08.09.2017р.

Суддя: А.С.Адамов