Номер провадження: 22-ц/785/807/17
Головуючий у першій інстанції Ільяшук А. В.
Доповідач Станкевич В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.02.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Станкевича В.А.

суддів - Дрішлюка А.І.

- Сидоренко І.П.

при секретарі - Лопотан В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 29 вересня 2016 року, -

встановила:

27.07.2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 про визнання права власності та просив суд ухвалити рішення, якимй визнати за ним ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на транспортний засіб марки КАМАЗ модель 53212, 1992 року випуску, тип ТЗ-вантажний контейнеровоз, колір червоний, номер кузова (Шасі, рама) НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Свої вимоги мотивував тим, що у 2008 році він мав намір придбати автомобіль КАМАЗ, а відповідач в свою чергу продавав автомобіль КАМАЗ модель 53212, 1992 року випуску, тип ТЗ-вантажний контейнеровоз, колір червоний, номер кузова (Шасі, рама) НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1, що був зареєстрований за ним 01 лютого 2005 року Роздільнянським МРЕВ Одеської області ДАІ ГУ МВС України.

Між позивачем та відповідачем було досягнуто всіх істотних умов купівлі-продажу вищезазначеного транспортного засобу та 20.06.2008 року між ним та ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу вказаного автомобілю у простій письмовій формі, але сторони не могли укласти вказаний договір та посвідчити нотаріально, оскільки на той період у ОСОБА_4 не було в наявності всіх необхідних документів.

Відповідно до п. 3.1 Договору, позивач передав відповідачу, грошові кошти у розмірі 23 500 гривень, що є еквівалентом 5 000 доларів США у повному обсязі до підписання вищевказаного Договору.

Згідно з п.3.2 Договору факт отримання продавцем ціни продажу автомобіля підтверджується Договором та розпискою.

Вищезазначений автомобіль переданий позивачу у користування та розпорядження, на підставі Тимчасового реєстраційного талону від 26.06.2008 року, який виданий строком на 3 роки та був дійсний до 26.06.2011 року.

01.07.2015 року відповідач видав позивачу довіреність, якою уповноважив позивача розпоряджатися на свій розсуд належним йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 01.02.2005 року транспортним засобом марки КАМАЗ модель 53212, 1992 року випуску, тип ТЗ-вантажний контейнеровоз, колір червоний, номер кузова (Шасі, рама) НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Факт укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу між сторонами встановлено рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 26 травня 2016 року по справі №511/733/16-ц та не оспорюється сторонами.

Позивач вже протягом майже 8 років відкрито, безперервно, вільно здійснює користування та розпорядження вищезазначеним транспортним засобом, в тому числі оформлював на вказаний транспортний засіб поліс обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Статтею 334 ЦК України передбачено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Позивач вважає, що набув право власності на транспортний засіб відповідача на підставі договору купівлі-продажу 20 червня 2008 року та, посилаючись на норми процесуального права, без жодного посилання на норми матеріального права, просив визнати за ним право власності на автомобіль вказаний вище.

Позивач ОСОБА_3 в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримав у повному обсязі, суду пояснив, що ОСОБА_4 ухиляється від укладання нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, а сам позивач не має можливості зняти з реєстрації та переоформити на себе вказаний транспортний засіб, оскільки відповідач має безліч несплачених штрафів органів ДАІ, просив суд позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_4 у судове засідання повторно не з'явився, через канцелярію суду надав заяву, в якій просив справу розглянути у його відсутність, проти позову не заперечував та його підтримав ( а.с. 26).

Рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 29 вересня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності відмовлено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_4 є власником спірного автомобіля марки КАМАЗ модель 53212, 1992 року випуску, тип ТЗ вантажний-контейнеровоз, колір червоний, номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1, який зареєстрований Роздільнянським МРЕВ ДАІ ГУ УМВС України Одеської області 01 лютого 2005 року, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 (а.с.9).

20.06.2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, у простій письмовій формі, був укладений договір купівлі-продажу автомобілю марки КАМАЗ модель 53212, 1992 року випуску, тип ТЗ вантажний-контейнеровоз, колір червоний, номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1, що підтверджується договором купівлі-продажу транспортного засобу від 20.06.2008 року та не оспорюється сторонами (а.с.7-8).

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

З матеріалів справи вбачається, що позивач вже звертався до суду із позовом про визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу дійсним (справа №511/733/16-ц).

Рішенням від 26.05.2016 року позивачу було відмову у задоволенні позову в зв'язку з тим, що дані види правочину, а саме. договір купівлі-продажу автомобілів не підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню, а відтак до спірних правовідносин не застосовується ст. 220 ч. 2 ЦК України, а доказів ухилення відповідача від такого посвідчення не наведено.

При ухваленні даного рішення суд посилався на ч. 1 ст. 328, ч. 1 та ч. 4 ст. 334, ст. 655 ЦК України та на висновок, який був зроблений Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ в інформаційному листі від 28.01.2013 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», а також на п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.09 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», де зазначено, що у зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК.

Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними, в тому числі заявлені в зустрічному позові у справах про визнання договорів недійсними, не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню. Вказане рішення суду набрало законної сили. (а.с.12-14).

Згідно ч. 3, 4 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарський або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Крім того суд першої інтонації правильно зазначив, що за правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Позивачем у позові про визнання права власності є власник - особа, яка має право власності на майно (тобто вже стала його власником, а не намагається ним стати через пред'явлення позову).

Відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України.

Загальний порядок укладення договорів будь-якими учасниками цивільних відносин визначено у главі 53 ЦК України. До принципово важливих складових цієї процедури відносяться зміст та форма договору, спосіб, місце укладення.

Правове регулювання відносин, пов'язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200 та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів.

Згідно з Порядком здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200, оформлення на товарних біржах договорів купівлі-продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, здійснюється з використанням облікованих відповідно у територіальному органі з надання сервісних послуг МВС і Держсільгоспінспекції бланків біржових угод.

Оформлення договорів купівлі-продажу транспортних засобів може проводитися в територіальному органі з надання сервісних послуг МВС.

У разі продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, філією суб'єкта господарювання або уповноваженим дилером, крім акта приймання-передачі підприємства-виробника, покупцеві видається акт приймання-передачі, що укладається між суб'єктом господарювання (його філією) та уповноваженим дилером.

Під час продажу транспортних засобів, що перебувають (перебували) на обліку в уповноваженому органі МВС або Держсільгоспінспекції, покупцеві територіальним органом з надання сервісних послуг МВС видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) або Держсільгоспінспекцією - свідоцтво про реєстрацію машини з відміткою про зняття машин (тракторів, самохідних шасі, самохідних сільськогосподарських, дорожньо-будівельних і меліоративних машин, сільськогосподарської техніки, інших механізмів) з обліку чи акт технічного стану.

У разі зняття з обліку транспортного засобу покупцеві видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) та копія реєстраційної картки, що додається до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на пластиковій основі.

Отже, продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт).

Крім того, статтею 34 Закону України «Про дорожній рух» встановлено обов'язкову державну реєстрацію, перереєстрацію, та облік транспортних засобів та їх власників, що здійснюються відповідними підрозділами Державтоінспекції МВС України, що забезпечують безпеку дорожнього руху. Власники транспортних засобів та особи, які використовують їх на законних підставах, зобов'язані зареєструвати (перереєструвати) належні їм транспортні засоби протягом десяти діб після придбання, митного оформлення, одержання транспортних засобів або виникнення обставин, що потребують внесення змін до реєстраційних документів.

Відповідно до «Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1388 від 07.09.1998 року, у редакції чинної на момент укладення спірного правочину, передбачено порядок набуття права власності на транспортний засіб з обов'язковою реєстрацією (перереєстрацією) власником придбаного транспортного засобу на підставі документів, що підтверджують право власності.

Вищезазначеним Порядком встановлюється єдина на території України процедура державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до транспортних засобів та мопедів (далі - транспортні засоби), оформлення та видачі реєстраційних документів і номерних знаків.

Порядок є обов'язковим для всіх юридичних та фізичних осіб, які є власниками транспортних засобів, виробляють чи експлуатують їх. Представники власників транспортних засобів виконують обов'язки та реалізують права таких власників у межах наданих їм повноважень.

Відповідно до п. 7 Порядку власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники (далі - власники) зобов'язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом десяти діб після придбання (одержання) або митного оформлення, або тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Строк державної реєстрації продовжується у разі подання документів, які підтверджують відсутність можливості своєчасного її проведення власниками транспортних засобів (хвороба, відрядження або інші поважні причини). Експлуатація транспортних засобів, що не зареєстровані (не перереєстровані) у підрозділах Державтоінспекції (крім транспортних засобів, зареєстрованих до набрання чинності цим Порядком) та без номерних знаків, що відповідають державним стандартам, а також ідентифікаційні номери складових частин яких відповідають записам у реєстраційних документах або знищені чи підроблені, забороняється.

Пунктом 8 Порядку передбачено, що державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі правомірність придбання) транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів.

Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є засвідчені підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою: довідка-рахунок за формою, видана суб'єктом господарювання, діяльність якого пов'язана з реалізацією транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери; договори та угоди, укладені на товарних біржах на зареєстрованих у Департаменті Державтоінспекції бланках, інші засвідчені в установленому порядку документи, що встановлюють право власності на транспортні засоби; копія рішення суду, засвідчена в установленому порядку, із зазначенням юридичних чи фізичних осіб, які визнаються власниками транспортних засобів, марки, моделі, року випуску таких засобів, а також ідентифікаційних номерів їх складових частин; довідка органу соціального захисту населення або управління виконавчої дирекції Фонду соціального рахування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, що виділили автомобіль або мотоколяску; акт приймання-передачі транспортних засобів за формою згідно з додатком 6, виданий підприємством-виробником або підприємством, яке переобладнало чи встановило на транспортний засіб спеціальний пристрій згідно із свідоцтвом про погодження конструкції транспортного засобу щодо забезпечення безпеки дорожнього руху, із зазначенням ідентифікаційних номерів такого транспортного засобу та конкретного одержувача; митна декларація на бланку єдиного адміністративного документа на паперовому носії або електронна митна декларація, або видане митним органом посвідчення про реєстрацію в підрозділах Державтоінспекції транспортних засобів чи їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери; договір фінансового лізингу; акт про проведений аукціон або постанова та акт про передачу майна стягувану в рахунок погашення боргу, видані органом державної виконавчої служби.

Для проведення перереєстрації транспортних засобів, зазначених в абзаці другому цього пункту, до підрозділів Державтоінспекції подаються засвідчені підписами сторін, що скріплені печатками, акти приймання - передачі транспортних засобів із зазначенням їх кольору, марки, моделі, року випуску, ідентифікаційних номерів складових частин (далі - реквізити), а для проведення перереєстрації транспортних засобів у разі їх відчуження документи, що встановлюють право власності на транспортні засоби, разом із зазначеними актами.

Таким чином, Правилами встановлено спеціальний порядок державної реєстрації транспортних засобів, а тому посилання позивача на ст. 334 ЦК України, як на підставу набуття ним права власності на автомобіль з моменту передання йому вказаного майна, не відповідає закону.

Звертаючись з позовом до суду, ОСОБА_3 просив визнати за ним право власності на вказаний транспортний засіб (автомобіль), оскільки сторони уклали 20.06.2008 року договір його купівлі-продажу, а позивач з 2008 року, вже протягом майже 8 років відкрито, безперервно, вільно здійснює користування та розпорядження вищезазначеним транспортним засобом, в тому числі оформлював на вказаний транспортний засіб поліс обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

З матеріалів справи вбачається, що Тимчасовий реєстраційний талон, виданий на ім'я позивача був дійсним з 26.06.2008 по 26.06.2011 року та строк його дії не продовжувався (а.с.9).

Поліс №АА/3879205 діяв один рік з 21.04.2011 по 20.04.2012 року (а.с.10).

Крім того позивачем, як особою що управляє вказаним транспортним засобом укладалися договори страхування, та він отримував поліси №А1/5304970 на період з 28.01.2015 року по 27.01.2016 року, та поліс №АК/0016812 на період 26.06.2016 року по 25.06.2017 року (а.с.29-30).

Суд першої інстанції правильно вказав, що укладання вказаних договорів не свідчить про набуття позивачем права власності на спірний транспортний засіб.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідач ОСОБА_4 01.07.2015 року видав позивачу довіреність, якою уповноважив позивача розпоряджатися на свій розсуд належним йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 від 01.02.2005 року транспортним засобом марки КАМАЗ модель 53212, 1992 року випуску, тип ТЗ-вантажний контейнеровоз, колір червоний, номер кузова (Шасі, рама) НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1 (а.с.11).

Сутність та правова природа загальноцивільного представництва регулюються положеннями глави 17 ЦК України. За частиною третьою статті 244 ЦК України довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина перша статті 237 ЦК України). Довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами.

Договір купівлі-продажу - це угода, за якою продавець (одна сторона) зобов'язується передати майно у власність покупцеві (другій стороні), а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України). Аналіз зазначених норм матеріального права свідчить про те, що видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала.

З матеріалів справи видно, що договір купівлі-продажу спірного автомобіля укладався у простій письмовій формі, але цей автомобіль протягом строку, вказаного у законі, не знятий з обліку в уповноваженому органі МВС та до теперішнього часу зареєстрований за відповідачем, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про визнання права власності на автомобіль на підставі статті 392 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 640 ЦК України, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. У даній справі суд дійшов висновку, що порядок набуття права власності на транспортні засоби пов'язаний з обов'язковою реєстрацією власником придбаного автомобіля у відповідних органах (ч. 3 ст. 34 Закону України «Про дорожній рух», пункти 7, 8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, приче пів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388).

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 58 ЦПК України: належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Ч. 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При таких даних суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 та визнання за ним права власності на автомобіль марки КАМАЗ модель 53212, 1992 року випуску, тип ТЗ вантажний-контейнеровоз, колір червоний, номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_2, що належить відповідачу не має, а тому в задоволенні позову необхідно відмовити у повному обсязі.

Що стосується посилань зазначених в апеляційній скарзі то вони або спростовуються матеріалами справи або не підтверджуються переконливими, належними та допустимими доказами.

Враховуючи все вищевикладене колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 304, 307, 308, 313, ч. 1 п. 1 ст. 314, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 29 вересня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 20 днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий: В.А. Станкевич

Судді: А.І. Дрішлюк

І.П. Сидоренко