АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 211/3705/13-ц Головуючий в 1 інстанції
Провадження № 22-ц/774/1096/К/17 ОСОБА_1
Категорія № 27 (І) Доповідач - Бондар Я.М.
У Х В А Л А

Іменем України

12 вересня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого-судді: Бондар Я.М.

суддів: Зубакової В.П., Барильської А.П.

секретар: Борщ А.А.

за участю: позивача - ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_5,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_6 на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 09 березня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, з урахуванням знецінення суми боргу,-

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2012 року позивачі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики з урахуванням знецінення суми боргу.

В обґрунтування своїх позовних вимог вказали, що в жовтні 1988 року вони за розписками надали відповідачам у позику 15000 радянських рублів для придбання будинку. 20 жовтня 2006 року ними відповідачам була надіслана вимога про повернення боргу в строк до 27 жовтня 2006 року, яка залишилась без відповіді.

У зв'язку із тим, що відповідачі добровільно не виконують зобов'язання та уточнивши свої позовні вимоги, позивачі просили суд стягнути на їх користь, в рівних частках з відповідачів, проіндексовану суму боргу станом на 18.07.2012 року в розмірі 141040,55 грн., 3% річних в сумі 12994,22 грн., та судові витрати - 1667 грн. судового збору, 1700 грн. за послуги аудиторської фірми.

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 05 грудня 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 березня 2013 року, позов ОСОБА_7, ОСОБА_8 задоволено, стягнуто на їх користь в рівних частках з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 проіндексовану суму боргу станом на 18.07.2012 року в розмірі 142040,55 грн., 3% річних за користування коштами в сумі 12994,22 грн. та судові витрати по справі (а.с. 112-113, 167-168 т. 1).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 червня 2013 року вищезазначені судові рішення першої та апеляційної інстанцій в частині стягнення суми з ОСОБА_4 скасовані, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с. 194-195 т. 1).

Під час нового розгляду ухвалою Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 20.06.2014 року провадження у справі зупинено для залучення до участі у справі правонаступника позивача ОСОБА_7, який помер 04.06.2014 року.

Ухвалою цього ж суду від 10.12.2014 року провадження у справі поновлено, оскільки ОСОБА_8 оформила належним чином свої права як правонаступник померлого (а.с. 102, 109 т.2).

Ухвалою Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 30.03.2016 року залучено ОСОБА_2 та ОСОБА_6 до участі у справі в якості правонаступників позивача ОСОБА_8, яка померла 12.08.2015 року (а.с. 178 т. 2).

У жовтні 2016 року ОСОБА_2 та ОСОБА_6 звернулися до суду з уточненою позовною заявою до ОСОБА_4 та просили суд стягнути на їх користь в рівних частках з відповідача проіндексовану суму боргу станом на 21.09.2016 року в розмірі 140804,79 грн., 3% річних в сумі 7316,00 грн.,понесені судові витрати в сумі 4867 грн. (а.с. 221-228 т. 2).

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 09 березня 2017 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики з урахуванням знецінення суми боргу.

В апеляційній скарзі позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_6 ставлять питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення поданого ними позову, посилаючись на порушення судом при розгляді справи норм матеріального права.

Зазначили, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про пропуск позивачами ОСОБА_7 та ОСОБА_8 строку позовної давності при зверненні до суду з позовом до ОСОБА_4, залишивши поза увагою те, що про порушення свого права позивачі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 дізналися в жовтні 2006 року після направлення відповідачам ОСОБА_4 та ОСОБА_2 вимоги про повернення боргу, що й стало підставою їх звернення до суду з позовом вперше у січні 2007 року з дотриманням трирічного строку позовної давності, передбаченого ст. 257 ЦК України. При цьому, апелянти вважають, що залишення зазначеного позову без розгляду за заявою позивачів судом апеляційної інстанції 18 квітня 2012 року, хоч і не зупиняє перебіг позовної давності, однак сам факт знаходження справи в суді першої інстанції й ухвалення рішення по ній 02.09.2011 року, зупиняє перебіг такого строку, тому на їх думку, повторне звернення позивачів до суду у травні 2012 року здійснено в межах строку позовної давності.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 та ОСОБА_6 підлягає відхиленню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 11 жовтня 1988 року ОСОБА_7 та ОСОБА_8 за розписками, посвідченими квартальним уповноваженим, надали подружжю ОСОБА_8 - ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у позику 15000 руб. для придбання будинку (а.с. 9 т.1).

20 жовтня 2006 року ОСОБА_7 та ОСОБА_8 надіслали на адресу ОСОБА_2 та ОСОБА_4 письмову вимогу про повернення в строк до 27.10.2006 року боргу в сумі 15000 руб., що становить 120105 грн., яка останніми залишена без виконання (а.с. 82 т.1).

В січні 2007 року ОСОБА_7 та ОСОБА_8 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, який ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 квітня 2012 року за заявою позивачів залишено без розгляду за п. 5 ч.1 ст. 207 ЦПК України (а.с. 84, 103 т.1).

У травні 2012 року ОСОБА_7 та ОСОБА_8 повторно звернулися до суду з аналогічним позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики (а.с. 1-6 т.1).

Згідно висновку спеціаліста аудиторської фірми ТОВ «Респект-ЛЛ» від 21.09.2016 року, яким здійснено перерахунок боргу з 15000 радянських рублів станом на 11.10.1988 року на грошову одиницю гривню станом на 30.09.2016 року й визначено його в розмірі 281609,59 грн., а також визначено 3% річних з його суми в розмірі 14632,56 грн. з яких половина боргу за ОСОБА_4 з урахуванням індексу інфляції становить 140804,79 грн., та половина 3 % річних з суми боргу - 7316,28 гривень (а.с. 229 т. 2).

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції визнав обґрунтованими вимоги позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_6, як правонаступників ОСОБА_8, яка в свою чергу також була правонаступником ОСОБА_7, про стягнення з відповідача ОСОБА_4 половини суми боргу за договором позики з врахуванням індексу інфляції та 3% річних, однак, приймаючи до уваги положення ст. 267 ЦК України, не знайшов підстав для задоволення позовних вимог позивачів, в зв`язку порушенням ними строків позовної давності при зверненні до суду з позовом.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно із ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене у справі рішення вказаним вимогам законності та обґрунтованості відповідає в повному обсязі.

Так, на виконання вимог ст. 214 ЦПК України, суд першої інстанції, встановивши характер спірних відносин, вірно визначився, що до їх врегулювання підлягають застосуванню положення ст. 374 ЦК України в редакції 1963 року, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, тобто станом на 11.10.1988р., а також положення діючого ЦК України до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Відповідно до ст. 374 ЦК України в редакції 1963 року, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості.

Аналогічне положення міститься і в ч. 1 ст. 1046 діючого ЦК України.

Як передбачено ч.1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч.1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Факт укладення договору позики та отримання в борг грошових коштів, який підтверджується письмовими розписками від 11 жовтня 1988 року, відповідачем ОСОБА_4 не оспорюється.

При цьому, матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження виконання договору та повернення грошових коштів відповідачем ОСОБА_4, таких доказів, в порушення ст.ст. 10, 60 ЦК України не надано суду відповідачкою та її представником.

Отже, встановивши, що між сторонами укладено договір позики, в підтвердження чого в матеріалах справи наявна письмова розписка про це, яка містить зобовязання ОСОБА_4 та ОСОБА_2 повернути ОСОБА_8 та ОСОБА_7 15000 руб. без визначення строку повернення, яке не виконано, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість вимог позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_6, як правонаступників померлих ОСОБА_8 та ОСОБА_7, в частині стягнення з відповідача ОСОБА_4 половини суми боргу за договором позики з врахуванням індексу інфляції та 3% річних.

Разом з тим, відповідно до ч.1 ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, крім іншого, питання пропущення строку позовної давності.

Саме з підстав невиконання вказаних вимог ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 червня 2013 року були скасовані рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 грудня 2012 року та ухвала апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 березня 2013 року в частині стягнення суми з ОСОБА_4, а справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції

На виконання вимог ст. 214 ЦПК України, а також приписів вищенаведеної ухвали суду касаційної інстанції, висновки і мотиви якої, у відповідності до вимог ч.4 ст. 338 ЦПК України, є обов'язковими для суду при новому розгляді справи, суд першої інстанції перевіривши, за заявою представника відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_5 дотримання строку позовної давності позивачами ОСОБА_8 та ОСОБА_7 при зверненні до суду з позовом за захистом порушеного права, дійшов привального висновку про порушення позивачами такого строку та відсутність у звязку з цим підстав для задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, а доводи апеляційної скарги позивачів про дотримання строків позовної давності вважає безпідставними, виходячи з наступного.

За змістом ст. ст. 256, 257 ЦК України право особи на звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу обмежується позовною давністю. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч.1, ч.5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання.

Як вбачається зі змісту розписок про надання боргу від 11.10.1988 року, строк виконання боржниками зобовязання сторонами не визначено.

20 жовтня 2006 року позивачі письмово звернулись до ОСОБА_4 та ОСОБА_2 з вимогою повернення боргу в строк до 27 жовтня 2006 року, яку боржниками виконано не було.

Оскільки боржниками обовязок по поверненню боргу виконаний не був у семиденний строк від дня предявлення вимоги, як того передбачає ч.2 ст. 530 ЦК України, саме з цього строку позивачам ОСОБА_7 та ОСОБА_8 стало відомо про порушення їх права боржниками.

Отже, в січні 2007 року звернувшись вперше до суду з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, позивачі предявили його в межах строку позовної давності.

Разом з тим, ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 квітня 2012 року за заявою позивачів поданий ними позов залишено без розгляду на підставі п.5 ч.1 ст. 207 ЦК України (а.с. 103 т.1).

У травні 2012 року, позивачі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 потворно звернулись до суду з тим самим позовом.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.

Отже, на підставі наявних у справі доказів суд правильно встановив, що позивачі дізналися про порушення свого права відповідачем ОСОБА_4після спливу семиденного строку від дня предявлення вимоги, тому перебіг позовної давності розпочався 28 жовтня 2006 року, відповідно, загальний строк позовної давності, визначений в ст. 257 ЦК України, за предметом цього позову сплив 28 жовтня 2009 року.

З огляду на встановлені фактичні обставини та норми закону, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що звернення до суду ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з позовом до боржника ОСОБА_4 про стягнення боргу у травні 2012 року здійснено із пропуском строків позовної давності.

Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Враховуючи те, що представником відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_9 заявлено про застосування строку позовної давності, тоді як питання про його поновлення з боку позивачів не ставилося, висновок суду про застосування позовної давності є правильним та узгоджується з вищенаведеними положеннями ст. 267 ЦК України.

Посилання позивачів в апеляційній скарзі на ту обставину, що в суді вже розглядався позов ОСОБА_7 та ОСОБА_8 до ОСОБА_4 та ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики колегія суддів до уваги не приймає, оскільки це не має значення ні для обрахування початку перебігу позовної давності, ні для його переривання або ж зупинення, оскільки ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 квітня 2012 року вказаний позов залишено без розгляду.

У звязку з чим вважати, що між сторонами існує спір з 2007 року та позовна давність не пропущена, за твердженням позивачів, неможна, оскільки у даній справі перебіг позовної давності, що розпочався до подання позову, після залишення його без розгляду, продовжився у загальному порядку й не вважався перерваним або зупиненим.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції на підставі встановлених обставин ухвалене законне та обґрунтоване рішення, доводи ж апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, тому вона підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 09 березня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Я.М. Бондар

Судді: В.П. Зубакова

ОСОБА_10