Єдиний унікальний номер судової справи 201/6358/17
Номер провадження 2/201/1878/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

05 вересня 2017 року Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі: головуючого судді Ходаківського М.П.,

за участі секретаря судового засідання Пісчанської Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів та додаткових витрат на утримання дитини,-

встановив:

У травні 2017 року ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1А.) звернулася до Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська із вищенаведеним позовом до ОСОБА_2 (далі ОСОБА_2Л.) про стягнення аліментів та додаткових витрат на утримання дитини.

В поданому позові ОСОБА_1 просить стягнути на її корить із ОСОБА_2аліменти на утримання їхнього малолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/3 частини доходу відповідача щомісячно до досягнення дитиною повноліття, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а у разі досягнення дитиною повноліття, яка продовжує навчатися стягнення аліментів продовжувати до досягнення дитиною двадцяти трьох років; стягнути із відповідача на користь позивача додаткові витрати на навчання в класі, в якому організовані додаткові платні послуги для розвитку неповнолітньої дитини, у розмірі 370,00 грн. щомісяця; стягнути із відповідача на користь позивача додаткові витрати на додаткові заняття з англійської мови, які відвідує син сторін, у розмірі 560,00 грн. щомісяця.

В обґрунтування доводів позову ОСОБА_1 посилається на те, що відповідач є батьком її малолітнього сина, який потребує додаткової фінансової допомоги від свого батька відповідача у справі.

Представник позивача надала суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити; просила справу розглянути за її відсутності.

Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином за адресою його місця реєстрації, причини неявки не повідомив.

Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних і справ про адміністративні правопорушення» строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19.06.2001 у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.).У рішенні Європейського Суду з прав людини від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

Верховний Суд України у постанові від 01 лютого 2017 року у справі № 6-1957цс16, яка є обовязковою для усіх субєктів правозастосування та судів, вказав на те, що розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Ураховуючи, що відповідач належним чином повідомлявся про призначені у справі судові засідання, судом визнано за можливе розглянути справу за його відсутності і ухвалити заочне рішення суду за правилами ст. 169, ст. 224 ЦПК України.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків.

Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження, копія якого наявна в матеріалах справи (а.с. 8).

Згідно з довідкою № 25 від 22 березня 2017 року, виданої за підписом директора КЗО «Середня загальноосвітня школа № 35» Дніпровської міської ради ОСОБА_4 ОСОБА_3, учню 1-Б класу вказаного навчального закладу, останній дійсно є учнем цього класу, в якому за рішенням суду організовані додаткові платні послуги, за які батьками ОСОБА_3 за період з вересня 2016 року по березень 2017 року сплачено грошові кошти у розмірі 1 965,00 грн. (а.с. 15).

ФОП ОСОБА_5 24 квітня 2017 року ОСОБА_1 було видано довідку за вихідним номером 03, відповідно до якої син позивача ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, відвідує заняття з англійської мови в учбовому центрі «Sпектр» (ПП ОСОБА_5В.) з 01 лютого 2016 року по теперішній час, із щомісячною сплатою 560,00 грн. за вісім занять (а.с. 17).

Відповідно до статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частиною 2 ст. 182 Сімейного кодексу України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Частиною 1 статті 183 Сімейного кодексу України передбачено, що частка доходу батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину визначається судом.

Відповідно до ч. 5 ст. 183 Сімейного кодексу України той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину однієї чверті, на двох дітей однієї третини, на трьох і більше дітей половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

При визначені розміру аліментів, який відповідач має сплачувати позивачу на утримання їхньої малолітньої дитини, суд враховує положення ст. 182 та ст. 183 Сімейного кодексу України, у звязку із чим суд приходить до висновку про можливість стягнення із відповідача на користь позивача аліментів на утримання їхнього малолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4 частини від усіх видів доходу, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, частково задовольнивши таким чином позовні вимоги в цій частині.

Крім того, суд вважає за можливе вийти за межі позовних вимог в частині визначення нижньої межі розміру аліментів, оскільки позивач просить стягувати аліменти не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, тоді як згідно із змінами до Сімейного кодексу України розмір аліментів не може бути меншим за 50 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку (ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України).

Позовні вимоги про стягнення аліментів на утримання дитини до досягнення нею двадцяти трьох років у разі, якщо вона продовжуватиме навчання, не підлягають задоволенню як заявлені передчасно, оскільки наразі дитина сторін є малолітньою.

Відповідно з ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову.

Ураховуючи вимоги ст. 191 СК України суд вважає необхідним стягувати аліменти з відповідача на користь позивача з 04 травня 2017 року.

Пунктом 7 ч. 1 ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно із ст. 57, 58, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до положень статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, а саме доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Положеннями ст. 185 СК України передбачено, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Таким чином, брати участь у додаткових витратах зобовязані обидва з батьків, незалежно від того з ким з них проживає дитина, оскільки Сімейний Кодекс України виходить із принципу рівності прав й обовязків батьків.

Приймаючи до уваги викладене та вирішуючи позовні вимоги про стягнення із відповідача на користь позивача додаткових витрат на утримання їхнього сина, суд вважає за необхідне відмовити у їх задоволенні у повному обсязі з огляду на те, що позивач просить стягувати з відповідача щомісяця додаткові витрати за додаткові платні послуги, що надаються дитині сторін у школі, щомісячна вартість яких різниться та є меншої за 370,00 грн. Крім того, відповідну довідку за підписом директора школи видано учню першого класу, який є малолітньою особою. При цьому в довідці йдеться про те, що «батьками ОСОБА_3 оплачені додаткові платні послуги…», тобто за відсутності платіжного документа на підтвердження особи, якою були сплачені такі послуги та з урахуванням того, що батьками даної дитини є як позивач у справі, так і відповідач, можливо дійти висновку про сплату відповідних послуг як позивачем, так і відповідачем.

Щодо стягнення додаткових витрат за заняття ОСОБА_3 англійською мовою, суд також не вбачає підстав для їх задоволення у звязку з відсутністю доказів фактичної сплати позивачем за проведення цих занять. При цьому суд вважає за можливе зазначити, що у судовому засіданні встановлено, що дитиною сторін є ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, тоді як у довідці ФОП ОСОБА_5 зазначено про відвідування занять з англійської мови ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, керуючись ч. 2 ст. 88 ЦПК України, у звязку із задоволенням позову в частині стягнення аліментів, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 640,00 грн.

З огляду на відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення додаткових витрат на утримання дитини, витрати зі сплати судового збору, понесені позивачем у розмірі 640,00 грн., не підлягають відшкодуванню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 84, 180-182, 183 СК України, ст. ст. 10, 60, 130, 212-215, 367 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів та додаткових витрат на утримання дитини задовольнити частково.

Стягувати щомісяця із ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_4, РНОКПП НОМЕР_2) аліменти на утримання їхнього малолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) відповідача, але не менш, ніж 50% прожиткового мінімуму дитини відповідного віку, починаючи з 04 травня 2017 року та до досягнення дитиною повноліття.

Допустити негайне виконання рішення в межах суми платежу аліментів за один місяць.

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів та додаткових витрат на утримання дитини відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_4, РНОКПП НОМЕР_2) на користь держави судовий збір в розмірі 640 гривень.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 223 ЦПК України.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заява про перегляд заочного рішення може бути подана протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Заочне рішення суду може бути оскаржене позивачем протягом десяти днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги до апеляційного суду Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська.

Суддя М.П. Ходаківський