АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

12 вересня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Махлай Л.Д., Лапчевської О.Ф.,

секретаря: Синявського Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 04 липня 2017 року про забезпечення позову

у цивільній справі за позовом Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «26-і» до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні спільним майном, -

В С Т А Н О В И Л А:

В квітні 2017 року позивач - Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «26-і» (далі - ОСББ «26-і») звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні спільним майном шляхом зобов'язання вчинити дії, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідачу в будинку № АДРЕСА_1 належить нежитлове приміщення № 114, в якому останній проводив будівельні роботи. Відповідач також здійснював будівельні роботи на даху першого поверху будинку, який йому не належить. Вважав такі дії відповідача незаконними, оскільки дозвіл на проведення будівельних робіт в належному ОСОБА_1 нежитловому приміщенні № 114 скасовано, а на проведення будівельних робіт на даху першого поверху будинку, який знаходиться поряд з нежитловим приміщенням № 114, взагалі не видавались.

В червні 2017 року позивач звернувся до суду із заявою про забезпечення позову та просив вжити заходів забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_1 проводити будівельні та оздоблювальні роботи на даху першого поверху багатоквартирного будинку за адресою: АДРЕСА_1. Вважав, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити виконання рішення суду, у разі задоволення позову.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 04 липня 2017 року заяву позивача про забезпечення позову задоволено у повному обсязі та вжито заходів забезпечення позову.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що ухвала суду є незаконною та необґрунтованою, постановлена з порушенням норм процесуального права, без повного з'ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення даного питання.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначав, що суд першої інстанції постановляючи ухвалу про забезпечення позову не встановив обставин, які б свідчили про утруднення чи неможливість виконання можливого рішення суду у разі його задоволення, а лише з формальних підстав задовольнив заяву, переписавши лише доводи позивача та положення закону, які регулюють питання забезпечення позову. Суд не надав оцінки доказам, які долучені позивачем до заяви про забезпечення позову.

Судом також не взято до уваги, що відповідач є фізичною особою-підприємцем і вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони проводити будівельні роботи є втручанням в його господарську діяльність. Крім цього позивачем не доведено належними доказами, а судом не встановлено обставин, які підтверджують факт будівельних робіт за адресою: АДРЕСА_1 та причетність відповідача до таких робіт.

За наведених обставин, просив скасувати ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 04 липня 2017 року та постановити нову ухвалу, якою відмовити позивачу в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Представник відповідача - ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити з підстав, наведених в ній.

Представники ОСББ «26-і» - Мустафаєв Р.Н. та Пономаренко І.В. в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечували та просили відхилити, а ухвалу залишити без змін.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції враховуючи характер спору, а також те, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду дійшов висновку про вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони відповідачу вчиняти певні дії.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду та вважає його правильним з огляду на наступне.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 151 ЦПК України, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду (ч. 3 ст. 151 ЦПК України).

Відповідно до роз'яснень, викладених в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 № 6 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Отже, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову.

Також слід зазначити, що згідно роз'яснень, викладених в абзаці 3 пункту 7 Постанови № 6, ухвала про забезпечення позову постановляється в порядку, визначеному ст. 209 ЦПК України і повинна включати мотивувальну частину, де поряд із зазначенням мотивів, із яких суд (суддя) дійшов висновку про обґрунтованість припущення про те, що невжиття заходів забезпечення позову може в майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення, наводиться посилання на закон, яким суд керувався при постановленні ухвали.

Суд першої інстанції у відповідності до вимог, передбачених ч. 5 ст. 153, ст. 210 ЦПК України мотивував своє судове рішення про забезпечення позову та дійшов обґрунтованого висновку рпо наявність правових підстав для вжиття заходів забезпечення у даній справі шляхом заборони відповідачу вчиняти певні дії.

Як вбачається з матеріалів справи будинок № АДРЕСА_1 у м. Києві має прибудову до першого поверху. Відповідач ОСОБА_1 є власником нежитлових приміщень, які знаходяться на другому поверсі будинку № АДРЕСА_1 у м. Києві. Під час проведення реконструкції належних відповідачу нежитлових приміщень відбулося, на думку позивача, самовільне захоплення частини даху на прибудові до першого поверху будинку, яка відповідачу не належить.

На підставі вказаних обставин та положень закону, суд дійшов вірного висновку щодо існування спору між сторонами. У зв'язку з метою забезпечити виконання судового рішення, у разі задоволення позову, судом і був забезпечений позов шляхом заборони відповідачу здійснювати будівельні та оздоблювальні роботи.

Слід зазначити, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції незаконно заборонив здійснювати будівельні та оздоблювальні роботи відносно майна, яке належало ОСОБА_1, оскільки заборона стосується лише новозбудованого майна на даху першого поверху будинку, що належить співвласникам будинку, та яке вчинено внаслідок реконструкції, дозвіл на яку скасовано.

Судова колегія також не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що забезпечення позову шляхом заборони здійснювати будівельні роботи є втручанням в господарську діяльність, оскільки ОСОБА_1 не надано суду доказів ведення господарської діяльності, яка пов'язана з будівництвом за адресою: АДРЕСА_1

Доводи апеляційної скарги, що будівельні роботи за адресою: АДРЕСА_1 не проводяться, а також відсутня причетність відповідача до них спростовуються письмовими доказами, наявними в матеріалах справи та копією технічного паспорту, наданого саме відповідачем.

За вказаних обставин, колегія суддів дійшла висновку, що постановляючи ухвалу про забезпечення позову, суд діяв відповідно до вимог, передбачених ст. 153 ЦПК України, а висновок суду першої інстанції, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення у разі задоволення позову, є правильним.

Ураховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що судом першої інстанції питання щодо забезпечення позову вирішено з дотриманням норм процесуального права.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 307, п. 1, ч. 1 ст. 312 ЦПК України за наслідками розгляду скарги на ухвалу суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення ухвали без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

На підставі викладеного та керуючись ст. 218, 303, 304, 307, 312-315, 317, 319, 325, 327 ЦПК України, судова колегія,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 04 липня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді:

Справа № 753/7046/17

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/10259/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Леонтюк Л.К.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.