АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/5155/15 Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/1492/К/17 суддя Чайкіна О.В.
Категорія - 21 (І) Доповідач - Зубакова В.П.
УХВАЛА

Іменем України

05 вересня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді: Зубакової В.П.

суддів: Барильської А.П., Бондар Я.М.

за участю секретаря: Гладиш К.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою позивача Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 05 квітня 2017 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, виконавчого комітету Криворізької міської ради, третя особа - ОСОБА_6, про визнання договору недійсним, скасування запису про державну реєстрацію права власності, повернення сторін у первісний стан, визнання права власності та зобов'язання внести запис про державну реєстрацію права власності.

Особи, які беруть участь у справі:

представник позивача Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» - Бродько Анатолій Іванович, -

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2016 року Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області в особі Реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції про визнання договору недійсним та визнання права власності, який неодноразово уточнювало.

В обґрунтування позову зазначило, що між ним та ОСОБА_3 було укладено кредитну угоду № 1/180-МК від 17.04.2008 року, відповідно до якої відповідачем отримано кредит у розмірі 80000,00 дол. США, з кінцевим строком повернення 17.04.2013 року. Свої зобов'язання за кредитним договором ОСОБА_3 не виконував, внаслідок чого утворилася заборгованість.

З метою досудового врегулювання спору 20.09.2011 року позивач надіслав поштою відповідачу вимогу про сплату заборгованості, яка утворилася станом на 19.09.2011 року та яку було проігноровано ним, що й стало підставою звернення до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_3 та ПАТ «Акцент-Банк» про стягнення заборгованості.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17.05.2012 року задоволено позов банку і стягнуто на його користь з ОСОБА_3 заборгованість в розмірі 798298,19 грн. 16.07.2012 року державним виконавцем Дзержинського відділу державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції відкрите виконавче провадження з виконання вказаного рішення, однак борг не стягнуто.

30.09.2015 року позивач дізнався, що ОСОБА_3 04.02.2012 року подарував 1/2 частину належного йому нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 своєму синові - ОСОБА_4.

Вважає, що відповідач вчинив правочин з відчуження майна з метою уникнути сплати боргу за кредитним договором, а тому вчинений ним правочин порушує права кредитора на задоволення його вимог в частині стягнення заборгованості.

У зв'язку з наведеним, замінивши відповідача Криворізьке міське управління юстиції у Дніпропетровській області в особі Реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиціїна виконавчий комітет Криворізької міської ради та уточнивши позовні вимоги, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд визнати частково недійсним договір дарування від 04.02.2012 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в частині дарування ОСОБА_3 ОСОБА_4 частки домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 та застосувати реституцію; скасувати запис про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_4 шляхом внесення виконкомом Криворізької міської ради запису про скасування державної реєстрації; поновити становище, що існувало до порушення та визнати право власності на 1/2 частку домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 за ОСОБА_3, та на 1/2 частку цього домоволодіння за ОСОБА_4, зобов'язавши виконкомом Криворізької міської ради здійснити державну реєстрацію права власності за вказаними особами; стягнути на користь позивача судовий збір з ОСОБА_3 в розмірі 2436,00 грн. та з ОСОБА_3 - в розмірі 2471,85 грн.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 05 квітня 2017 року в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, недоведеність обставин, що мають значення та невідповідність висновків суду обставинам справи, ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення заявлених позовних вимог. Вважає, що наявність підстав для визнання оспорюваного договору дарування недійсним за ст. 234 ЦК України позивачем доведена та підтверджується матеріалами справи, оскільки відповідач вчинив правочин за наявності непогашеного перед кредитором боргу та з метою його несплати. Окрім того, зазначив, що на будинок відповідача накладався арешт як в порядку забезпечення позову, так і в порядку примусового виконання рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4, виконавчий комітет Криворізької міської ради, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили, клопотань з приводу їх участі та можливості подальшого розгляду справи не подавали, що, у відповідності до ч.2 ст. 305 ЦПК України, не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» Бродька А.І., який підтримав доводи апеляційної скарги та наполягав на її задоволенні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 17.04.2008 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_3 укладено кредитну угоду № 1/180-МК, за умовами якої останній отримав в кредит 80000,00 доларів США з кінцевим строком повернення 17.04.2013 року (а.с. 9-11).

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17.05.2012 року задоволено позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ПАТ «Акцент-Банк» про стягнення заборгованості та стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість в розмірі 798298,19 грн., а також на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» в солідарному порядку з ОСОБА_3 та ПАТ «Акцент-Банк» борг в розмірі 10000,00 грн. (а.с. 20).

16.07.2012 року державним виконавцем Дзержинського відділу державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції винесено постанову про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» боргу за вказаним рішенням суду (а.с. 21).

Також, судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_6 04 лютого 2012 року подарували ОСОБА_8 належний їм на праві приватної спільної сумісної власності житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Саме вчинення зазначеного правочину стало підставою для звернення позивача з позовом до суду про визнання його недійсним та застосування наслідків його недійсності з причини порушення укладеним договором права позивача на задоволення своїх вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором за рахунок майна боржника.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції керувався ст.ст. 203, 215, 234 ЦК України та виходив з відсутності підстав для визнання укладеного правочину недійсним, оскільки доказів в підтвердження того, що договір дарування було укладено без наміру створення правових наслідків, обумовлених ним, позивачем не надано, тоді як наявність кредитної заборгованості у однієї із сторін договору не може бути підставою для визнання його недійсним за положеннями ст. 234 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Відповідно до ст. 717 цього Кодексу за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Таким чином, визнання договору недійсним у зв'язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч.ч. 1 та 5 ст. 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України.

Разом з тим, у таких справах тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача, який повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

При цьому, судам необхідно оцінювати докази та враховувати те, чи обговорювали сторони істотні умови, чи здійснювались нотаріальне посвідчення та державна реєстрація правочину тощо.

Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14 та від 19 жовтня 2016 року № 6-1873цс16, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Зі змісту оспорюваного договору дарування від 04.02.2012 року, укладеного між ОСОБА_3, ОСОБА_6 та ОСОБА_4, слідує, що його укладено у належній формі, нотаріально посвідчено, досягнуто згоди з усіх істотних його умов та на його виконання передано майно.

Умовами укладеного договору підтверджується, що нотаріусом перевірено відсутність податкової застави, заборони відчуження (арешту) житлового будинку з господарськими будівлями, про що зазначено в п.7 договору дарування.

У п. 22, 23 договору дарування зазначено, що сторони за договором стверджують усвідомлення значення своїх дій, не помиляються щодо обставин правочину, ні одна із сторін навмисно не ввела другу сторону в оману щодо обставин правочину, правочин є виявленням їхньої волі і цей правочин не вчинений під впливом тяжких обставин. Застережено, що договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину (а.с. 104-105).

Окрім того, домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 27.02.2012 року зареєстроване на праві приватної власності за ОСОБА_4, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна про реєстрацію права власності від 30.09.2015 року. Даних про знаходження майна в іпотеці чи під забороною відчуження Реєстр не містить. (а.с. 19).

Таким чином, сукупність вчинених дій сторін договору вказує на спрямованість їх наміру на настання правових наслідків за цим договором.

Разом з тим, звертаючись до суду з позовом та заявляючи вимогу про визнання правочину недійсним, з підстави, передбаченої ст. 234 ЦК України, ПАТ КБ «ПриватБанк», в порушення ст. ст. 10, 60 ЦПК України, жодних доказів в підтвердження того, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення, суду першої інстанції не надав. Не надано позивачем таких доказів і суду апеляційної інстанції.

Отже встановивши, що оспорюваний правочин за формою та змістом відповідає положенням діючого законодавства, нерухоме майно, яке є його предметом не перебуває під забороною відчуження чи в іпотеці, передано обдарованому й зареєстровано за ним на праві власності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність обставин, передбачених ст. 234 ЦК України, у діях учасників договору дарування від 04.02.2012 року, з чим повністю погоджується колегія суддів.

Доводи апеляційної скарги представника позивача про наявність кредитної заборгованості не можуть бути взяті до уваги колегією суддів як підтвердження відсутності у сторін договору наміру створити обумовлені ним правові наслідки, оскільки нерухоме майно не є засобом забезпечення виконання обов'язків за укладеним кредитним договором, а наявність кредитної заборгованості у власника нерухомості не можуть бути підставою для обмеження в реалізації його прав, передбачених ст. 319 ЦК України.

Також, враховуючи те, що договір дарування було укладено сторонами до ухвалення рішення у справі про стягнення кредитної заборгованості, на думку колегії суддів, підстави вважати, шо боржник ОСОБА_3 ухиляється від його виконання, відсутні.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу на те, що виконання зобов'язань боржника за кредитним договором забезпечено заставою рухомого майна, а саме: причепом-самоскидом-Е марки МОL, 1988 рік випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 та автомобілем марки «МЕРСЕДЕС БЕНЦ», 1990 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2. За рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 07.08.2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23.05.2017 року, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 1/180-МК/1 від 17.04.2008 року станом на 03.10.2013 року в розмірі 152099,41 дол. США, що еквівалентно 1215274,27 грн., звернуто стягнення на рухоме майно - причіп-самоскид-Е марки МОL, 1988 рік випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Отже, з викладеного вбачається, що права ПАТ КБ «ПриватБанк», як кредитора, захищені й підстав вважати, що їх порушено внаслідок укладення оспорюваного договору, колегія суддів не вбачає.

Доводи апеляційної скарги представника позивача, що на будинок відповідача накладався арешт як в порядку забезпечення позову, так і в порядку примусового виконання рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором не знайшли свого підтвердження та спростовуються матеріалами справи.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 05 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: