АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2017 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Свистунової О.В., Єлізаренко І.А.,

при секретарі Гулієву М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 червня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Комунального закладу «Дніпропетровський коледж культури і мистецтв» Дніпропетровської обласної ради про стягнення невиплаченої заробітної плати,

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що в період з 17 грудня 2010 року до 01 вересня 2015 року працювала в КЗ «Дніпропетровський коледж культури і мистецтв» Дніпропетровської обласної ради». 01 вересня 2015 року вона була змушена звільнитися з роботи у звязку зі скороченням штату. За 2012, 2013 та 2015 роки роботи на вказаному підприємстві оплата за надурочну роботу не виплачувалась, внаслідок чого утворилась заборгованість. Тому, уточнивши позовні вимоги, позивачка просила зобовязати відповідача виплатити їй заробітну плату за надурочну роботу за 2012 року за 168 годин у сумі 88,67 грн., за 2013 рік 1538,62 грн., за 2015 рік 722,56 грн., а всього 3142,85 грн. в подвійному розмірі годинної ставки з нарахуванням компенсації за невчасну виплату зарплати та зобовязати відповідача виплатити середній заробіток за весь час затримки за період з 01.09.2015 року по день фактичного розрахунку з урахуванням індексу інфляції (а.с.150-151 т.1).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 червня 2016 року вимоги ОСОБА_2 задоволено частково, стягнуто з КЗ «Дніпропетровський коледж культури і мистецтв» Дніпропетровської обласної ради на користь позивачки суму середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 2094,06 грн. та зобовязано відповідача виплатити компенсацію втрати частини заробітної плати, яка провадиться згідно зі статтею 34 Закону України «Про оплату праці», починаючи з дати звільнення 01.09.2015 року до моменту здійснення фактичного розрахунку з ОСОБА_2 по сумі заборгованості середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Додатковим рішенням цього ж суду від 13 липня 2016 року стягнуто з КЗ «Дніпропетровський коледж культури і мистецтв» Дніпропетровської обласної ради на користь держави судовий збір у сумі 551,20 грн. (а.с.191 т.1).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального закону ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про задоволення позову в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України, і заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що з17 грудня 2010 року позивачка працювала в КЗ «Дніпропетровський коледж культури і мистецтв» Дніпропетровської обласної ради на посаді «сторожа», з підсумованим обліком робочого часу, що підтверджується копією трудової книжки позивачки БТ-I №2905391 та визнано сторонами.

01 вересня 2015 року позивачка звільнена з роботи у звязку зі скороченням штату за п. 1 ст. 40 КЗпП України, згідно наказу за №84-к від 17.08.2015 року.

Апеляційним судом встановлено, що на час звільнення з позивачкою не було проведено розрахунок у повному обсязі, а саме їй не було виплачено за роботу в надурочний час у 2012 році тривалістю 56 годин 369,68 грн., у 2013 році тривалістю 40 годин 182,46 грн., у 2015 році тривалістю 72 години 541,18 грн., а загалом 1093,32 грн. Наведені факти, наявність заборгованості за відповідні періоди часу саме у вказаному розмірі у повному обсязі визнані представником відповідача і особисто позивачкою у судовому засіданні суду апеляційної інстанції 31.01.2017 року, що стверджується журналом та звукозаписом процесу. Крім того, наведена кількість відпрацьованих позивачкою і не оплачених належним чином надурочних годин та розмір заборгованості підтверджуються наданими відповідачем копіями табелів обліку робочого часу за 2012, 2013, 2015 роки, детальним розрахунком заборгованості, що долучені до матеріалів справи, та показами головного бухгалтера відповідача ОСОБА_3, що була допитана судом у якості свідка.

Заборгованість із заробітної плати до цього часу позивачці не виплачена через неможливість врегулювання у позасудовому порядку питання щодо розміру боргу, що визнано сторонами у судовому засіданні.

Відповідно до ч.ч. 1 3 ст. 106 КЗпП України, за погодинною системою оплати праці робота в надурочний час оплачується в подвійному розмірі годинної ставки.

За відрядною системою оплати праці за роботу в надурочний час виплачується доплата у розмірі 100 відсотків тарифної ставки працівника відповідної кваліфікації, оплата праці якого здійснюється за погодинною системою, - за всі відпрацьовані надурочні години.

У разі підсумованого обліку робочого часу оплачуються як надурочні всі години, відпрацьовані понад встановлений робочий час в обліковому періоді, у порядку, передбаченому частинами першою і другою цієї статті.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору.

Установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила в заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи (постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України: від 3 липня 2013 р. у справі N 6-60цс13, від 20 листопада 2013 р. у справі N 6-114цс13; лист Верховного Суду України від 01.02.2014 року "Висновки Верховного Суду України, викладені в постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 Цивільного процесуального кодексу України, за II півріччя 2013 р.").

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності, встановивши факт та розмір заборгованості роботодавця перед позивачкою із заробітної плати, - колегія дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, враховуючи зміст позовної заяви.

Так, наявні підстави для часткового задоволення позовної вимоги щодо зобов»язання відповідача виплатити позивачці зарплату за роботу в надурочний час у загальному розмірі 1093,32 грн., що складається із 369,68 грн. за надурочну роботу протягом 56 годин у 2012 році, 182,46 грн. за надурочну роботу протягом 40 годин у 2013 році, 541,18 грн. за надурочну роботу протягом 72 годин у 2015 році. Наведені факти у повному обсязі підтверджуються наданими відповідачем копіями табелів обліку робочого часу за 2012, 2013, 2015 роки, детальним розрахунком заборгованості, що долучені до матеріалів справи, та показами головного бухгалтера відповідача ОСОБА_3, що була допитана судом у якості свідка.

Колегія звертає увагу, що кількість відпрацьованих позивачкою і не оплачених належним чином годин надурочної роботи та розмір заборгованості за 2012, 2013, 2015 роки - у повному обсязі визнані представником відповідача і особисто позивачкою у судовому засіданні суду апеляційної інстанції 31.01.2017 року, що стверджується журналом та звукозаписом процесу.

Суд приймає до уваги доводи представника відповідача про те, що, у зв»язку з донарахуванням позивачці грошової суми за роботу у надурочний час, доплаті підлягає компенсація за невикористану відпустку у розмірі 126,27 грн. Враховуючи зміст позовних вимог в частині зазначеного у позовній заяві розміру заборгованості із заробітної плати на загальну суму 3142,85 грн., колегія дійшла висновку, що вирішення питання про зобов»язання відповідача виплатити позивачці доплату за невикористану відпустку у розмірі 126,27 грн., що є складовою заробітної плати, не являється виходом за межі позовних вимог.

Крім того, до виплати позивачці належить грошова компенсація у зв»язку з невчасною виплатою заробітної плати у загальному розмірі 650,36 грн.,станом на 31.01.2017 року, згідно представленого відповідачем розрахунку.

З викладеного вище вбачається наявність підстав для вирішення питання щодо застосування ст. 117 КЗпП України.

З представленого відповідачем розрахунку середньої заробітної плати позивачки, здійсненого відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, - вбачається, що розмір середнього заробітку за весь період затримки розрахунку при звільненні (з 02.09.2015 року по 31.01.2017 року) становить 36063,8 грн.

Однак, судом встановлено, що між сторонами існує спір про розмір належної звільненому працівникові суми; встановлено, що заявлений позов про зобов»язання виплатити заборгованість із заробітної плати підлягає частковому задоволенню у вказаному вище розмірі, який складає близько 40% від розміру відповідної позовної вимоги. Враховуючи наведене, приймаючи до уваги розмір спірної суми, на яку позивачка має право; зважаючи на розмір середнього заробітку позивачки, який складав 2121,40 грн. на місяць (довідка на а.с. 15 у т. 2) та є значно більшим від встановленого розміру заборгованості; зважаючи на тривалість затримки розрахунку протягом 17 місяців (з вересня 2015 року по січень 2017 року включно), - колегія дійшла висновку про необхідність часткового задоволення позовної вимоги щодо зобов»язування відповідача виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнення та визначення відшкодування за весь час затримки у необхідному і достатньому розмірі 18586,44 грн., виходячи із розрахунку 1093,32 грн. за кожен місяць затримки.

Позовна вимога про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення з урахуванням індексу інфляції не може бути задоволена, оскільки індексації, компенсації підлягають одержані в гривні грошові доходи, які не мають разового характеру.

Твердження позивачки про те, що відповідачем надані довідки з різною інформацією щодо розміру заборгованості - не спростовують викладених вище висновків суду, оскільки розмір боргу із заробітної плати встановлено апеляційним судом шляхом дослідження табелів обліку робочого часу, детального розрахунку заборгованості та пояснень головного бухгалтера ОСОБА_3, що була допитана у якості свідка, і наявність розбіжностей у письмових документах пояснила помилками. Крім того, вищевказаний розмір заборгованості із заробітної плати за 2012, 2013 та 2015 роки визнано кожною стороною у судовому засіданні.

Доводи позивачки про бажання отримати заборгованість по заробітній платі за 2011 та 2014 роки не можуть бути прийняті до уваги судом, оскільки відповідні позовні вимоги, до ухвалення місцевим судом оскаржуваного рішення, заявлені не були, що стверджується матеріалами справи.

На викладені вище факти місцевий суд увагу не звернув, обставини справи у повному обсязі не встановив; ухвалив рішення про стягнення з відповідача на користь позивачки 2094,06 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку, що свідчить про вихід за межі позовних вимог, оскільки позивачка обрала інших спосіб захисту своїх прав, - просила зобов»язати відповідача сплатити на її корить відповідні кошти. Крім того, зобов»язуючи відповідача виплатити компенсацію втрати частини заробітної плати без зазначення певної грошової суми, місцевий суд не взяв до уваги, що таке рішення є неконкретним і не вирішує існуючий між сторонами спір по суті.

Враховуючи викладене, оскаржуване та додаткове рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог, зобов»язання відповідача виплатити позивачці заборгованість із заробітної плати у сумі 1219,59 грн. (1093,32 грн. + 126,27 грн.), компенсацію за затримку виплати зарплати у розмірі 650,36 грн., середню заробітну плату за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 18586,44 грн., а всього 20456 грн. 39 коп. Підстави для задоволення решти позовних вимог відсутні.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, колегія дійшла висновку, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 309, 313-316 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 червня 2016 року та додаткове рішення того ж суду від 13 липня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до Комунального закладу «Дніпропетровський коледж культури і мистецтв» задовольнити частково.

Зобовязати Комунальний заклад «Дніпропетровський коледж культури і мистецтв» виплатити ОСОБА_2 заборгованість із заробітної плати у сумі 1219,59 грн.; компенсацію у звязку із зростом індексу інфляції у розмірі 650,36 грн.; середню заробітну плату за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 18586,44 грн., а всього 20456 (двадцять тисяч чотириста пятдесят шість) грн. 39 коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржене в касаційному порядку.

Головуючий

Судді