Справа № 310/127/17
РІШЕННЯ

Іменем України

12 січня 2017 року м.Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого - судді Дністрян О.М.,

при секретарі Буюклинській К.О.,

за участю представника заявників ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за заявою ОСОБА_2, ОСОБА_3 про встановлення факту народження дитини, заінтересована особа - Бердянський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, -

В с т а н о в и в :

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду із заявою про встановлення факту народження дитини, мотивуючи свої вимоги тим, що вони знаходяться у шлюбі з 24 липня 2013 року, від якого ІНФОРМАЦІЯ_3 у них народився син у Міській лікарні №2 м. Макіївки Донецької області. Факт народження дитини підтверджується дублікатом медичного свідоцтва про народження №542 міської лікарні №2 м. Макіївки Донецької області, довідкою Центру первинної медико-санітарної допомоги №3 м. Макіївки від 20.12.2016р., довідкою Макіївського міського відділу записів актів громадянського стану №609 від 15.10.2016р.. Вважають, що дані документи оформлені не у відповідності до вимог діючого законодавства України. 07.12.2016 року вони звернулися до Бердянського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану із заявою про видачу свідоцтва про народження дитини встановленої форми, однак їм було відмовлено та рекомендовано звернутися до суду. У зв'язку з чим просили встановити факт народження ІНФОРМАЦІЯ_3 дитини (хлопчика) ОСОБА_4, місце народження - м. Макіївка Донецької області.

В судове засідання заявники не з'явилися, до початку розгляду справи надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, заяву підтримали та просили задовольнити.

Представник заявників - ОСОБА_1 (довіреність від 30.11.2016року) - в судовому засіданні підтримав заявлені вимоги та просив їх задовольнити.

Представник заінтересованої особи - Бердянського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану - в судове засідання не з'явився, надали заяву про розгляд справи у відсутності їх представника, не заперечували проти задоволення заявлених вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_5 пояснила, що вона є знайомою заявників, вони спілкуються між собою. Вона особисто бачила ОСОБА_2 вагітною, коли та була в Бердянську, а потім 02.10.2016р. вона їй зателефонувала і повідомила, що в м.Макіївка, де вони з чоловіком зареєстровані та фактично проживають, народила хлопчика, якого назвали ОСОБА_4.

Суд, вислухавши представника заявників, пояснення свідка, а також вивчивши матеріали справи, дослідивши надані письмові докази у сукупності, вважає, що заява підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи.

Згідно ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорювальних прав. Згідно п. 5 ч. 2 ст. 234 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебувають у шлюбі з 24 липня 2013 року, актовий запис №549 (свідоцтво про шлюб НОМЕР_1, повторно видане 23.12.2016р. Бердянським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 у міській лікарні №2 м.Макіївка Донецької області народила хлопчика. Факт народження дитини підтверджується дублікатом медичного свідоцтва про народження №542 від 10.10.2016 року, виданого міською лікарнею №2 м. Макіївки Донецької області, медичною довідкою Центру первинної медико-санітарної допомоги №3 м. Макіївка Донецької області, медичною карткою розвитку дитини, виданою медичною лікарнею №2 м. Макіївки, а також поясненням свідка ОСОБА_5.

Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Так, згідно принципу 3 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, дитині має належати з його народження право на ім'я та громадянство.

Відповідно до ч.1 ст.7 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, дитина має бути зареєстрована одразу ж після народження і з моменту народження має право на ім'я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування.

При цьому, в практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки», згідно яких, якщо невизнання документів, виданих окупаційною владою, веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян, такі документи повинні визнаватися.

Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про народження дитини, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів народження дитини на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. При цьому суд виходить із того, що відомості, зазначені в медичному свідоцтві про народження підтверджуються показаннями свідка ОСОБА_6.

Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд встановлює факт народження особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин.

У відповідності до п.7 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи, зокрема, про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження.

07.12.2016 р. заявник ОСОБА_2 звернулася до Бердянського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану, однак, у реєстрації народження дитини їй було відмовлено у зв'язку із відсутністю медичного документу, який є підставою для проведення державної реєстрації народження (лист № 303/17.9-06-160 від 07.12.2016р.).

Згідно з положенням п. 4 ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади у сфері охорони здоров'я документи, що підтверджують факт народження дитини, а в разі їх відсутності рішення суду.

Таким чином, суд приходить висновку, що є передбачені законом підстави для задоволення заяви щодо встановлення факту народження дитини.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 14, 209, 212, 214-215, 256, 257, 294 ЦПК України, Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», суд -

В и р і ш и в :

Заяву задовольнити.

Встановити факт народження дитини чоловічої статі - ОСОБА_4, який народився ІНФОРМАЦІЯ_3 у місті Макіївка Донецької області, Україна, у матері - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянки України, місце реєстрації - АДРЕСА_1, батько дитини - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянин України, місце реєстрації - АДРЕСА_2.

Ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути оскаржено в загальному порядку. Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Запорізької області протягом десяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги через Бердянський міськрайонний суд Запорізької області, а особами, які беруть участь у справі, але не були присутні під час проголошення рішення - у той же строк після отримання його копії.

Суддя О. М. Дністрян