АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2017 року м. Київ

колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ

Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого Болотова Є.В.,

суддів: Білич І.М., Поліщук Н.В., при секретарі Горбачовій І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: товариство з обмеженою відповідальністю «Центр допомоги та соціального захисту пенсіонерів», про визнання договору довічного утримання недійсним,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 на рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 18 жовтня 2016 року,

встановила:

Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 18 жовтня 2016 року в задоволенні вказаного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1просить скасувати рішення суду першої інстанції, та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник вимоги апеляційної скарги підтримали.

Представник ОСОБА_2 проти апеляційної скарги заперечила.

Представник товариства з обмеженою відповідальністю «Центр допомоги та соціального захисту пенсіонерів» вважає апеляційну скаргу необґрунтованою.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності та необґрунтованості позовних вимог.

Такі висновки судувідповідають вимогам закону та ґрунтуються на фактичних обставинах справи.

Встановлено, що 03 лютого 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Худовою Ю.О. та зареєстрований в реєстрі за №107.

Відповідно до п. 1 договору ОСОБА_1 передала, а ОСОБА_2 отримала у власність квартиру АДРЕСА_1, ОСОБА_2 зобов'язалась забезпечувати ОСОБА_1 утриманням довічно на умовах цього Договору.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 просила визнати договір недійсним, оскільки він був укладений під впливом тяжких для неї обставин, пов'язаних з відсутністю спілкування з рідними та її самотністю, та на вкрай невигідних умовах, оскільки уклавши договір довічного утримання сподівалася отримати догляд, спілкування та турботу про себе, а не лише матеріальне утримання.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Частиною 3 ст. 203 ЦК України встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частиною 1 статті 233 ЦК України передбачено, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року,правочин може бути визнаний судом недійсним на підставістатті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Згідно ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Як пояснили позивач, її представник, та допитані в суді першої інстанції свідки, ОСОБА_1 уклала оспорюваний правочин через образу на своїх близьких, які в повній мірі не турбувалися про неї. А примирення з ними, спонукало її до пред'явлення даного позову.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції вірно вважав, що наведенні позивачем обставини, не дають підстав вважати, що договір довічного утримання було укладено нею під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах.

Доводи апелянта про те, що відповідачем неналежним чином виконуються умови договору, колегія суддів відхиляє, оскільки суд встановлює наявність чи відсутність таких обставин у разі звернення з вимогами про розірвання договору довічного утримання, а позивач звернулась з вимогами, які містять інший предмет та інші підстави позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду від 18 жовтня 2016 року ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, відтак підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги немає.

Керуючись ст. 303, п. 1 ч. 1 ст. 307, ч. 1 ст. 308, п. 1 ч. 1 ст. 314 Цивільного процесуального кодексу України, колегія суддів ,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 18 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Є.В. Болотов

Судді: І.М. Білич

Н.В. Поліщук