Провадження № 2/752/375/17
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

19 січня 2017 року Голосіївський районний суд міста Києва у складі: головуючого судді Мирошниченко О.В.

при секретарі Мархотко А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, -

в с т а н о в и в:

У листопаді 2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просив стягнути з відповідача ОСОБА_2 на його користь заборгованість за договором позики у розмірі 2 185 975 гривень, що складається з суми боргу - 1 494 350 гривень, процентів за користування грошовими коштами, відповідності до облікової ставки НБУ - 597 842,00 гривень, 3% річних від простроченої суми - 89 783,00 гривень, кошти витрачені на правову допомогу - 4000 гривень та судовий збір у розмірі 6 090 гривень.

В обґрунтування позовних вимог позивач, зазначив про те, що 30 жовтня 2012 року між ним та відповідачем ОСОБА_3 укладено договір позики, відповідно до якого позивач ОСОБА_1 передав, а відповідач ОСОБА_2 прийняла 65 000 доларів США. Згідно договору позики, відповідач ОСОБА_3 зобов'язалась повернути грошові кошти таким чином: 5 000,00 доларів США - до 01 листопада 2013 року; 15 000 доларів США - рівними частинами в сумі 1 250,00 доларів США один раз на місяць до 30 числа кожного місяця, в період з листопада 2012 року по листопаду 2013 року, проте взятих на себе зобов'язань за договором позики відповідач не виконала та отримані грошові кошти у встановлений умовами договору позики строк, позивачу не повернула.

В подальшому позивачем неодноразово уточнювались позовні вимоги, за останньою заявою про збільшення позовних вимог в редакції від 03.11.2016 року, позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за договором позики від 30.10.2012 року у розмірі 1 274 795 грн., проценти за користування чужими грошовими коштами, у відповідності до облікової ставки НБУ у розмірі 755 584 грн. 50 коп., три проценти річних від простроченої суми боргу у розмірі 115 569 грн. 85 коп., 4 000 грн. витрат на правову допомогу, 100 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, а також сплачену суму судового збору у розмірі 6 890 грн.

У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги, просила суд задовольнити позов. Додатково зазначила про те, що загальна сума позики складала 65 000 доларів США, з яких відповідач повернула позивачу 15 000 доларів США, а тому заборгованість за договором позики за вирахуванням різниці повернутих грошових коштів становить 50 000 доларів США. У добровільному порядку відповідач ухиляється від повернення грошових коштів, у зв'язку із чим позивач змушений звернутись за захистом свого порушеного права до суду.

Відповідач у судове засідання повторно не з'явилась, не забезпечила явку представника, про поважність причин неявки суд не повідомила. Відповідач та ї представник про день та час судового засідання у справі були повідомлені судом належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення рекомендованого поштового направлення.

Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши надані у справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних сімейних, трудових відносин.

У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України).

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 30 жовтня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_1 (позикодавець) передав у власність ОСОБА_3 (позичальнику) грошові кошти у розмірі 50 000 доларів США з терміном повернення боргу до 01 листопада 2013 року що підтверджується розпискою (а.с 10).

Матеріали цивільної справи містять іншу розписку від 30.10.2012 року на суму 15 000 доларів США, однак як встановлено в ході розгляду справи, визнано та підтверджено обома сторонами справи грошові кошти у розмірі 15 000 доларів США за вказаною розпискою не є предметом спору у даному судовому провадженні.

Таким чином, предметом спору у даному судовому провадженні є заборгованість відповідача за договором позики від 30.10.2012 року перед позивачем у розмірі 50 000 доларів США, що в перерахунку згідно офіційного курсу НБУ становить 1 274 795 грн., а також штрафні санкції за порушення виконання грошового зобов'язання.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України).

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу (ч. 1 ст. 1050 ЦК України). За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14, застосування якої є обов'язковим в силу ст. 370-1 ЦПК України, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначив, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

За таких обставин будь-яка обіцянка позикодавця надати позику в майбутньому не має юридичного значення, оскільки саме факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою позичальника або іншим документом, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми (частина друга статті 1047 ЦК України).

Отже, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

За змістом положень статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а, у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або декількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після його укладення всі обов'язки за договором позики, у тому числі і повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Така позиція викладена у постанові Верховного Суду України по справі № 6-63цс13 від 18.09.2013 року.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог ЦК України, інших актів законодавства.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2, починаючи з листопада 2013 року отримані 30.10.2012 року у позику грошові кошти, ОСОБА_1 не повернула. Належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, які б свідчили про зворотне, відповідач суду не надала. Заперечення відповідача щодо того, що розписка від 30.102012 року складена не нею, а іншою особою, судом не приймаються до уваги, з тих підстав, що ухвалою суду від 10.08.2016 року за клопотанням відповідача призначено судову технічну та почеркознавчу експертизу, однак вказана експертиза не була виконана у зв'язку із неоплатою відповідачем вартості проведення вказаної експертизи. У зв'язку із викладеним, суд, керуючись положеннями ст. 146 ч.1 ЦПК України, відхиляє зазначені доводи відповідача та зазначає, що належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, які б підтверджували обставини, на які посилається відповідач, останньою суду не надано.

Оцінюючи у сукупності вказані вище обставини, враховуючи, що відповідач ОСОБА_2 не виконала взяті на себе зобов'язання за договором позики, укладеним з позивачем 30.10.2012 року, не повернула суму позики, суд надходить до висновку про те, що позовні вимоги про стягнення боргу за вказаним договором позики підлягають задоволенню, як обґрунтовані.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошових еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (ч. 2 ст. 533 ЦК України).

Станом на момент звернення до суду з заявою про збільшення позовних вимог за офіційної інформацією Національного Банку України, курс гривні по відношенню до долара США встановлений 1 долар США - 25,4959 грн. Таким чином, сума позики, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає 1 274 795 грн. (50 000 доларів США*25,4959 грн.).

Відповідно до положень ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

За змістом ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, суд надходить до висновку про те, що з відповідача на користь позивача на підставі ст.ст. 536, 1048 ЦК України підлягає стягненню сума процентів за користування чужими грошовими коштами у розмірі 755 584 грн. 50 коп., а також три проценти річних згідно ст. 625 ЦК України у розмірі 115 569 грн. 85 коп. При цьому, суд погоджується з розрахунками, наведеними позивачем, вважає такі розрахунки правильними та складеними у відповідності до вимог закону.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України, до витрат, пов'язаних і розглядом справи, належать, зокрема, витрати на правову допомогу.

Для відновлення свого порушення права позивачем понесені витрати на правову допомогу у розмірі 4 000 гривень, що підтверджується квитанцією про оплату послуг на правову допомогу від 08.10.2015 року до договору про надання правової допомоги № 17-ІІ-юр від 08.10.2015 року, укладеного між ОСОБА_1 та адвокатом ОСОБА_4 (а.с. 19). Суд надходить до висновку про те, що з відповідача необхідно стягнути на користь позивача 4 000 гривень витрат на правову допомогу.

В частині позовних вимог про стягнення з відповідача 100 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне. Правові відносини, що виникли у даному випадку з договору позики є зобов'язальними. Суду не надано доказів на підтвердження тієї обставини, що укладений між сторонами договір передбачає можливість відшкодування моральної шкоди у випадку невиконання однією із сторін умов даного договору. У зв'язку із наведеним, суд надходить до висновку про те, що позовна вимога про стягнення 100 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди є безпідставною, а тому у задоволенні позову у зазначеній частині слід відмовити.

На підставі ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 необхідно стягнути 6 090 гривень судового збору та 800 грн. витрат, пов'язаних із розглядом справи.

Керуючись ст.ст. 536, 625, 1046, 1048 Цивільного кодексу України, ст. ст. 10, 12, 30, 60, 212, 213 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

в и р і ш и в:

Позов - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 30.10.2012 року у розмірі 2 145 949 грн. (два мільйони сто сорок п'ять тисяч дев'ятсот сорок дев'ять гривень), та 4 000 гривень витрат на правову допомогу, а всього - 2 149 949 грн. (два мільйони сто сорок дев'ять тисяч дев'ятсот сорок дев'ять гривень).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 6090 грн. та 800 грн. судових витрат, а всього - 6890 грн. (шість тисяч вісімсот дев'яносто гривень).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя