н/п 2/490/1175/2016 Справа № 490/619/16-ц
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

20 січня 2017 року Центральний районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого - судді Черенкової Н.П.,

при секретарі Шевельовій Я.С.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки та транспорті про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, невиплаченої заробітної плати при звільненні, компенсації за невикористану щорічну відпустку та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В

Позивач звернулась до суду з даним позовом до ОСОБА_3 з проведення реорганізації Державної інспекції України з безпеки на морському та річковому транспорті, третьої особи Державної служби України з безпеки на транспорті, в якому просила зобов*язати комісію з проведення реорганізації Державної інспекції України з безпеки на морському та річковому транспорті скасувати накази від 21.12.2015 року №178-к та 179-к про звільнення ОСОБА_1; зобов*язати комісію з проведення реорганізації Державної інспекції України з безпеки на морському та річковому транспорті та Державну службу України з безпеки на транспорті надати штатний розпис (витяг) на 2015 рік та на 2016 рік територіального органу Управління Укртрансбезпеки у Миколаївській області; зобов*язати комісію з проведення реорганізації Державної інспекції України з безпеки на морському та річковому транспорті надати штатний розпис (витяг) Дніпро-Бузького міжрегіонального територіального управління Державної інспекції України з безпеки на морському та річковому транспорті на 2015 рік; зобов*язати комісію з проведення реорганізації Державної інспекції України з безпеки на морському та річковому транспорті надати інформацію щодо нарахованих та сплачених коштів при звільненні, довідку про середньомісячну заробітну плату; зобов*язвати державну службу України з безпеки на транспорті прийняти її на роботу до Управління Укртрансбезпеки у Миколаївській області; стягнути з ОСОБА_3 з проведення реорганізації Державної інспекції України з безпеки на морському та річковому транспорті середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05.01.2016 року до дня поновлення на роботі. При цьому, в обгрунтування позовних вимог позивач посилалася на порушення відповідачем процедури звільнення та порушення п. 1 ст. 40 та ст. 49 КЗпП України.

Ухвалою від 29.03.2016 року замінено відповідача ОСОБА_3 з проведення реорганізації Державної інспекції України на морському та річковому транспорті на Державну службу України з безпеки на транспорті.

У подальшому позивач уточнила позовні вимоги та просила визнати, що її звільнення наказом від 21.12.2015 року №176-к із змінами, внесеними наказом №179-к від 2.12.2015 року комісії з проведення реорганізації Державної інспекції України з безпеки на морському та річковому транспорті відбулося з порушенням визначеного законом порядку; поновити її на посаді старшого державного інспектора; стягнути з відповідача невиплачену при звільненні 04.01.2016 року заробітну плату за роботу 04.01.2016 року у сумі 247,24 грн.; стягнути з відповідача невиплачену при звільненні 04.01.2016 року компенсацію за невикористану щорічну відпустку за період роботи з 21.12.2015 року по 04.01.2016 року (включно) в кількості 1 календарного дня у сумі 247,24 грн.; визнати, що запис про звільнення позивача внесено з порушенням встановленого законодавством порядку; визнати, що при звільненні розрахунок з позивачем проведено несвоєчасно та не в повному розмірі; стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, виходячи із середньоденної заробітної плати 247,24 грн. за 22 робочих днів у сумі 54392,80 грн.; стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн.

Позивач та її представник у судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.

Представник відповідача до судове засідання не з*явився, надав заперечення проти позову, в яких просив відмовити в задоволенні позову та вказав, що позов є необґрунтованим. Зокрема, вказав, що посада, на якій перебувала ОСОБА_1 не є державною службою. Постановою Кабінету Міністрів України від 10.09.2014 року №442 утворено Державну службу з безпеки на транспорті шляхом реорганізації (злиття) Державної інспекції з безпеки на морському та річковому транспорті, Державної інспекції з безпеки на наземному транспорті. 01.12.2014 року відповідно до п. 1 ст. 49 та ст. 49-2 КЗпП, ОСОБА_1 була попереджена про наступне звільнення із займаної посади. Позивач ознайомлена із даним попередження під власний підпис. Одночасно з попередженням про звільнення, позивачу надано пропозиції щодо наявності вакантних місць у нововведеній структурі. 16.12.2015 року позивач власноруч за своїм підписом відмовилася від запропонованих посад. Оскільки позивач відмовилась від запропонованих посад, наказом Укрморрічінспекції від 21.12.2015 року №176-у, позивача звільнено з займаної посади відповідно до ст. 49-2 КЗпП. Однак, у зв*язку із перебування ОСОБА_1 з 21.12.2015 року на лікарняному, наказом від 12.12.2015 року №179-к були внесені зміни, та вказано, що днем звільнення є день виходу її з лікарняного.04.01.2016 року в день виходу із лікарняного , позивач ознайомилася із наказами про звільнення, про що свідчить її власний розпис у наказах. За такого, всі вимоги діючого законодавства при звільненні ОСОБА_1 відповідачем були дотримані.

Судом постановлено про розгляд справи у відсутності представника відповідача.

Обставини справи, встановлені судом.

ОСОБА_1 з 01.10.2014 року перебувала на посаді старшого державного інспектора з безпеки на морському, річковому транспорті відділу надання адміністративних послуг Дніпро-Бузького міжрегіонального територіального управління - структурним підрозділом Державної інспекції України з безпеки на морському та річковому транспорті.

Постановою Кабінету Міністрів України від 10.09.2014 року №442 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» створено Державну службу України з безпеки на транспорті, реорганізувавши шляхом злиття Державну інспекцію України з безпеки на морському ті річковому транспорті, Державну інспекцію України з безпеки на наземному транспорті та підпорядкувавши Службі, що утворюється, Державну спеціальну службу транспорту.

За даними штатного розпису, який вводиться в дію з 01.01.2015 року, по Дніпро-Бузькому міжрегіональному територіальному управлінні числиться 24 штатні одиниці, складається із 3 відділів, в яких передбачені посади старших державних інспекторів, головного державного інспектора і т.і.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 року №103 затверджено Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті.

Згідно попередження, підписаного Головою комісії з проведення реорганізації Державної інспекції України з безпеки на морському та річковому транспорті ОСОБА_4, ОСОБА_1 попереджено про наступне звільнення із займаної посади не раніше, ніж за два місяці відповідно до п. 1 ст. 40 та ст. 49-2 КЗпП України у зв*язку із змінами в організації виробництва і праці шляхом реорганізації Державної інспекції України з безпеки на морському та річковому транспорті та зазначено, що пропозиції щодо наявних вакантних посад у нововведеній структурі Державній службі України з безпеки на транспорті будуть забороновані керівництвом Державної служби України з безпеки на транспорті. Із вказаним попередженням ОСОБА_1 під розпис ознайомлена 25.06.2015 року.

Як вбачається із пропозиції, адресованої ОСОБА_1 та підписаної В.о. Голови Державної служби України з безпеки на транспорті ОСОБА_5, у зв*язку з реорганізацією Державної інспекції України з безпеки на морському та річковому транспорті посаду старшого державного інспектора з безпеки на морському, річковому транспорті відділу надання адміністративних послуг Дніпро-Бузького міжрегіонального територіального управління реорганізовано запропоновано позивачу посади:

1)старшого державного інспектора відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті Управління Укртрансбезпеки у Чернівецькій області, з посадовим окладом 1751,00 грн. на місяць;

2)старшого державного інспектора відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті Управління Укртрансбезпеки у Сумській області, з посадовим окладом 1751,00 грн. на місяць.

Окрім того, вказаною вище пропозицією позивача попереджено, що у разі відмови від запропонованої посади, її буде звільнено відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України.

16.12.2015 року ОСОБА_1 власним підписом відмовилася від запропонованих посад.

Наказом №176-к від 21.12.2015 року звільнено ОСОБА_1 з посади старшого державного інспектора з безпеки на морському, річковому транспорті відділу надання адміністративних послуг Дніпро-Бузького міжрегіонального територіального управління 21.12.2015 року відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України, відділу бухгалтерського обліку та звітності (ОСОБА_6А.) наказано провести відповідні розрахунки з ОСОБА_1 відповідно до законодавства України та виплатити їй грошову компенсацію за 10 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи з 01.10.2014 року по 30.09.2015 року, за 5 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи з 01.10.2015 року по 21.12.2015 року та виплатити їй вихідну допомогу у розмірі середньомісячної заробітної плати.

Наказом №179-к від 21.12.2015 року «Про внесення змін до наказу Укрморрічінспекції» внесено зміни до наказу Укрморрічінспекції від 21.12.2015 року №176-к «Про звільнення з посади ОСОБА_1А.», в пункті 1 вказаного наказу виключено слова та цифри «21 грудня 2015 року», пункт 2 вказаного наказу викладено у новій редакції «Днем звільнення ОСОБА_1 вважати день виходу її з лікарняного».

За даними листка непрацездатності, ОСОБА_1 повинна стати до роботи 01.01.2016 року, тому першим робочим днем є 04.01.2016 року.

У відповідності до вимог ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За ст. 4 ЦПК України, суд захищає права, свободи та інтереси виключно у спосіб, визначений Законом.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень ( ст. 10 ч.3 ЦПК України).

Виходячи із вимог ст.ст.212-215 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обгрунтованим є рішення суду, яке постановлено на основі повно і всебічно з*ясованих обставин, на які сторони посилаються, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин, чи були порушені не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси,за захистом яких особа звернулась,а якщо були то ким.

Предмет доказування складається із встановлення обставин щодо порушення прав позивача, які підтверджують право позивача і є підставою для позову, які свідчать про порушення прав відповідача конкретним суб*єктом- відповідачем, встановлюють розмір завданої шкоди.

Виходячи зі змісту ст. 58 ЦПК України, доказ повинен підтверджувати певну юридичну обставину та збігатися з відповідною обставиною в законодавчій нормі, на яку посилається позивач.

За приписами ст. 59 ч.2 ЦПК України, обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За такого, доказ несе в собі інформацію про обставини справи, з існуванням якої особа пов*язує виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов*язків, а засіб доказування - сукупність окремих доказів , які за ЦПК допустимі для доказування в конкретній справі.

Згідно п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1ст. 40КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року по справі 6-40цс15.

Відповідно до ст. 4 Конвенції МОП №158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, ратифікованої Постановою ВР №3933-XII від 04.02.94, трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов'язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби, а тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, лежить на роботодавцеві.

Судом встановлено, що позивачу запропоновано посади:старшого державного інспектора відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті Управління Укртрансбезпеки у Чернівецькій області, з посадовим окладом 1751,00 грн. на місяць; та старшого державного інспектора відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті Управління Укртрансбезпеки у Сумській області, з посадовим окладом 1751,00 грн. на місяць.

При цьому, наказом №2 від 25.09.2015 року «Про введення в дію штатного розпису Державної служби України з безпеки на транспорті на 2015 рік» затверджений штатний розпис та структура державної служби України з безпеки на транспортів, яка введена в дію з 25.09.2015 року .

За даним наказом Управління Укртрансбезпеки у Миколаївській області складалась із 27 штатних одиниць, трьох відділів, та в тому числі і відділу надання адміністративних послуг, в яких передбачались посади старших державних інспекторів та головних спеціалістів.

Наказом №3 від 01.10.2015 року «Про введення в дію штатного розпису Державної служби України з безпеки на транспорті на 2015 рік» введено в дію з 01.10.2015 року новий штатний розпис Державної служби України з безпеки на транспорті на 2015 рік, а також визнано таким, що втратив чинність, пункт 1.2 наказу від 25.09.2015 №2 «Про введення в дію структури та штатного розпису Державної служби України з безпеки на транспорті на 2015 рік».

З даного штатного розпису вбачається, що структура Управління в Миколаївській області складається із 27 одиниць, трьох відділів, та передбачає у штаті посади старших державних інспекторів та головних спеціалістів.

Наказом №53 від 28.12.2015 року «Про введення в дію штатного розпису Державної служби України з безпеки на транспорті на 2015 рік» введено в дію з 01.12.2015 року штатний розпис Державної служби України з безпеки на транспорті на 2015 рік, згідно якого структура управління складається із 27 одиниць, трьох відділів та наявність посад головних спеціалістів.

Наказом №13 від 27.01.2016 року «Про введення в дію штатного розпису Державної служби України з безпеки на транспорті на 2016 рік» введено в дію з 04.01.2016 року штатний розпис Державної служби України з безпеки на транспорті на 2016 рік, а також визнано таким, що втратив чинність наказ від 28.12.2015 №53 «Про введенню в дію штатного розпису Державної служби України з безпеки на транспорті на 2015 рік»

За даним штатним розписом Управління складається із 27 одиниць, містить в собі три відділи та посади старших державних інспекторів та головних спеціалістів.

Наказом №257 від 25.05.2016 року введено в дію з 01.05.2016 року новий штатний розпис, а також визнано таким, що втратив чинність наказ від 27.01.2016 №13 «Про введенню в дію штатного розпису Державної служби України з безпеки на транспорті на 2016 рік»

Як вбачається із штатного розпису Державної служби України з безпеки на транспорті на 2015 рік від 24.05.2016 року, Управління в Миколаївській області складається із 27 одиниць, трьох відділів, та містить посади старших державних інспекторів та головних спеціалістів.

Наказом №547 від 18.08.2016 року , введено в дію з 19.08.2016 року новий штатний розпис Державної служби України з безпеки на транспорті на 2016 рік, а також визнано такими, що втратили чинність накази від 25.05.2016 №257 «Про введенню в дію штатного розпису Державної служби України з безпеки на транспорті на 2016 рік» та від 22.06.2016 року №318 «Про введенню в дію штатного розпису Державної служби України з безпеки на транспорті на 2016 рік»

За даним штатним розписом, структура управління складається із 28 одиниць, та відділ адміністративних послуг містить у складі посади старшого державного інспектора, головного спеціаліста.

Вказане свідчить, що відповідачем не надано позивачці перелік всіх вакантних посад, які були в управлінні Укртрансбезпеки у Миколаївській області на момент звільнення ( 04 січня 2016 року ).

Отже, відповідачем не було належним чином виконано свій обов'язок, який встановлено частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП України. Належних, допустимих та достовірних доказів на користь протилежного відповідачем до суду не надано.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Зі змісту зазначеної норми вбачається, що вона передбачає декілька самостійних підстав для розірвання з ініціативи власника трудового договору з працівником, як-от: ліквідацію; реорганізацію; банкрутство; перепрофілювання підприємства, установи, організації; скорочення чисельності працівників; скорочення штату працівників.

При цьому вживані в цій нормі поняття: ліквідація, реорганізація, перепрофілювання, банкрутство, скорочення чисельності або штату працівників - стосуються саме підприємств, установ, організацій як юридичних осіб, а не їх структурних підрозділів.

Визначення юридичної особи, поняття ліквідації юридичної особи та порядок її ліквідації міститься в ст. ст. 80, 104, 110, 111 ЦК України, ст. ст. 62-66, 79-92 ГК України, ст. ст. 1-22 Закону України Про господарські товариства.

Підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Підприємство може складатися з виробничих або функціональних структурних підрозділів (виробництв, відділень, цехів, управлінь, бюро, служб тощо) та створювати філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи.

Філії та представництва, як і інші структурні підрозділи підприємства, установи, організації не мають статусу юридичних осіб і діють на основі положення про них, затвердженого підприємством (ст. 95 ЦК України, ч. 4 ст. 64 ГК України).

За таких обставин підставою для розірвання з працівником трудового договору у звязку з ліквідацією підприємства, установи, організації згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України може бути ліквідація саме підприємства, установи, організації як юридичної особи.

Виходячи з аналізу змісту норм ст. ст. 104, 105, 110 ЦК України ліквідація є такою формою припинення юридичної особи за рішенням її учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами у передбачених ними випадках, у результаті якої вона припиняє свою діяльність (справи і майно) без правонаступництва, тобто без переходу прав та обовязків до інших осіб.

Іншою формою припинення юридичної особи є передача всього свого майна, прав та обовязків іншим юридичним особам-правонаступникам у результаті злиття, приєднання, поділу чи перетворення (ст. ст. 104-109 ЦК України).

У розумінні зазначених норм закону приєднання це така форма реорганізації, при якій одна юридична особа включається до складу іншої юридичної особи, що продовжує існувати й далі, але в більшому масштабі. Приєднувана ж організація припиняє свою діяльність як самостійна юридична особа. У разі приєднання на підставі передавального (а не ліквідаційного) акта орган, який здійснює державну реєстрацію юридичної особи, виключає юридичну особу, яка припинила діяльність, з державного реєстру.

Юридична особа-правонаступник, до якої внаслідок приєднання перейшли майно, права та обовязки припиненої юридичної, несе відповідальність за її зобовязаннями в повному обсязі (ст. 107 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 104 ЦК України юридична є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Ліквідація ж структурного підрозділу юридичної особи зі створенням чи без створення іншого структурного підрозділу не є ліквідацією або реорганізацією юридичної особи, а свідчить лише про зміну внутрішньої (організаційної) структури юридичної особи. На відміну від ліквідації чи реорганізації юридичної особи, ця обставина може бути підставою для звільнення працівників цього структурного підрозділу згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України лише з підстав скорочення чисельності або штату працівників у звязку з такими змінами при умові дотримання власником вимог ч. 2 ст. 40, ст. ст. 42, 43, 492 КЗпП України.

Зазначений висновок узгоджується також із нормою ч. 3 ст. 36 КЗпП України, відповідно до якої в разі реорганізації підприємства, установи, організації (злиття, приєднання, поділ чи перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (п 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України). (Правова позиція Верховного Суду України від 27.06.2012 року №6-65цс12).

За такого, факт внутрішньої реорганізації юридичної особи Державної інспекції України з безпеки на морському та річковому транспорті (шляхом впровадження змін в організаційній структурі підприємства), а не її ліквідації, суд дійшов висновку про незаконність звільнення ОСОБА_1 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України , у зв*язку з реорганізацією Державної інспекції України з безпеки на морському та річковому транспорті без дотримання вимог ч. 3 ст. 36, ч. 2 ст. 40, ст. ст. 42, 43, 492 КЗпП України.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

За такого, слід скасувати наказ №176-к від 21.12.2015 року та наказ №179-к від 21.12.2015 року про звільнення ОСОБА_1 з посади старшого державного інспектора з безпеки на морському, річковому транспорті відділу надання адміністративних послуг та поновити позивача на вказаній посаді з 04.01.2016 року.

Відповідно до ч.2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Визначаючи розмір середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку із позивачем, суд враховує, що позивач був звільнений 04 січня 2016 року, у зв'язку із чим розмір середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку із позивачем має обчислюватися з дня звільнення позивача, що відповідає положенням ст. 116 КЗпП України.

Отже, розмір середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку із позивачем має обчислюватися з 04 січня 2016 року по 20 січня 2017 року (день проголошення цього рішення суду).

Здійснення розрахунків середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку визначено в Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Так, абзацом третім пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку).

Аналогічна позиція щодо розрахунку розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку викладена у постанові Верховного Суду України від 21.01.2015 року по справі № 6-195цс134.

За даними бухгалтерського обліку, наданими відповідачем суду, середньоденна заробітна плата позивача, яка була обрахована судом на підставі наявних у справі доказів, складає 247,24 грн. (заробітна плата за фактично відпрацьовані протягом двох місяців, що передують події звільнення, робочі дні в загальному розмірі ділиться на число відпрацьованих робочих днів за два вищевказаних місяці в кількості 41 день згідно із табелями обліку робочого часу (20 днів у листопаді 2015 року + 21 день у грудні 2015 року).

Затримка розрахунку відповідача перед позивачем за період з 04 січня 2016 року по 20 січня 2017 року, тобто станом на час винесення судом цього рішення, складає 264 робочі дня, які обраховані із урахуванням постанови Верховного Суду України від 21.01.2015 року по справі № 6-195цс134.

Отже, 264 робочих дні затримки слід помножити на 247,24 грн. середньоденної заробітної плати позивача, що складає 65271, 36 грн. середнього заробітку за весь час затримки по день винесення цього рішення судом.

Позивач просила про стягнення невикористаної щорічної відпустки з 21.12.2015 року по 04.01.2016 року в кількості 1 календарного дня у сумі 247,24 грн.

Відповідно до ст. 74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні /основні та додаткові/ відпустки із збереженням на їх період місця роботи і заробітної плати.

Відповідно до ст. 82 КЗпП України до стажу роботи, що дає право на щорічну відпустку зараховується час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно з законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (в тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу).

Відповідно до ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним щорічні відпустки.

Враховуючи те, що судом позивача поновлено на роботі, суд вважає, що заявлені позовні вимоги про стягнення з відповідача про стягнення невиплаченої при звільненні 04.01.2016 року заробітної плати за роботу 04.01.2016 року у сумі 247,24 грн. та позовні вимоги про стягнення невикористаної щорічної відпустки з 21.12.2015 року по 04.01.2016 року в кількості 1 календарного дня у сумі 247,24 грн. є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки ці суми входять до розрахунку вимушеного прогулу.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1А про відшкодування моральної шкоди у сумі 5000,00 грн., суд виходить із положень ст. 237-1 КЗпП України, яка передбачає, що порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Враховуючи конкретні обставини справи, положення ст.23 ч.3 ЦК України, що моральна шкода відшкодовується не тільки грошима, а й у інший спосіб, суд вважає достатнім поновлення порушеного права шляхом поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

За такого, позов підлягає частковому задоволенню та слід скасувати накази №176-к від 21.12.2015 року «Про звільнення з посади ОСОБА_1А.» та №179-к від 21.12.2016 року «Про внесення змін до Укрморрічінчпекції», поновити ОСОБА_1 на посаді старшого державного інспектора з безпеки на морському, річковому транспорті відділу надання адміністративних послуг Державної служби України з безпеки та транспорті, стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного у розмірі 65271,36 грн.( без утримання прибуткового податку та інших обовязкових платежів).

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до ст. 88 ЦПК України суд враховує що позов задоволено частково і позивач був звільнений від сплати судового збору, а отже з відповідача в дохід держави належить стягнути судовий збір у сумі 1600,00 грн

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212-215, 294 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов - задовольнити частково.

Скасувати накази №176-к від 21.12.2015 року «Про звільнення з посади ОСОБА_1А.» та №179-к від 21.12.2016 року «Про внесення змін до наказу Укрморрічінспекції».

Поновити ОСОБА_1 на посаді старшого державного інспектора з безпеки на морському, річковому транспорті відділу надання адміністративних послуг Державної служби України з безпеки та транспорті.

Стягнути з Державної служби України з безпеки та транспорті на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 65271,36 грн. (без утримання прибуткового податку та інших обовязкових платежів).

Інші позовні вимоги залишити без задоволення.

Стягнути з Державної служби України з безпеки та транспорті в дохід держави суму судового збору в розмірі 1600,00 грн

Рішення може бути оскаржене у порядку та строки, передбачені ст.ст. 294-296 ЦПК України.

Суддя Н.П. Черенкова