Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24.01.2017 року м. Бар

Барський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого, судді Хитрука В.М.

при секретарі Мельник В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бар Вінницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа без самостійних вимог Служба у справах дітей Барської районної державної адміністрації, про усунення перешкод в користуванні житлом, позбавлення права користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_3 свої вимоги до суду мотивувала тим, що вона є власником житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1. Вказаний житловий будинок вона успадкувала після смерті ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2. При житті спадкодавця у будинку поселилася відповідач ОСОБА_2, яка без будь - яких на те правових підстав проживає та зареєстрована там на даний час з неповнолітнім сином ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Відповідач добровільно не бажає знятися з реєстраційного обліку та залишити будинок, чим перешкоджає позивачу вселитися та проживати у ньому, а також розпоряджатися та користуватися власним житлом. Тому, позивач просила суд усунути перешкоди в користуванні житловим будинком з належними до нього будівлями та господарськими спорудами шляхом його звільнення та позбавлення права користування житловим приміщенням ОСОБА_2 та її неповнолітньою дитиною ОСОБА_5 у вказаному будинку.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_6 позовні вимоги підтримала повністю та наполягала на їх задоволенні.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник адвокат Мацюк О.І. позов не визнали, заперечували проти його задоволення. ОСОБА_2 пояснила, що не покине будинок.

Представник органу опіки та піклування - служби у справах дітей Барської районної державної адміністрації Вовчук І.А. у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, оскільки позбавлення права користування житлом суперечить інтересам неповнолітньої дитини.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, представника відповідача та представника третьої особи без самостійних вимог Служби у справах дітей Барської районної державної адміністрації, дослідивши та оцінивши матеріали справи, вважає, що позов доведений та обґрунтований і його необхідно задовольнити в повному обсязі. До такого висновку суд дійшов з наступного.

Так, ОСОБА_1 є власником житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16.04.2016 року та рішенням Барського районного суду від 16.07.2015 року. Вказаний житловий будинок вона успадкувала після смерті баби ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2. ОСОБА_3 зареєстрована у вказаному будинку з 30.01.2008 року. Даний житловий будинок з господарськими будівлями був зареєстрований органами державної реєстрації за власником ОСОБА_3 Тобто позивачка правомірно набула права власності.

У будинку проживає та зареєстрована внучка попереднього власника ОСОБА_4 - ОСОБА_2 з неповнолітнім сином ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується домовою книгою та здобутими в судовому засідання показами сторін.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами за своєю правовою природою є цивільно-правовими, регулюються положеннями Цивільного кодексу України щодо права власності та захисту права власності та положеннями Житлового кодексу України.

Зі змісту ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Так, ст. 41 Конституції України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, протоколами 2, 4, 7 та 11 до Конвенції закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися, розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежна від волі інших осіб.

Гарантуючи захист права власника, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст..379, 382 ЦК України).

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно.

Із зазначеного слід дійти висновку, що виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а відтак - припинення права власності особи на будинок припиняє право членів його сім'ї на користування цим будинком.

Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири) на відміну від договору найму оренди житла - ст.. 810, 814 ЦК України.

Частина 4 ст. 156 ЖК УРСР передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок (квартиру) цього ж власника, тобто при незмінності власника майна.

Таким чином, права членів сім'ї власника будинку на об'єкт власності є похідними від прав самого власника.

Зазначені висновки не суперечать нормам ст. 47 Конституції України, ст. 9 ЖК УРСР, ст. 311 ЦК України, враховуючи, що право на житло (користування ним, усунення перешкод у користуванні ним) підлягає захисту лише у випадку порушення прав особи.

Статтею 391 ЦК України, передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

ОСОБА_2 з неповнолітнім сином добровільно не бажає знятися з реєстраційного обліку та залишити будинок, що підтверджується здобутими у судовому засіданні показами сторін.

Реєстрація ОСОБА_2 з неповнолітнім сином створює для позивача перешкоди в користуванні житлом та позбавляє її права вільно володіти, користуватися та розпоряджатися власним майном, а також поселитися та проживати.

Договір найму жилого приміщення між власником та відповідачем не укладався. Згоди на користування жилим приміщенням відповідачу позивач не надавала.

Позивачем виконано всі можливі та передбачені законом умови для виселення та добровільного зняття з реєстрації ОСОБА_2 з неповнолітнім сином.

Згідно ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Правова позиція ВСУ у справі № 6-709цс16: «Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час».

У випадку припинення права власності особи на житлове приміщення, припиняється і право користування (проживання) у цьому приміщенні членів його сім'ї ( Постанова ВСУ №6-158цс14).

Згідно висновку районної комісії з питань захисту прав дитини Барської районної державної адміністрації № 17 від 23.12.2016 року є недоцільним виселення та позбавлення права користування житлом неповнолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1.

З врахуванням положень ч. 6 статті 19 Сімейного Кодексу України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Враховуючи рекомендаційний характер вказаного висновку, та те, що він прийнятий без виклику на засідання власника житлового будинку ОСОБА_3, без врахування її думки та інтересів, без виїзду на місце з метою обстеження умов проживання дитини у будинку, суд не приймає його як підставу для відмови у позові.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень.

Тому, під дію Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей" та Закону України "Про охорону дитинства" неповнолітня дитина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 не підпадає, оскільки не є безпритульним та його права та законні інтереси не порушені.

Таким чином, суд вважає, що позивач, будучи власником житла, довела належними та допустимими доказами порушення її права на користування і розпорядження належним її майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей, а тому таке право підлягає захисту судом у спосіб, що передбачений ст. 391 ЦК України, шляхом виселення відповідача з безпідставно займаного ним житлового будинку.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позов ґрунтується на нормах чинного законодавства, а тому підлягає до задоволення у повному обсязі.

У відповідності до ст.ст. 79,88 ЦПК України підлягають до стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 понесені нею судові витрати, які складаються із судового збору в сумі 551,20 грн., оскільки вони підтвердженні квитанцією.

За таких обставин суд, керуючись ст. ст. 5, 10, 60, 212, 213 ЦПК України, ст. 150, ст. 167 ЖК України, ст. ст. 328, 334, 386, 391, ЦК України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», -

В И Р I Ш И В:

Позов задовольнити повністю.

Усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 права користування та розпорядження житловим будинком та належними до нього господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Позбавити ОСОБА_2 та її неповнолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, права користування житловим приміщенням у житловому будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Виселити ОСОБА_2 та її неповнолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у виді судового збору в сумі 551,20 грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом десяти днів з дня його проголошення, а неприсутніми особами в той же строк з дня отримання копії рішення, шляхом подачі апеляційної скарги в Апеляційний суд Вінницької області через Барський районний суд Вінницької області.

Суддя: