АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1832/17Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 5, 47 Позарецька С. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоВініченка Б. Б.
суддівБондаренка С. І., Храпка В. Д.
при секретаріЧуйко А. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, треті особи: Черкаська міська рада, ОСОБА_8, ОСОБА_9, Управління Держгеокадастру у Черкаському районі Черкаської області про зобов'язання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и л а :

У червні 2016 року позивач звернулася до суду із даним позовом.

В обґрунтування своїх позовних вимог вказувала, що за заявою ОСОБА_7, який являється володільцем частини будинковлодіння АДРЕСА_1, 03.12.2013 року було ухвалено рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси, яким було визначено порядок користування земельною ділянкою АДРЕСА_1 та згідно цього рішення було визначено зовнішні межі земельної ділянки НОМЕР_1, яка межує з присадибною земельною ділянкою НОМЕР_2, яка належить позивачу. Ця межа одночасно є спільною межею між будинковолодіннями НОМЕР_2 та АДРЕСА_1. Вказане рішення вступило в законну силу.

Однак, ОСОБА_7 не тільки не виконав зазначене рішення суду та не звільнив частину її земельної ділянки АДРЕСА_2, яка даним рішенням суду визнана самовільно захопленою, а навпаки свавільно вирвав вугловий межовий стовп по межі між земельною ділянкою ОСОБА_6 та земельною ділянкою по вул. Радищева, відірвав частину забору та захопив ще частину її земельної ділянки.

Крім того, зазначає, що між земельними ділянками НОМЕР_2 та АДРЕСА_1 відсутні тверді межові знаки та паркан, проте ОСОБА_7 чинить перешкоди у встановленні позивачем твердих меж та паркану згідно схеми №5, яка є невід'ємною частиною рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03.12.2013 року.

Враховуючи викладене та посилаючись на статті 106, 212 ЗК України, ОСОБА_6 просила суд:

зобов'язати ОСОБА_7 звільнити свавільно захоплену ним частину земельної ділянки АДРЕСА_2;

зобов'язати ОСОБА_7 припинити чинити перешкоди у встановлені твердих межових знаків та паркану по межі між земельними ділянками НОМЕР_2 та АДРЕСА_1 у відповідності до рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03.12.2013 року;

стягнути з відповідача понесені нею судові витрати.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21 липня 2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вище вимогам.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, районний суд виходив з того, що позивачем не надано до суду жодних належних та переконливих доказів в обґрунтування заявлених позовних вимог, а тому і підстави для його задоволення відсутні.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за звернення фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 10 ЦПК України передбачено, що кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених кодексом.

Статтею 152 ЗК України визначено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

За матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_6 є власником будинковолодіння НОМЕР_2, що по АДРЕСА_2, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 20.01.2015 року (т.1 а.с. 70).

ОСОБА_7 та ОСОБА_8, ОСОБА_9 є співвласниками по 1/3 частині кожен будинковолодіння НОМЕР_1, що по АДРЕСА_2, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно від 16.12.3016 року (т.1 а.с. 72-73).

Відповідно до листа управління Держгеокадастру у Черкаському районі Черкаської області від 25.01.2017 року №9-28-0.6-306/2-17, - в Державному земельному кадастрі земельні ділянки в АДРЕСА_2 не зареєстровані, відомості про передачу цих земельних ділянок у власність чи користування відсутні.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03.12.2013 року встановлено порядок користування земельною ділянкою по АДРЕСА_2 площею 586 кв.м. (без врахування площі самозахвату) між співвласниками будинковолодіння ОСОБА_7 та ОСОБА_8, ОСОБА_9 за варіантом №5 будівельно-технічної експертизи №22се/13 від 11.09.2013 року згідно додатку схеми варіанту №5, який є невід'ємною частиною даного рішення.

Вказаним рішенням в задоволенні позовних вимог третій особі з самостійними вимогами ОСОБА_6 до ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_7 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою відмовлено та зазначено, що будинковолодіння позивачки розташоване на земельній ділянці 600 кв.м., а фактично користується земельною ділянкою площею 618 кв.м. (т. 1 а.с. 227-232).

Вказане судове рішення набрало законної сили та було предметом перегляду апеляційною та касаційною інстанціями, якими залишено в силі.

Крім того, як встановлено вказаним рішенням суду, згідно договору купівлі-продажу від 18 серпня 1982 року ОСОБА_10, який являється колишнім чоловіком ОСОБА_6, придбав ? частину будинку з надвірними спорудами АДРЕСА_2, який розташований на земельній ділянці розміром 600 кв.м. Доказів про подальше збільшення розміру земельної ділянки ОСОБА_11 надано суду не було, проте фактично в користуванні останньої на момент ухвалення даного рішення суду перебувало 618 кв.м., що на 18 кв.м. більше, ніж на момент придбання будинковлодіння.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, а суд згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Статтею 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірності кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 106 ЗК України власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин. Витрати на встановлення суміжних меж несуть власники земельних ділянок у рівних частинах, якщо інше не встановлено угодою між ними.

У відповідності до ст. 107 ЗК України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У випадках, коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема з встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин.

Позивач при зверненні до суду з позовом вказувала, що в рішенні районного суду від 03.12.2013 року було чітко визначено межі земельної ділянки НОМЕР_1, яка межує з її присадибною земельною ділянкою АДРЕСА_2. Крім того, даним рішення доведено факт свавільного зайняття частини її земельної ділянки, оскільки визначено порядок користування будинковолодінням НОМЕР_1 без врахування площі самозахвату.

Проте, колегія суддів перевіряючи доводи апелянта встановила, що в даному рішенні суду вказано, що ОСОБА_7 до своєї частини будинковолодіння НОМЕР_1 проходить через будинковлодіння НОМЕР_2. На даний час фактично межею між будинковолодіннями НОМЕР_2 та НОМЕР_1 є огорожа з металевої сітки між будинковолодіннями. Межа між будинковлодіннями з 1952 року по 2013 рік неодноразово змінювалась. Прохід шириною 3,61 м від вул. Тищенка між огорожею з металевої сітки в дерев'яних стовпах та огорожею дерев'яною суцільною ОСОБА_6 належить до будинковолодіння НОМЕР_2.

Із зазначеного видно, що твердих меж між будинковолодіннями АДРЕСА_2 судом не встановлювалось, а лише вказувалось на фактичний порядок користування, який склався між суміжними землекористувачами домоволодіння НОМЕР_2 та НОМЕР_1.

Щодо посилань позивача на доведеність факту свавільного самозахвату оспорюваної земельної ділянки, то у даному рішенні йдеться про площу, яка зайнята власниками ділянки АДРЕСА_1 за рахунок ділянки №63 та яка не узаконена, тобто є фактично самозахватом. З огляду на викладене, вказане стосується не земельної ділянки позивача, а інших власників суміжного домоволодіння №63 (т.1 а.с. 231).

Положеннями ст. 158 Земельного Кодексу України, зокрема частинами 1, 3 та 5 передбачено, що земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом.

Судом встановлено, що позивач з відповідною заявою про вирішення земельного спору до органу місцевого самоврядування не зверталася і останнім не було створено відповідну узгоджувальну комісію по розгляду спорів з приводу суміжного землекористування та встановлення межових знаків між вказаними земельними ділянками.

Рішенням районного суду від 03.12.2013 року було вирішено спір щодо встановлення порядку користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 між співвласниками даного будинковолодіння, а саме між ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9

Судом не покладався обов'язок на ОСОБА_7 щодо звільнення частини земельної ділянки НОМЕР_2, якою володіє ОСОБА_6 та не визнавалися дії останнього як самовільне захоплення земельної ділянки, на що вказує позивач.

При цьому посилання останньої в апеляційній скарзі на маніпулювання судом понять «самовільне захоплення земельної ділянки», як зазначено у рішенні районного суду та «повернення самовільно зайнятої земельної ділянки», як вказано у позовній заяві не відповідає матеріалам справи, оскільки в позові ОСОБА_6 просила суд зобов'язати відповідача звільнити свавільно захоплену ним частину її присадибної ділянки (т. 1 а.с. 3), тобто дані доводи є необґрунтованими та недостовірними.

Крім того, в межах розгляду даної справи було призначено судову будівельно-технічну експертизу на вирішення якої поставлені наступні питання: чи відповідає на місцевості місце розташування межі між земельними ділянками НОМЕР_2 та АДРЕСА_1, рішенню Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03.12.2013 року; чи має місце свавільне захоплення частини земельної ділянки АДРЕСА_1 якщо так - то визначити схему і вказати розмір даного захоплення.

У відповідності до Висновку №11/17/Буд. судової земельно-технічної експертизи від 06 квітня 2017 року (т. 1 а.с. 142-147) вказано, що місце розташування межі на місцевості між земельними ділянками НОМЕР_2 та АДРЕСА_1 не відповідає рішенню Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03.12.2013 року. Частина земельної ділянки, що згідно рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03.12.2013 року має знаходиться в користуванні ОСОБА_6 по АДРЕСА_1, по фактичному користуванню згідно геодезичних замірів від 16.03.2017 року знаходиться в користуванні ОСОБА_7 по АДРЕСА_1 у м. Черкаси, площа земельної ділянки, що захоплена, становить 0,0026 га, яка позначена в додатку №1 до Висновку судової земельно-технічної експертизи заливкою жовтого кольору.

В подальшому судовим експертом було змінено формулювання Висновку по другому питанню, а саме виключено посилання «що захоплена», зважаючи на те, що судовий експерт не має права визначати, чи була захоплена частина земельної ділянки, що стверджується листом від 06 липня 2017 року за №141 (т.2 а.с. 4).

Як встановлено судом першої інстанції при проведенні експертного дослідження експерту про те, що ОСОБА_7 користується спірною земельною ділянкою, повідомила саме позивач, при цьому експертом не перемірялися розміри земельної ділянки, що знаходиться у користуванні ОСОБА_6, а тому достовірно встановити, що дана земельна ділянка належить позивачу та була «самозахватом» не вбачається можливим.

Позивачем не надано належних доказів, які б беззаперечно свідчили про здійснення відповідачем самовільного захвату частини належної їй земельної ділянки, а також даний факт не зафіксовано органом місцевого самоврядування, при цьому наявні в матеріалах справи докази свідчать лише про те, що вказана земельна ділянка за рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси має знаходиться в користуванні будинковолодіння НОМЕР_2, про що зазначено і у висновку №11/17/Буд. судової земельно-технічної експертизи від 06 квітня 2017 року, яким позивач обґрунтовує заявлені вимоги, однак даний висновок не містить обґрунтування виникнення вказаної невідповідності.

Також, матеріалами справи підтверджено, що існуючі на даний час межі між спірними земельними ділянками, відповідають фактичному землекористуванню, який склався протягом тривалого часу, будь-які рішення про вилучення частини даних земельних ділянок не приймалось і позивачем не зазначено коли саме і яким чином відповідач здійснив самовільний захват частини належних позивачу земельних ділянок, тобто заявлені вимоги є недоведеними, тоді як згідно вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, при цьому доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

З огляду на викладене, факт захоплення частини земельної ділянки ОСОБА_6 по АДРЕСА_1 не підтверджений належними та допустимими доказами, як не підтверджено і факту вчинення перешкод відповідачем щодо встановлення твердих межових знаків, оскільки доказів про звернення з відповідним клопотанням про вирішення спірного питання до органів місцевого самоврядування позивачем до суду надано також не було.

Інші доводи ОСОБА_6 викладені в апеляційній скарзі висновків районного суду не спростовують, а тому, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування та ухвалення нового рішення відсутні.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, п. 1 ст. 308, ст. ст. 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів після її проголошення.

Головуючий :

Судді :