У х в а л а

іменем україни

23 січня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

ДемяносоваМ.В.,

МаляренкаА.В.,

СтупакО.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про встановлення недійсності правочину, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 17 лютого 2016 року та рішення апеляційного суду Житомирської області від 16 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду із вищезазначеним позовом, у якому просила визнати недійсним кредитний договір від 13 липня 2007 року № ZRRWAK20450180.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона не укладала такого правочину з відповідачем, дізналась про його існування лише з рішення Радомишльського районного суду від 22 січня 2015 року у справі № 289/2207/14-ц, в якому містилось посилання на цей договір.

Підставою для визнання вищевказаного правочину недійсним також зазначила: порушення відповідачем вимог Закону України «Про захист прав споживачів» щодо неповідомлення її про укладення оспорюваного договору, відсутності відомостей про умови кредитування, порушення норм ЦК України щодо письмової форми договору, відсутності погодження усіх його істотних умов тощо.

Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 17 лютого 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 16 березня 2016 року рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 17 лютого 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено за безпідставністю.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Статтею 215 ЦК України проводиться розмежування видів недійсності правочинів на нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (статті 219, 220, 224 ЦК України тощо), та на оспорювані, якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (статті 222, 223, 225 ЦК України тощо).

Відповідно до частини другої статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Однак, у випадку невизнання іншою стороною такої недійсності правочину в силу закону та при наявності відповідного спору вимога про встановлення нікчемності може бути пред'явлена до суду окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину (пункт 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

У такому разі суд своїм рішенням не визнає правочин недійсним, а лише підтверджує його недійсність в силу закону у зв'язку з її оспоренням та не визнанням іншими особами.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-308цс16.

Відповідно до п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

Судом установлено, що у мотивувальній частині тексту рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 22 січня 2015 року у справі № 289/2207/14-ц за позовом ОСОБА_4 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживача та встановлення нікчемності правочину, а саме кредитного договору DSL 13 липня 2007 року № ZRRWAE00000180, міститься абзац наступного змісту: «Так, судом встановлено, що 13 липня 2007 року між позивачкою та ЗАТ (ПАТ) КБ «ПриватБанк» укладений кредитний договір № ZRRWAE00000180 з терміном дії з 13 липня 2007 року по 12 липня 2012 року включно, відповідно до умов якого банк надає позивачці кредит на купівлю автомобіля в розмірі 22193,84 дол. США. В цей же день між позивачкою та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладений договір застави, де з метою забезпечення виконання кредитного договору предметом застави являвся належний на праві власності ОСОБА_4 наземний транспортний засіб «Крайслер» 2002 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1. В цей же день між позивачем та ЗАТ «Інгострах» укладений договір страхування наземного транспортного засобу № ZRRWAK20450180. Цей договір укладений на виконання договору застави між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором від 13 липня 2007 року № ZRRWAK20450180.».

У справі № 289/563/14-ц за позовом ОСОБА_4 до ПАТ «Страхова компанія «Інго-страх» про захист прав споживача, визнання недійсним договору страхування наземного транспортного засобу № ZRRWAK00048785 від 13 липня 2007 року, позивач вказував на вищевказані обставини та наявність у п. 5.2 договору страхування посилання на укладення його з метою забезпечення виконання умов кредитного договору від 13 липня 2007 року № ZRRWAK20450180, про що суд вказав у вступній частині рішення цього ж суду від 01 жовтня 2014 року при зазначенні предмету позову.

Апеляційним судом установлено, що кредитний договір від 13 липня 2007 року № ZRRWAK20450180 між сторонами не укладався, що підтверджується матеріалами даної справи.

За таких обставин висновок суду апеляційної інстанції про те, що не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено є обгрунтованим.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права при його ухваленні та в основному зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, рішення апеляційного суду Житомирської області від 16 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: М.В. Дем'яносов

А.В.Маляренко

О.В. Ступак