Провадження № 2/761/1009/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2017 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Рибака М.А.,

за участю секретаря Яриновської Є.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Шевченківського районного суду міста Києва в залі судових засідань цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернулось до Шевченківського районного суду м. Києва з позовною заявою до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що згідно умов кредитного договору № К2U4AN24280718 від 22.08.2008 року відповідачу ОСОБА_2 було надано кредит у розмірі 16986,65 доларів США на строк до 21.08.2015 року зі сплатою відсотків за користування кредитом в строк та порядок, встановлених кредитним договором. Відповідно до умов договору погашення боргу має відбуватися щомісяця із сплатою процентів з кожного місяця. При цьому, в забезпечення виконання ОСОБА_2 своїх зобов'язань за Кредитним договором, позивачем укладено з ОСОБА_3 поруки. Однак, вказані зобов'язання за кредитним договором відповідачами не виконуються, внаслідок чого, станом на 20.08.2015 року за відповідачами обліковується заборгованість, яка в загальному розмірі складає 311147,04 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить - 687103 грн. 60 коп., у зв'язку з чим, позивач просив солідарно стягнути з відповідачів вказану суму заборгованості та понесені ним судові витрати.

В процесі розгляду справи позивачем було надано заяву про уточнення позовних вимог, в якій позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість станом на 20.08.2015 року в сумі 32881,37 доларів США, що за курсом НБУ станом на 20.08.2015 року складає 725363,02 грн. та складається з: 1495,97 доларів США заборгованості по відсоткам за користування кредитом, 410,56 доларів США заборгованості по комісії за користування кредитом, 29398,27 доларів США пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором, 11,33 доларів США штрафу (фіксована частина) та 1565,24 доларів США штрафу (процентна складова).

В судове засідання представник позивача не з'явився, надав до суду заяву, в якій просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, провести заочний розгляд справи на підставі наданих суду доказів.

Відповідачі на неодноразові виклики суду не з'явилися, хоча були повідомлені про час і місце судового засідання.

Від представника відповідача-2 ОСОБА_3 надійшли пояснення щодо позову, в яких він просив суд відмовити у задоволенні позову у зв'язку із тим, що заборгованість відповідача була погашена за рахунок продажу предмету застави та у зв'язку із достроковим стягненням суми боргу за договором на підставі рішення суду. Також вважав поруку до ОСОБА_3 припиненою, оскільки термін погашення кредиту сплив 21.08.2015 року, а також заборгованість відповідача-1 почала обліковуватись з 28.11.2009 року. Окрім того, вважав суму пені за прострочення сплати заборгованості надто великою та просив зменшити її розмір.

Також представник відповідача-2 звернувся до суду із клопотанням про закриття провадження у справі у зв'язку із припиненням поруки.

В своїх письмових поясненнях по справі позивач також вважав, що строк для звернення до суду із позовом в частині стягнення пені необхідно застосувати строк позовної давності в 1 рік.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно умов кредитного договору № К2U4AN24280718 від 22.08.2008 року відповідачу ОСОБА_2 було надано кредит у розмірі 16986,65 доларів США на строк до 21.08.2015 року зі сплатою відсотків за користування кредитом в строк та порядок, встановлених кредитним договором.

Згідно договору ПАТ «КБ «Приватбанк» зобов'язався надати Відповідачу ОСОБА_2 кредит у розмірі 16986,65 доларів США на строк до 21.08.2015 року, а Відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

Відповідно до договору погашення заборгованості повинно здійснюватися в наступному порядку: щомісяця в період сплати ОСОБА_2 повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору.

Кредитним договором передбачено, що у випадку порушення зобов'язань за кредитним договором ОСОБА_2 сплачує Банк відсотки нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

Відповідно до умов договору погашення боргу має відбуватися щомісяця із сплатою процентів з кожного місяця. Долученою до позовної заяви довідкою розрахунком підтверджено, що отриманий кредит відповідач не виплачує за умовами договору.

В свою чергу, Позичальник зобов'язався погасити кредит, сплатити проценти на умовах та в порядку, визначеному Кредитним договором.

Згідно до ст. 1054 ЦК за кредитним договором Банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а Позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як встановлено судом, позивач виконав свої зобов'язання у повному обсязі, а саме в порядку передбаченому Кредитним договором надав відповідачу кредитні кошти в сумі 16986,65 доларів США на умовах визначених договором.

Так, станом на 20.08.2015 року сума заборгованості становила 32881,37 доларів США, що складається з: 1495,97 доларів США заборгованості по відсоткам за користування кредитом, 410,56 доларів США заборгованості по комісії за користування кредитом, 29398,27 доларів США пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором, 11,33 доларів США штрафу (фіксована частина) та 1565,24 доларів США штрафу процентна складова), що підтверджується розрахунком заборгованості та випискою по рахунку (а.с. 208-212).

В забезпечення виконання зобов'язання за договором № К2U4AN24280718 від 22.08.2008 року було укладено договір поруки з поручителем ОСОБА_3.

Відповідно до умов договору поруки, а саме п. 5 Позивачем було направлено на адресу Відповідачів письмову вимогу із зазначенням невиконаних зобов'язань за договором № К2U4AN24280718.

Згідно п. 6 Договору поруки, поручитель зобов'язаний виконати зобов'язання зазначені в письмовій вимозі кредитора протягом п'яти календарних днів з моменту її тримання.

Вимога, що була пред'явлена до поручителя щодо виконання забезпеченого зобов'язання залишилась без задоволення (а.с. 9)

Також відповідно до п. 12 договору поруки, порука за цим договором припиняється після закінчення 5 років після настання терміну повернення кредиту за кредитним договором.

В силу статті 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Однак, в порушення умов кредитного договору та чинного законодавства України Відповідач належним чином не виконує взяті на себе зобов'язання.

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Так, відповідно до ст. 553 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Відповідно до положень ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно із положеннями ст. 559 ЦК України порука припиняється: 1) з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності; 2) порука припиняється, якщо після настання строку виконання зобов'язання кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником або поручителем; 3) порука припиняється у разі переведення боргу на іншу особу, якщо поручитель не поручився за нового боржника; 4) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

В зв'язку з тим, що Відповідачі, взяті на себе зобов'язання відповідно до кредитного договору не виконали, борг не повернули, позивач просить стягнути солідарно з відповідачів кредитну заборгованість в сумі 32881,37 доларів США, що складається з: 1495,97 доларів США заборгованості по відсоткам за користування кредитом, 410,56 доларів США заборгованості по комісії за користування кредитом, 29398,27 доларів США пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором, 11,33 доларів США штрафу (фіксована частина) та 1565,24 доларів США штрафу процентна складова).

Щодо заперечень представника відповідача-2 з приводу того, що заборгованість відповідача була погашена за рахунок продажу предмету застави та у зв'язку із достроковим стягненням суми боргу за договором на підставі рішення суду слід зазначити наступне.

Згідно із п.п. 9 та 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», задоволення позову кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави не є перешкодою для пред'явлення позову про стягнення заборгованості з поручителя за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена. Задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості з поручителя не є перешкодою для пред'явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави з метою погашення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду спору заборгованість за кредитом не погашена. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК.

Доказів повного погашення заборгованості суду не надано, окрім того із виписки по рахунку, а також наданих позивачем платіжних доручень вбачається, що вартість продажу предмету застави була врахована при визначенні суми боргу відповідача-1.

Окрім того, судовим рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 14.11.2012 року було стягнуто суму основного боргу разом із відсотками станом на 01.10.2012 року. Разом із тим, заборгованість відповідача-1 за процентами по договору продовжувала накопичуватись.

Щодо посилань представника відповідача-2 про припинення поруки за договором у зв'язку із закінченням строку основного зобов'язання, а також непред'явлення вимоги поручителю протягом шести місяців з дня виникнення заборгованості суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1 та 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Згідно із роз'ясненнями, які містяться в п. 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року N 5, відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

При вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

При цьому сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Згідно із правовою позицією Верховного Суду України у справі за № 6-106цс14, за змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

У разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за основним договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

За умови пред'явлення банком боржнику й поручителю вимог про дострокове виконання зобов'язання з повернення кредиту, змінюється в односторонньому порядку строк виконання основного зобов'язання й порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя протягом шести місяців від зміненої дати виконання основного зобов'язання.

Також згідно із Правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у справі № 6-53цс14, регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв'язку із закінченням строку її чинності, частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, установленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України).

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, зокрема й застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення "пред'явлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя.

При цьому зазначене положення не виключає можливості пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено у судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто упродовж шести місяців із моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або із дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або із дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі, якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем)

Із матеріалів справи вбачається, що у 07.10.2015 року Банком було направлено відповідачам повідомлення про необхідність погашення заборгованості, а 29.10.2015 року надіслано до суду позовну заяву про стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с. 8-12).

Разом із тим, згідно із правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у справі за № 6-990цс15: «відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Згідно з частиною п'ятою статті 261 ЦК України за зобов'язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то у разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно із умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Проте, якщо кредитор змінює на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строк виконання основного зобов'язання, позовна давність обчислюється від цієї дати.

Пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату процентів за його користування та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання й зобов'язаний пред'явити позов до боржника протягом трьох років, а до поручителя протягом шести місяців (частина четверта статті 559 ЦК України), від дати порушення боржником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту.

В даному випадку, відповідач скористався своїм правом відповідно до умов ч. 2 ст. 1050 ЦК України на дострокове повернення кредиту та змінив строк виконання основного зобов'язання, пред'явивши позов до позивача та відповідача-2.

Слід зазначити, що вимагати дострокового виконання зобов'язань у випадку прострочення боржника є саме правом а не обов'язком кредитора, передбаченим договором та статтею 1050 ЦК України, а тому посилання позивача на те, що банк зобов'язаний був звернутись із вимогою до поручителя в шестимісячний строк із дати останнього платежу за кредитним договором, не може слугувати підставою для визнання поруки припиненою, оскільки банк, в межах строку дії поруки, звернувся із судовою вимогою до боржника та поручителя.

Окрім того, відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Згідно із п. 22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року N 5, відповідно до частини першої статті 559 ЦК припинення договору поруки пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов'язання.

Так, в своїх запереченнях представник відповідача-2 посилався на те, що поруку за договором слід вважати припиненою на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України, оскільки основне зобов'язання припинилось 21.08.2015 року.

Разом із тим, п. 15.1. кредитного договору передбачена його дія в частині виданих позичальникові коштів до повного виконання сторонами зобов'язань за договором.

Відповідно до п. 12 договору поруки, порука за цим договором припиняється після закінчення 5 років після настання терміну повернення кредиту за кредитним договором.

З огляду на зазначені положення укладеного між сторонами договору, які в силу закону є обов'язковими до виконання сторонами, суд приходить до висновку про відсутність підстав для припинення поруки згідно із ч. 1 ст. 559 ЦК України.

З огляду на зазначене, судом не встановлено, а представником відповідача-2 не доведено підстав для визнання поруки припиненою.

Щодо клопотання про закриття провадження у справі у зв'язку із припиненням поруки, то таке клопотання задоволенню не підлягає, оскільки, як встановлено судом, відсутні підстави для визнання поруки припиненою в розумінні закону, а також статтею 205 ЦПК України передбачено чіткі підстави для закриття провадження у справі, яких представником відповідача-2 в свою чергу не наведено.

Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно вимог ст. ст. 27 - 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За таких обставин, вимоги позивача щодо стягнення солідарно з відповідачів уми заборгованості є обґрунтованими.

Разом із тим, відповідач-2 просив суд застосувати до позовних вимог про стягнення пені позовну давність в 1 рік, а також просив зменшити суму неустойки, оскільки вона значно перевищує суму заборгованості.

Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із ч. 1 ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно із ч. 1 та п. 1ч. 2 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: про стягнення неустойки (штрафу, пені);

У відповідності до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частиною 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 19.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» передбачено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Окрім того, відповідно до Правової позиції Верховного Суду України, висловленої під час розгляду справи № у справі за № 6-474цс16: «За правилами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

За загальним правилом, що випливає із Цивільного кодексу України період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов'язання, не обмежується.

Відповідно до частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Отже аналіз норм статті 266, частини другої статті 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Проте, нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може, оскільки можливість застосування позовної давності пов'язана лише з наявністю про це заяви сторони.

При ухваленні судом рішення потрібно перерахувати суму боргу з іноземної валюти на національну, урахувати офіційний курс гривні до іноземної валюти, установлений Національним банком України на день ухвалення судового рішення».

Із матеріалів справи вбачається, що позивачем було розраховано суму пені за період з 15.05.2009 року по 20.08.2015 року, разом із тим, з даним позовом ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду 29.10.2015, у зв'язку із чим до позовних вимог про стягнення пені за період з 15.05.2009 року по 28.10.2014 року підлягає застосуванню позовна давність та у задоволенні таких вимог слід відмовити.

Таким чином судом визнаються обґрунтованими позовні вимоги про стягнення пені за період з 29.10.2014 по 20.08.2015 року в межах заявлених позовних вимог.

Також, норми ст. 99 Конституції України, ст. 192, 533 ЦК України дають підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобов'язання) валютного платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і його виконання є національна валюта України - гривня.

Відповідно, у національній валюті України підлягають обчисленню і стягненню і інші складові грошового зобов'язання (пеня, штраф, неустойка, проценти) та виплати, передбачені ст. 625 ЦК України.

Дана правова позиція висловлена Верховним Судом України по справі № 6-79цс14 у постанові від 02.07.2014 і у відповідності до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України по справі № 6-145цс14 у постанові від 24.09.2014 року, від 01.04.2015 року у справі № 3-29гс15 та від 16 вересня 2015 року № 6-190цс15.

Таким чином, в даному випадку, сума пені, з урахуванням викладених вимог підлягає обчисленню в національній валюті.

Окрім того, представник відповідача-2 також просив суд зменшити суму пені, оскільки її розмір явно не відповідає принципу розумності та значно перевищує суму основного боргу.

Разом з тим, Рішенням Конституційного Суду України від 11.07.2013р. у справі № 1-12/2013 визначено, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Як зауважував Конституційний Суд України, межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг.

Захист від цих зловживань базується на положеннях законодавства, зокрема частини третьої статті 551 ЦК України, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Статтею 69 Закону України «Про Конституційний Суд України» встановлено, що рішення і висновки Конституційного Суду України рівною мірою є обов'язковими до виконання.

Таким чином, відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Судом встановлено, що в зв'язку з порушенням відповідачем-1 зобов'язань за договором, сума заборгованості по відсоткам за користування кредитом склала 1495,97 доларів США, а заборгованість по комісії за користування кредитом - 410,56 доларів США.

Таким чином, суд дійшов висновку, що в даному випадку розмір неустойки у вигляді пені значно перевищує розмір збитків, а тому розмір пені повинен бути зменшений до 10000,00 грн., з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності.

За таких обставин суд приходить до висновку про часткове задоволення позову та необхідності солідарного стягнення з відповідачів: 1495,97 доларів США заборгованості по відсоткам за користування кредитом, що станом на що за курсом НБУ станом на 20.08.2015 року складає 33010,37 грн., 410,56 доларів США заборгованості по комісії за користування кредитом, що станом на що за курсом НБУ станом на 20.08.2015 року складає 9059,49 грн., 10000,00 грн. пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором, 11,33 доларів США штрафу (фіксована частина), що за курсом НБУ станом на 20.08.2015 року складає 250,01 грн. та 1565,24 доларів США штрафу процентна складова), що за курсом НБУ станом на 20.08.2015 року складає 34538,89 грн.,а всього 86858,76 грн.

Відповідно до статті 88 ЦПК України, відповідачі зобов'язані відшкодувати позивачу судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1302,88 грн. та витрати на розміщення оголошення в газеті «Урядовий кур'єр» про виклик до суду відповідачів у розмірі 420,00 грн.

На підставі ст.ст. 11, 14, 15, 16, 22, 512, 514, 520, 546, 553, 554, 559, 572, 573, 574, 576, 582, 583, 584, 585, 586, 587, 589, 590, 1054 ЦК України, керуючись ст.ст. 3, 10, 60, 88, 208, 209, 212, 213, 214, 215, 218 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 1495,97 доларів США заборгованості по відсоткам за користування кредитом, що станом на що за курсом НБУ станом на 20.08.2015 року складає 33010,37 грн., 410,56 доларів США заборгованості по комісії за користування кредитом, що станом на що за курсом НБУ станом на 20.08.2015 року складає 9059,49 грн., 10000,00 грн. пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором, 11,33 доларів США штрафу (фіксована частина), що за курсом НБУ станом на 20.08.2015 року складає 250,01 грн. та 1565,24 доларів США штрафу процентна складова), що за курсом НБУ станом на 20.08.2015 року складає 34538,89 грн., що разом складає 86858,76 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» суму сплаченого судового збору в розмірі 1302,88 грн. по 651,44 грн. з кожного.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СУДДЯ М.А. РИБАК