Справа №478/165/17 13.09.2017 13.09.2017
Провадження № 22ц/784/2025/17 Суддя першої інстанції Іщенко Х.В.
Справа№ 478/165/17
Категорія 23 Суддя-доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

13 вересня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Бондаренко Т.З.,

суддів: Крамаренко Т.В., Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання Гавор В.Б.,

за участю: представника позивача ОСОБА_2, представника відповідачки ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_4

в інтересах неповнолітніх, дітей ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3

на рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 10 серпня 2017 року ухвалене за позовом

ОСОБА_4

в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3

до

ОСОБА_8

про визнання договору оренди земні недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А:

В лютому 2017 року ОСОБА_4 звернулась до суду в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3 з позовом до ОСОБА_8 про визнання договору оренди земні недійсним .

Позивачка зазначала, що її колишньому чоловіку ОСОБА_9 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку, належала земельна ділянка площею 12,52 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Миколаївської сільської ради Казанківського району Миколаївської області. 1 грудня 2016 року її чоловік помер. Після його смерті спадкоємцями його майна є їхні спільні неповнолітні діти: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Належна спадкодавцю земельна ділянка перебуває у відповідача на підставі договору оренди землі строком на 49 років, який зареєстрований 20 липня 2011 року в Відділі Держгеокадастру в Казанківському району.

Посилаючись на те, що оригінал договору відсутній, спадкодавець договір оренди не укладав, його не підписував та не узгоджував з відповідачем його істотні умови, в звязку з чим позивачка просила визнати вказаний договір оренди недійсним.

В судовому засіданні позивачка змінила підстави позову та, посилаючись на те, що спірний договір оренди земельної ділянки є удаваним оскільки вчинений з метою приховати договір купівлі -продажу вказаної земельної ділянки про укладення, якого сторони фактично домовились та спадкодавець як продавець, склав розписку про отримання грошей за продаж землі, просила договір оренди визнати недійсним (нікчемним).

Рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 10 серпня 2017 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка просила скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким повністю задовольнити її позовні вимоги, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, районний суд виходив з того, що позивачкою не надано доказів яким чином порушуються права неповнолітніх дітей спірним договором оренди, а також не доведено, що під час укладення договору оренди дії сторін були направлені на досягнення інших правових наслідків.

Проте з таким висновком погодитись не можна з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_9 помер 7 грудня 2016 року, про що Виконкомом Миколаївської сільської ради Казанківського району Миколаївської області 7 грудня 2016 року видано відповідне свідоцтво (а.с. 12).

На підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 127731, виданого 12 серпня 2008 року ОСОБА_9 був власником земельної ділянки площею 12,52 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться в межах території Миколаївської сільської ради Казанківського району Миколаївської області, яка ним успадкована за заповітом від батька ОСОБА_5 (а.с. 12, 32).

Спадкоємцями ОСОБА_9 є його неповнолітні діти: син ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_4, син ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_5, син ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_6, законні інтереси яких представляє їх мати позивачка у справі, яка на підставі свідоцтва про реєстрацію наступного шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_4 (а.с. 8-10, 11).

26 вересня 2008 року між ОСОБА_9 та відповідачем був укладений договір оренди земельної ділянки, за умовами якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення ріллю, яка знаходиться в межах території Миколаївської сільської ради та належить орендодавцю на підставі державного акту на право власності на землю серії ЯЗ №127731, виданого 12 серпня 2008 року (п.1 Договору) (а.с. 30-31).

Вказаний договір 20 липня 2011 року зареєстрований в Відділі Держгеокадастру Казанківського району Миколаївської області (а.с.30-31).

Того ж дня ОСОБА_13 видано розписку про отримання ним 49000 грн. в рахунок продажу земельної ділянки (а.с. 33).

Із змісту позовних вимог з урахуванням заяви про зміну підстав позову слідує, що позивачка, як на підставу заявлених вимог посилається на те, що сторони фактично домовились про укладання договору купівлі-продажу земельної ділянки, про що свідчить вказана розписка продавця. В звязку з чим договір оренди землі, який укладений сторонами з метою приховати фактичний правочин купівлі-продажу. На підставі цього позивачка просила договір оренди землі визнати недійсним.

Положеннями ст. 235 ЦК України, на яку також посилається позивачка, встановлені правові наслідки удаваного правочину. В статті зазначено, що удаваним правочином є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Згідно із п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що виникають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст.235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Таким чином із змісту наведеної норми та відповідних розяснень слідує, що в разі встановлення правочину удаваним, відносини сторін регулюються правилами щодо фактично вчиненого правочину. Тобто закон не передбачає недійсність удаваного правочину, а лише пропонує застосувати до відносин сторін норми, що регулюють той правочин, який сторони дійсно мали на увазі. А в разі невідповідності закону договору, який сторони насправді мали на увазі, то такий правочин може бути визнаний недійсним, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України чи з інших встановлених законом підстав.

Відповідно до положень ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Так в частині 2 вказаної статті встановлено конкретні способи захисту порушених прав та інтересів судом.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту субєктивного права, за захистом якого звернулася особа так і від характеру його порушення.

Зазначені в ст. 16 ЦК України способи захисту порушеного права мають універсальний характер, разом з тим зазначений перелік способів захисту порушених прав не є вичерпнім. Відповідно до абз. 2 п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Враховуючи, характер спірних правовідносин, предмет та підстави позовних вимог визначених в позові відповідно до наведених норм ст. 235 ЦК України, спосіб захисту обраний позивачкою як визнання саме договору оренди недійсним не відповідає юридичним наслідкам а тому і способу захисту порушеного права, викладеним в наведеній нормі.

Районний суд в порушення вимог ст. 10 ЦПК не розяснив їй права та обовязки щодо уточнення заявлених вимог, та настання відповідних наслідків, та безпідставно відмовив в задоволенні позову по суті спору. Враховуючи наведене, в задоволенні позову слід відмовити саме з підстав, невірно обраного способу захисту порушеного права.

Згідно п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» № 12 від 24 жовтня 2008 року Апеляційний суд ухвалює рішення про зміну рішення суду першої інстанції у випадку, якщо помилки у неправильно прийнятому рішенні можливо усунути без його скасування, не змінюючи суть рішення, і вони стосуються окремих його частин, зокрема у разі виправлення помилок суду першої інстанції щодо розміру суми, що підлягає стягненню, розподілу судових витрат тощо. Якщо помилки у такому рішенні стосуються фактичної сторони справи чи правового обґрунтування рішення, то їх усунення необхідно вважати також зміною рішення, тому апеляційний суд не повинен усувати такі помилки ухвалою із зазначенням про залишення рішення без змін з його уточненням чи доповненням.

Таким чином, хоча суд розглядаючи спір по суті, навів не вірне правове обґрунтування, а саме послався на недоведеність недійсності договору оренди, однак дійшов вірного остаточного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, в звязку з чим, вказане рішення на підставі положень п. 4 ст. 309 ЦПК України підлягає зміні в частині його правового обґрунтування, а в іншій частині залишенню без змін.

Вказане рішення не є перешкодою для повторного звернення до суду з цих же підстав, але з зазначенням іншого способу захисту.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 10 серпня 2017 року змінити в частині його правового обґрунтування, в іншій частині вказане рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді Т.З. Бондаренко

ОСОБА_14

ОСОБА_15