Провадження № 22-ц/779/65/2017
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 січня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Бойчука І.В.,

суддів Проскурніцького П.І., Ясеновенко Л.В.,

секретаря Возняк В.Д.,

з участю ОСОБА_2 та представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про зобовязання допустити до роботи, скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення заборгованості по заробітній платі та виплат за затримку заробітної плати по день фактичного розрахунку за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та представника фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на рішення Івано-Франківського міського суду від 09 квітня 2015 року

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що з 2 липня 2014 року на підставі трудового договору, укладеного між нею та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (далі - ФОП ОСОБА_3М.), який було зареєстровано у Івано-Франківському міському центрі зайнятості, вона працювала продавцем непродовольчих товарів у магазині «Євромікс».

Позивачка указувала про те, що з 13 серпня 2014 року відповідач не допустив її до роботи та повідомив, що буде розривати з нею трудовий договір через втрату довіри, як до працівника, який безпосередньо обслуговує грошові та товарні цінності, змушував її звільнитись за власним бажанням. 13 серпня 2014 року наказом ФОП ОСОБА_3 її звільнено з роботи на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України.

Зазначала про те, що з вищевказаним наказом вона не ознайомлена, трудову книжку не отримувала, відповідачем при звільненні не проведено розрахунок за відпрацьований нею період, грошові кошти їй у день звільнення виплачені не були.

З урахуванням наведеного ОСОБА_2 просила скасувати наказ ФОП ОСОБА_3 від 13 серпня 2014 року про її звільнення, поновити її на посаді продавця, зобов'язати відповідача допустити її до роботи, видати довідку про місце роботи і розмір заробітної плати, стягнути на її користь заборгованість по заробітній платі за липень - серпень 2014 року, стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку та за час вимушеного прогулу з 13 серпня 2014 року по день ухвалення рішення суду.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 9 квітня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ФОП ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі за липень 2014 року у розмірі 1 280 грн, з якої підлягають відрахуванню обов'язкові платежі та внески. Стягнуто з ФОП ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 середній заробіток за затримку виплати розрахунку при звільненні у розмірі 10 123 грн 32 коп., з якої підлягають відрахуванню обов'язкові платежі та внески. У задоволені решти позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Справа розглядалась судами неодноразово.

ОСОБА_2 та представник фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 подали апеляційні скарги, в яких посилаються на неповне зясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права.

ОСОБА_2 вказує, що при розгляді справ про поновлення на роботі працівника, звільненого на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України, роботодавець зобовязаний довести наявність вини працівника. Підприємець ОСОБА_3 не довів її вини жодними належними та допустимими доказами, незаконно відсторонив та звільнив з роботи. Для зясування дійсних обставин справи та встановлення істини вона заявляла клопотання про виклик в судове засідання та допит як свідків осіб, які нібито входили до складу комісій та підписували сумнівні висновки, проте судом такі її клопотання проігноровані.

Також суд неправомірно відмовив їй в задоволенні клопотання про витребування записів камер відео спостереження від 09.08.2014 року та від 13.08.2014 року, що давало б змогу пересвідчитись про реальний розмір її заробітної плати по 130 грн. на день.

Судом не взято до уваги, що їй до цього часу не вручено наказу про звільнення та не видано трудової книжки. Акт про її відмову від ознайомлення з наказом є підробленим, оскільки вона не відмовлялася від ознайомлення. Якщо б їй було відомо про такий наказ, то вона при подачі позову в суд ставила питання про його скасування, а оскільки про наявність наказу про її звільнення з роботи їй стало відомо під час розгляду справи в суді, то вона збільшувала позовні вимоги.

Крім того апелянт зауважує, що днем звільнення працівника вважається день видачі йому трудової книжки. Оскільки трудова книжка їй не видана, то наказ від 13.08.2014 року №10-к про її звільнення є незаконним та підлягає скасуванню, а вона поновленню на роботі.

З наведених підстав просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 в апеляційній скарзі вказує, що суд помилково дійшов висновку про стягнення з його довірителя на користь ОСОБА_2 1280 грн. заробітної плати за липень 2014 року та 10123,32 грн. середнього заробітку за затримку виплати розрахунку при звільненні.

При цьому суд не дослідив та не взяв до уваги платіжну відомість від 08.08.2014 року, згідно якої ОСОБА_2 виплачена заробітна плата за липень 2014 року, та акт про відмову від підпису від 29.08.2014 року, а також не надав належної оцінки Звіту про суми нарахованої заробітної плати за липень 2014 року.

Також суд не врахував, що ОСОБА_3 13.08.2014 року, 10.09.2014 року та 02.12.2014 року направляв позивачу повідомлення про необхідність прибути в Івано-Франківський міський центр зайнятості для розірвання трудового договору та отримання зарплати. ОСОБА_2 щоразу відмовлялася від підпису в трудовому договорі та платіжних відомостях. 18.12.2014 року ОСОБА_3 направив ОСОБА_2 депоновану заробітну плату за серпень 2014 року у розмірі 564,27 грн. поштовим переказом з повідомленням про вручення, яку вона отримала особисто. Таким чином, факт розрахунку відповідача з позивачем за відпрацьований період серпня 2014 року підтверджений належними та допустимими доказами, які в своїй сукупності виключають його вину в розумінні ч. 1 ст. 117 КЗпП України, а заборгованості за липень 2014 року взагалі не існує.

З цих підстав апелянт просить рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 1280 грн. заробітної плати за липень 2014 року та 10123,32 грн. середнього заробітку за затримку виплати розрахунку при звільненні скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволені позову.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та їх представників, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 та часткове задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 в частині вимог про допущення до роботи, скасування наказу про звільнення її з роботи та поновлення на роботі, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем без поважних причин пропущено строк звернення до суду з даними вимогами і клопотань про поновлення такого строку вона чи її представник не заявляли.

Однак, до такого висновку суд першої інстанції прийшов передчасно, без належної перевірки доводів позивачки про невручення їй наказу про звільнення чи копії трудової книжки та інших порушень відповідачем норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Отже, для встановлення початку перебігу строку у справах про звільнення визначальними є такі юридично значимі обставини як вручення копії наказу про звільнення або день видачі трудової книжки і у разі розгляду справи про звільнення перебіг строку звернення до суду (місячний строк звернення до суду) починається з дня вручення копії наказу про звільнення або дня видачі трудової книжки.

Позивачка в суді стверджувала, що копії наказу про звільнення їй не було вручено, а згодом і не допущено до роботи, що, на думку колегії суддів, є підставою вважати, що строк звернення нею до суду з вимогами про скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі та зобовязання допустити до роботи пропущено нею з поважних причин.

Судом встановлено, що з 02 липня 2014 року на підставі трудового договору, укладеного між ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_3, який було зареєстровано у Івано-Франківському міському центрі зайнятості, ОСОБА_2 працювала продавцем непродовольчих товарів у магазині «Євромікс» у м. Івано-Франківську.

13 серпня 2014 року наказом ФОП ОСОБА_3 № 9-к «Про результати роботи комісії щодо перевірки фактів неналежного виконання посадових обов'язків продавцем ОСОБА_2М.» встановлено факти неналежного виконання посадових обов'язків продавцем ОСОБА_2 у період з 2 липня 2014 року по 12 серпня 2014 року. Зокрема встановлено, що протягом липня 2014 року до працівників магазину «Євромікс» неодноразово звертались покупці зі скаргами щодо неналежного обслуговування ОСОБА_2, що виражалось у приховуванні речей від продажу з метою заниження закупівельної ціни та придбання їх особисто або через своїх родичів.

13 серпня 2014 року наказом ФОП ОСОБА_3 № 10-к ОСОБА_2 звільнено з роботи на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України.

Крім підстав, передбачених ст. 40 КЗпП України, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу (п. 2 ст. 41 КЗпП України).

У п. 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз'яснено, що звільнення з підстав втрати довір'я (п. 2 ст. 41 КЗпП України) суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.) вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями).

Крім того, утрата довір'я може бути не тільки результатом скоєння певних дій, а й такого проступку, який дає підстави зробити висновок про те, що подальше залишення такого працівника на роботі з обслуговуванням грошових і матеріальних цінностей може призвести до утрати цих цінностей.

Судом установлено, що ОСОБА_2 працювала продавцем непродовольчих товарів, до її обов'язків відповідно до трудового договору від 2 липня 2014 року входило надання консультацій, продаж речей та товарів у магазині, тобто вона мала необмежений доступ до всіх речей й товарів.

Актами комісійного обстеження від 13 серпня 2014 року, висновком комісії щодо перевірки фактів неналежного виконання посадових обов'язків від 13 серпня 2014 року, наказом від 13 серпня 2014 року «Про результати роботи комісії щодо перевірки фактів неналежного виконання посадових обов'язків продавцем-консультантом ОСОБА_2М.» було встановлено, що позивачкою, яка безпосередньо обслуговувала грошові та товарні цінності вчинено умисно такі дії, які дають ФОП ОСОБА_3 підстави для втрати до неї довір'я, а саме вона приховувала речі від продажу з метою заниження закупівельної ціни та придбання їх особисто або через родичів (матір).

Такі висновки також зазначено судом касаційної інстанції в ухвалі від 26 жовтня 2016 року і вони є обовязковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що у задоволенні вимог позивачки про допущення до роботи, скасування наказу про звільнення з роботи та поновлення на роботі слід відмовити за їх безпідставністю, а не за пропуском без поважних причин строку звернення до суду, оскільки нею були вчинені дії, які дали відповідачу підстави для втрати до неї довіря, що стверджується вищенаведеними доказами. Тому рішення в цій частині підлягає скасуванню з постановленням нового рішення.

Відповідно до укладеного між ОСОБА_2 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 трудового договору, який зареєстровано Івано-Франківським міським центром зайнятості 02.07.2014 р. (а.с.4), позивач, яка працевлаштовувалась вперше, зобовязувалась виконувати обовязки продавця непродовольчих товарів, а роботодавець зобовязувався оплачувати працю в розмірі мінімальної зарплати + 5% згідно законодавства, час роботи з 9.00 год. по 18.00 год., 2 дні вихідних в тиждень та іншими умовами визначеними сторонами договору. Договір набирав чинності з моменту його підписання (02.07.2014 року).

Доводам позивача щодо працевлаштування її в червні 2014 року, однак з проведенням його реєстрації відповідачем із запізненням, тобто тільки 02.07.2014 року, суд першої інстанції дав належну правову оцінку і обґрунтовано визнав їх не доведеними належними доказами.

Відповідачем суду надано дві довідки про заробітну плату, відповідно до яких за липень 2014 року заробітна плата ОСОБА_2 склала 1280 грн. (при цьому що мінімальна заробітна плата за цей період становила 1218 грн., отже роботодавцем нараховано більшу суму ніж передбачено трудовим договором з виплатою 5% передбачених договором, тому посилання представника позивача на невірне нарахування заробітної плати спростовується проведеним нарахуванням) (а.с.37, 67-73), за серпень 2014 року роботодавцем нараховано заробітну плату (за відпрацьований період до 13.08) в сумі 564.27 грн., які були депоновані роботодавцем згідно платіжної відомості №2 (а.с.35, 55), а електронним переказом №1080 від 26.12.2014 року дана сума 564.27 грн. була виплачена 15.01.2015р. ОСОБА_2, що посвідчено листом дирекції Укрпошти (а.с.66, 77).

Як слідує зі ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

За вимогами ст.94, 97 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт.

Згідно ст..47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Стаття 116, 117 цього ж кодексу зазначає, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 29 січня 2014 року ухвалив постанову у справі № 6-144цс13, предметом якої був спір про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати та відшкодування моральної шкоди і зробив правовий висновок, про те, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені статтею 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідачем не надано доказів про виплату заробітної плати за липень 2014р., працівнику ОСОБА_2 в сумі 1280 грн. (з якої підлягає відрахування обовязкових платежів та внесків), тому правильним є висновок, що така позовна вимога, як і вимога про стягнення середнього заробітку за затримку заробітної плати по день фактичного розрахунку, яка відповідає вищевказаній ст..116 та 117 КЗпП України, підлягає задоволенню.

При цьому встановлено, що позивач при звільненні з роботи належних сум по заробітній платі за липень 2014р. та відпрацьований період серпня 2014р., не отримала.

Визначаючи розмір невиплаченого позивачу середнього заробітку за затримку у її виплаті по день фактичного розрахунку, суд першої інстанції керувався статтею 27 Закону України «Про оплату праці» та п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Так, за липень 2014 року нарахована заробітна плата становила 1280 грн., щоденний заробіток з даних сум становить 58.18 грн. (1280 : 22 роб. дні).

Кількість днів з 13.08.2014р. по 09.04.2015 р. (день ухвалення рішення суду) становить 174 робочих днів.

Тому з відповідача на користь позивача судом правильно стягнуто 10 123.32 грн. (174 днів х 58.18 грн.) середнього заробітку за весь час затримки за період з 13.08.2014 року по 09.04.2015 року, тобто до прийняття рішення суду, з якої підлягає відрахування обовязкових платежів та внесків.

Доводи позивача про те, що за кожен відпрацьований день відповідач зобовязувався виплачувати їй заробіток у розмірі 130 грн не доведені та не надано доказів, які б стверджували про таку домовленість між сторонами.

Відмовляючи позивачу у задоволенні вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, колегія суддів вважає, що така вимога може бути задоволеною тільки у випадку поновлення позивача на роботі, а оскільки у задоволенні вимоги про поновлення на роботі відмовлено, тому і не може бути стягнено середній заробіток за час вимушеного прогулу. Даний висновок також зазначено в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у даній справі від 26.10.2016 року (а.с. 161-163 т.2).

Доводи апеляційної скарги представника фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 щодо належної виплати позивачу заробітної плати не є доведеними і не відповідають доказам, що зібрані в матеріалах справи та належним чином оцінені судом, тому у їх слід відхилити.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що постановлене судом першої інстанції в даній справі рішення слід скасувати в частині допущення до роботи, скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі. Ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог про допущення до роботи, скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі відмовити за безпідставністю позовних вимог. В решті рішення суду першої інстанції, постановлене щодо задоволення вимог про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі за липень 2014 року та середнього заробітку за затримку виплати розрахунку при звільненні і в частині визначення розміру судового збору, слід залишити без зміни.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 09 квітня 2015 року в частині допущення до роботи, скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі скасувати.

Ухвалити нове рішення. У задоволенні позовних вимог про допущення до роботи, скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі відмовити за безпідставністю позовних вимог.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без зміни.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді: І.В. Бойчук

ОСОБА_5

ОСОБА_6