Справа 279/2449/16-ц
Номер провадження 2/279/1408/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" лютого 2017 р.

Коростенський міськрайонний суд Житомирської області в складі :

головуючого судді Коваленко В.П.,

при секретарі Комаровій О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства « Комерційний Банк « Приватбанк» до ОСОБА_1 про виселення , -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_2 акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про виселення. Свої вимоги обґрунтовувало тим, що 26.11.2007 року з відповідачкою ОСОБА_1 укладено кредитний договір відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 45500 доларів США із строком повернення до 25.11.2027 року та відповідно до договору іпотеки від 27.11.2007 року у забезпечення виконання основного зобовязання надала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1. Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09.09.2011 року звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_2 . Вважає, що ОСОБА_1 та члени її сімї підлягають виселенню.

В судове засідання представник позивача ОСОБА_3 не зявився, надав заяву про розгляд справи без його участі, проти винесення заочного рішення не заперечив. Відповідачка ОСОБА_1 в судове засідання не зявилась, про день та час розгляду справи повідомлена належним чином. Представник відповідачки ОСОБА_4 проти позову заперечив, ствердив, що ні його довірителька , ні члени її сімї не попереджені письмово про виселення.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши всі докази та обставини по справі, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог, виходячи з таких підстав.

Судом установлено, що ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 26 листопада 2007 року уклали кредитний договір №ZRFWGK 000010960, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 45500 доларів США при умові повернення до 25 листопада 2027 року.

У забезпечення виконання основного зобовязання 26 листопада 2007 року було укладено договір іпотеки №ZRFWGK 000010960, за умовами якого ОСОБА_1 передала у заставу квартиру АДРЕСА_3.

У договорі іпотеки вказано, що предмет іпотеки належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09.09.2011 року звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_3.

Як видно із відповіді адресного бюро ОСОБА_1 проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1. Згідно довідки ВЖРЕП №1 ОСОБА_1 разом із сімєю (чоловіком та трьома неповнолітніми дітьми ) зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідно до частини першої статті 575 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, це вид забезпечення виконання зобовязання, згідно з яким іпотеко держатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Кодексом.

Згідно вимог статті 589 ЦК України , частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотеко держатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотеко держателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачене Законом України «Про іпотеку».

Згідно з частиною третьою статті 33 цього Закону звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотеко держателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Так, згідно із частинами першою та другою статті 39 цього Закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотеко держателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави для виселення.

Частина третя статті 109 цього Кодексу регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже, частина друга статті 109 цього Кодексу встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання їм іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання їм іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.

Таким чином, встановивши, що в іпотеку передано квартиру, придбану за рахунок отриманих кредитних коштів, суд має право ухвалити рішення про виселення без надання іншого житла.

Однак, позивачем не надано обєктивних , допустимих і переконливих доказів про те, що відповідачка ОСОБА_1 та члени її сімї були належним чином письмово повідомлені про виселення відповідно до вимог ст.109 ЖК УРСР.

З письмового повідомлення (а.с.12) видно, що у вересні 2015 року ОСОБА_1 попереджено про виселення із квартири АДРЕСА_4.

Суду не надано доказів того, що ОСОБА_1 отримала вказане повідомлення, так воно надсилалось у квартиру АДРЕСА_5. Інші члени сімї ОСОБА_1 не повідомлялись про виселення взагалі.

За таких обставин, коли в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_6, а позивач просить виселити із квартири №38 цього ж будинку, суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.213,215 Цивільно-процесуального Кодексу України, ст. 109 Житлового Кодексу України, - суд

В И Р І Ш И В:

В позові Публічного акціонерного товариства ОСОБА_5 «Приватбанк» до ОСОБА_1 про виселення відмовити за безпідставністю.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Житомирської області через Коростенський міськрайонний суд протягом 10 днів з дня його оголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення , можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В. П. Коваленко