АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД М. КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/8837/2017 Доповідач - Желепа О.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого Желепи О.В.

суддів Іванченка М.М., Рубан С.М.

при секретарі Дука В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 16 червня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Кредобанк», третя особа: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Альфа Страхування» про визнання недійсним кредитного договору, -

Заслухавши доповідь судді Желепи О.В., пояснення осіб, що з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач через представника, звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив визнати недійсним кредитний договір від 24.09.2014 року, укладений між позивачем та відповідачем.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 24.09.2014 р. між позивачем та ПАТ «Кредобанк» було укладено кредитний договір №41350-OWNCASH. За даним Кредитним договором Банк зобов'язується надати у власність Позичальнику грошові кошти на умовах поворотності, строковості, платності та цільового характеру використання, а Позичальник зобов'язується використати кредит на цілі, вказані у цьому договорі, повернути кредит, сплатити проценти та інші платежі у встановлених даним Договором розмірах і строках. Кредитні кошти надавалися на суму 3203,13 грн., зі сплатою фіксованої процентної ставки за користування кредитом у розмірі 9,99%, терміном кредитування до 23.09.2016 року. Позивач вважає, що при укладанні вищевказаного Кредитного договору порушені його права, зокрема, як споживача, згідно з нормами ЗУ «Про захист прав споживачів», ЗУ «Про банки і банківську діяльність». Працівники банку з умовами кредитування належним чином його не ознайомлювали. Оформлення кредитного договору проходило протягом півгодини, після чого йому було вручено кредитний договір з додатками до нього, які він, не читаючи із-за дрібного шрифту, підписав, надіючись на добросовісність кредитора. Вважає, що Відповідач, скориставшись необізнаністю Позивача, порушив імперативні вимоги діючого законодавства України, які визначені та встановлені Законом, що є істотними і необхідними для даного виду договорів, зокрема Банк не надав Позичальнику повної, всебічної, об'єктивної та достовірної інформації, про умови кредиту перед укладенням та під час укладення договору про надання споживчого кредиту. Будь-яку довідку чи повідомлення, як окремого документу із інформацією, встановленою відповідно до ч.2 статті 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», позивач не отримував, також ця інформація не доводилася в усній формі. Відповідач проігнорував дані вимоги законодавства, що є однією з підстав визнання договору недійсним, адже згідно з ч. 2 п. 2 ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Позивач не мав часу детально ознайомитися з Кредитним договором за такий короткий строк. Крім цього, працівник банку не надав достовірної інформації, завірив в тому, що всі істотні умови договору Позивачу роз'яснено. Вважає, що умови кредитного договору, щодо послуг страхування із нав'язаною відповідачем страховою компанією є несправедливими, оскільки позивач не отримував від відповідача коштів для оплати такої страховки. Крім цього, положення кредитного договору, щодо обов'язку позивача сплачувати комісії за управління кредитом не відповідають вимогам статті 55 ЗУ "Про банки і банківську діяльність".

З врахуванням наведеного, Позивач при укладенні Кредитного договору через неналежну інформованість з боку відповідача та необізнаність не міг у повному обсязі оцінити умови договору кредиту на предмет їх вигідності так як не було належним чином детально роз'яснено працівниками банку їх умови. Отже, недотримання та невиконання відповідачем імперативних вимог Закону, встановлених ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» є підставою згідно ст. 215 ЦК України, для визнання даного кредитного Договору недійсним, в зв'язку з недотриманням Банком вимог Закону, щодо істотних умов договору, які є необхідними для його укладення.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 16 червня 2017 року в позові ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Кредобанк», третя особа: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Альфа Страхування» про визнання недійсним кредитного договору - відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В скарзі вказував на порушення норм матеріального права, не повне з'ясування обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог. Суд не звернув увагу на те, що кредитний договір не відповідає положенням ч. 3 ст. 11, ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» ст. 55 ЗУ «Про банки та банківську діяльність». Вказував, що встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому відповідач нараховував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, що є незаконним. Зазначав також, що умови кредитного договору, щодо послуг страхування із нав'язаною відповідачем страховою компанією - є несправедливими.

До апеляційного суду позивач та його представник не з'явились, про розгляд справи повідомлені.

Представник відповідача доводи скарги заперечував.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Захист інтересів споживачів фінансових послуг є метою державного регулювання ринків фінансових послуг також відповідно до пункту 2 статті 19 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Згідно з положенням пунктів 22, 23 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачем вважається фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбавати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком бо іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Одним із основоположних принципів приватноправового регулювання є закріплений в статті 3 та статті 627 ЦК України принцип свободи договору, яка полягає у визнанні за суб'єктом цивільного права можливості укладати договори (або утриматись від укладення договорів) і визначати їх зміст на свій розсуд відповідно до досягнутої з контрагентом домовленості.

Підставою недійсності правочину у відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частинами 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, і моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх чи непрацездатних дітей.

Таким чином, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Як вбачається з матеріалів справ та встановлено судом, 24 вересня 2014 року між позивачем ОСОБА_3 та ПАТ «Кредобанк» було укладено кредитний договір №41350-OWNCASH, відповідно до якого позивач отримав у власність грошові кошти на умовах поворотності, строковості, платності та цільового характеру використання, а Позичальник зобов'язувався використати кредит на цілі, вказані у цьому договорі, повернути кредит, сплатити проценти та інші платежі у встановлених даним Договором розмірах і строках.

Згідно п. 2.1. -2.4. договору кредитні кошти надавалися на суму 3203,13 грн., зі сплатою фіксованої процентної ставки за користування кредитом у розмірі 9,99%, терміном кредитування до 23.09.2016 року.

Крім того, з тексту Кредитного договору (пункт 9.5) вбачається, що шляхом підписання договору позивачем, останній підтверджує, що він до видачі кредиту: ознайомився з діючими тарифами Банку та Правилами надання комплексних банківських послуг фізичним особам ПАТ «Кредобанк» у яких зазначено умови відкриття, ведення, закриття поточних (карткових) рахунків; ознайомлений з сукупною вартістю кредиту та реальною процентною ставкою до видачі кредиту; дозволяє Банку надавати третім особам інформацію, яка стала відомою йому внаслідок виконання цього Договору, і може становити банківську таємницю; повідомлений Банком про всі права та умови надання споживчого кредиту, передбачені ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» та ін.

Дослідивши наявні в справі докази, колегія суддів встановила, що вищенаведені обставини справи, які суд вважав встановленими є доведеними.

Висновок суду, про відсутність підстав, для визнання недійсним кредитного договору в повному обсязі відповідає цим обставинам та вимогам Закону.

Частиною 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, що діяла на момент укладення договору) зобов'язано кредитодавця перед укладенням договору про надання споживчого кредиту повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Аналогічні зобов'язальні норми для банків про інформування клієнтів-споживачів перед укладенням відповідного кредитного правочину щодо сукупної вартості кредиту тощо визначені Постановою НБУ № 168 від 10 травня 2007 року.

Так, з матеріалів справи вбачається, що сторони досягли згоди з вказаних істотних умов, що вбачається із розділу 2 підписаного сторонами договору про надання кредиту в розмірі 3203 грн. 13 коп. строком до 23.09.2016 року із сплатою 9,99% річних, погашення тіла кредиту та процентів до 23 числа кожного місяця згідно додатку № 1 до договору.

Як вбачається зі змісту кредитного договору від 23.09.2014 року, ОСОБА_3 підтвердив своїм підписом про ознайомлення з Правилами та Умовами банківських продуктів, включаючи умови визначені ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Загальні та детальні Умови кредитування, наведено у змісті кредитного договору, а графік погашення кредиту та його сукупна вартість у додатку № 1 до кредитного договору.

Колегія не приймає доводи скарги про те, що суд в порушення вимог закону, не визнав недійсним кредитний договір в цілому, оскільки позивач був ознайомлений з умовами кредитування, зокрема, щодо можливої суми кредиту, строку на який кредит може бути одержаний, мети, для якої кредит може бути використаний, форми та видів його забезпечення, тощо, з орієнтованою сукупною вартістю кредиту, відомостями щодо процентної ставки, мінімальної щомісячної суми платежу та строку кредитування, про що свідчить підпис ОСОБА_3 на оспорюваному договорі та додатку до нього.

Разом з тим, суд не повністю вирішив заявлені позивачем вимоги, та не врахував, що звертаючись з позовом, позивач також посилався на незаконність дій банку, щодо покладення на позивача обов'язку платити комісію за управління кредитом.

Рішення суду в цій частині не відповідає вимогам ст.ст. 213, 215 ЦПК України.

Суд лише зазначив в рішенні, що відповідно до п. 4.1 Кредитного договору за надання послуг Позичальник сплачує Банку комісію в порядку, строки та розмірі, передбачені п. 2.12 Кредитного договору.

Згідно Додатку №1 до Кредитного договору встановлено комісію (плату) за управління кредитом у розмірі 70, 47 грн. щомісячно.

Відмовляючи в задоволенні позову в повному обсязі, суд не застосував , всі норми права, які підлягали до застосування.

Так, за положеннями частини п'ятої статті 11, частин першої, другої, п'ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Аналогічна правова позиція висловлена також ВСУ в постанові від 16.11.2016 року по справі № 6-1746цс16.

Правилами надання комплексних банківських послуг фізичним особам у ПАТ «Кредобанк», які діяли на час виникнення спірних правовідносин, передбачено плату за користування кредитом у вигляді процентів. Щодо нарахування комісії (за управління кредитом, за відкриття поточного рахунку), то в вищезазначених правилах відсутнє обґрунтування складу послуг, включених у комісію (комісії).

Суд першої інстанції не звернув увагу, що, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за управління кредитом , відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому відповідач нараховував комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним і тягне за собою визнання цієї умови недійсною.

Доводи апеляційної скарги в цій частині знайшли своє підтвердження в судовому засіданні апеляційного суду, яким встановлена наявність підстав для визнання недійсним підпункту 2.12 розділу 2 кредитного договору та додатку 1 до нього щодо нарахування комісії за управління кредитом.

Щодо доводів скарги в частині несправедливих послуг страхування зазначених в договорі, слід зазначити наступне.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 та страховик ПАТ «СК «Альфа Страхування», підтвердили факт укладення договору добровільного страхування ризиків позичальника між страховиком та страхувальником на підставі Правил страхування які є його невід'ємною частиною, та надання в його в рамках страхового покриття за нижче перерахованими страховими ризиками.

Згідно з п. 2 договору страхування страхова сума за договором страхування становить 2050 грн. 00, а страховий платіж (сплачується одноразово) - 1153 грн. 13 коп.

Таким чином, з урахуванням положень ст.ст.6, 627 ЦК України, позивач погодився з умовою добровільного страхування ризиків позичальника в ПАТ «СК «Альфа Страхування», що підтверджується його підписами на кредитному договорі та договорі страхування, а тому ці умови є обов'язковими для виконання.

Як на час укладання оспорюваного кредитного договору так і протягом дії цього договору позивач був згодний з умовами договору в частині страхування. При цьому, позивач був вільний як у виборі фінансових установ для отримання кредиту так і у виборі форми кредитування.

Таким чином, районний суд дійшов вірного висновку, про відсутність підстав для визнання недійсним кредитного договору і з цих підстав в тому числі.

Враховуючи вищевикладене, та положення ст. 309 ЦПК України, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 16 червня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

Позов ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Кредобанк», третя особа: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Альфа Страхування» про визнання недійсним кредитного договору - задовольнити частково.

Визнати недійсним підпункт 2.12 розділу 2 кредитного договору №41350-OWNCASH від 24.09.2014 року, укладеного між ОСОБА_3 та Публічним акціонерного товариства ПАТ «Кредобанк», та додатку 1 до нього в частині нарахування комісії за обслуговування кредиту та додаткових витрат пов'язаних з відкриттям поточного рахунку.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20-ти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Судді: