Справа № 465/3203/15 Головуючий у 1 інстанції: Мартинишин М.О.
Провадження № 22-ц/783/352/17 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Цяцяка Р.П.,

суддів Ванівського О.М. і Шеремети Н.О.,

при секретарі Цапові П.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова на рішення Франківського районного суду м. Львова від 14 липня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:
У травні 2015 року Квартирно-експлуатаційний відділ (КЕВ) м. Львова звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , треті особи - Служба у справах дітей Франківської районної адміністрації Львівської міської ради та ОСОБА_3 , в якому просив суд визнати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 такими, що втратили право на користування жилим приміщенням - кімнатою АДРЕСА_1 (в подальшому «спірна кімната»).
КЕВ позовні вимоги обґрунтовував тим, що спірну кімнату у відомчому гуртожитку Міністерства оборони України до березня 2007 року на підставі ордера займав ОСОБА_4 з членами своєї сім`ї відповідачами по справі. У березні сім`я відповідачів вибула на постійне проживання до Російської Федерації, однак спірну кімнату у встановленому порядку КЕВ м. Львова не здала та продовжує бути зареєстрованою у гуртожитку, не проживаючи у ньому (а.с. 1).
У червні 2016 року третя особа ОСОБА_3 у своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , подав до суду позов до Квартирно-експлуатаційного відділу (КЕВ) м. Львова, ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, в якому просив визнати за ним та членами його сім`ї право на користування спірною кімнатою у відомчому гуртожитку.
Свої позовні вимоги ОСОБА_3 обґрунтовував тим, що він є військовослужбовцем ІНФОРМАЦІЯ_3 (капітан), учасником АТО, разом із членами своєї сім`ї, дружиною ОСОБА_7 та двома згаданими малолітніми дітьми, вже більше трьох років постійно проживає у спірній кімнаті. 05 квітня 2016 року ним на ім`я ТВО військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 було подано рапорт про надання жилої площі в гуртожитку у м. Львові на склад сім`ї 4 ооби. Відповідно до витягу з протоколу № 4 засідання житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_3 від 20 травня 2016 року вказаною комісією його рапорт від 05.04.2016 року погоджено та направлено в КЕВ м. Львова для надання житлової площі в гуртожитку. Однак, до сьогоднішнього дня спірну кімнату за ним та членами його сім`ї не закріплено. З урахуванням наведеного, вважає, що набув права користування спірною кімнатою, а тому просив його позов задоволити (а.с. 89-91).
Оскаржуваним рішенням позов Квартирно-експлуатаційного відділу м.Львова до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей Франківської районної адміністрації м.Львова і ОСОБА_3 , про визнання осіб такими, що втратили право на користування жилим приміщенням, задоволено.
Визнано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 такими, що втратили право на користування жилим приміщенням - кімнатою АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Квартирно-експлуатаційного відділ м.Львова судові витрати у розмірі 243,60 грн. судового збору, що були сплаченими при поданні позовної заяви.
Позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_3 , у своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Франківської районної адміністрації м. Львова, про визнання права користування житловим приміщенням задоволено.
Визнано за ОСОБА_3 та членами його сім`ї право на користування житловим приміщенням - кімнатою АДРЕСА_1 (а.с. 130-136).
Дане рішення в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 оскаржив КЕВ м. Львова.

Апелянт просить рішення в оскаржуваній частині скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_3 у задоволенні позовних вимог до КЕВ м. Львова, покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення норм матеріального і процесуального права.

Звертає увагу на те, що ОСОБА_8 та члени його сім`ї вселилися у спірну кімнату понад три роки тому за відсутності ордеру, який є єдиною правовою підставою для вселення.

Вважає, що тривалість проживання аж ніяк не може бути правовою підставою для визнання за ОСОБА_3 та членами його сім`ї права на користування спірною кімнатою у гуртожитку (а.с. 141).

В ході апеляційного розгляду справи в судовому засіданні, що відбулося 26 грудня 2016 року, представник позивача (КЕВ), ОСОБА_3 і його представник ОСОБА_9 дали свої пояснення по суті спору (а.с. 179-181).

У зв`язку з розбіжностями, які містяться у матеріалах справи стосовно площі та складу житлового приміщення, яке займає ОСОБА_3 з членами своєї сім`ї і яке є предметом спору, та з метою усунення цих розбіжностей шляхом подачі сторонами спору додаткових документів в судовому засіданні 26 грудня 2016 року було оголошено перерву до 30 січня 2017 року.

В ході перерви позивач подав до суду додаткові документи стосовно площі та складу спірного житлового приміщення, однак явку свого представника в судове засідання 30 січня 2017 року не забезпечив і про причини такої неявки суд не проінформував.

ОСОБА_3 і його представник ОСОБА_9 , будучи під власноручну розписку повідомленими про продовження апеляційного розгляду справи в судовому засіданні 30 січня 2017 року (а.с. 182), в згадане судове засідання не з`явилися.

При цьому 27 січня 2017 року ОСОБА_3 подав до суду заяву про відкладення апеляційного розгляду справи у зв`язку „з відсутністю (його) адвоката Збаращука Д.В. у іншому судовому засіданні (а.с. 188), не долучивши при цьому до згаданої заяви будь-яких доказів про наведене у ній, а також не навівши будь-яких причин його особистої неявки в згадане судове засідання.

За вище наведених обставин та з урахуванням того, що ОСОБА_3 і його представник ОСОБА_9 26 грудня 2016 року вже дали свої пояснення по суті спору, колегія суддів вважає за можливе завершувати апеляційний розгляд справи за їх відсутності на підставі наявних у ній даних та доказів.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони ОСОБА_3 і його представника (в судовому засіданні 26.12.2016 року), перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Задоволення позовних вимог ОСОБА_3 та встановлення того, що останній „разом із членами своєї сім`ї набув права користування кімнатою АДРЕСА_1 суд обгрунтував тим, що „ ОСОБА_10 є діючим військовослужбовцем Збройних Сил України, учасником бойових дій, має значну вислугу, одружений має на утриманні двоє дітей, разом із своєю сім`єю постійно - понад 3 роки проживаємо в кімнаті АДРЕСА_1 , сплачує плату за користування житлом та комунальні послуги, жодним іншим житлом не забезпечений та має право на надання йому такої житлової площі в гуртожитку та подав відповідні документи (а.с. 135).
Вище наведені висновки судом першої інстанції зроблені занеповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, а відтак не відповідають обставинам справи та зроблені з порушенням норм матеріального і процесуального права, виходячи з наступного.

ЦПК України встановлено, що під час ухвалення рішення суд вирішує, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (п.п. 3 і 4 ч.1 ст. 214), і що в мотивувальній частині рішення суду має бути зазначено закон, на підставі якого вирішено справу (п.3 ч.1 ст. 215).

Безспірним є те, що спір за позовом ОСОБА_3 до КЕВ та інших про визнання за ОСОБА_3 та членами його сім`ї права на користування житловим приміщенням у відомчому гуртожитку Міністерства оборони України у АДРЕСА_2 виник із житлових правовідносин, а відтак спірні правовідносини регулюються Житловим Кодексом Української РСР (ЖК).

Матеріалами справи стверджується і сторонами даного спору визнається, а відтак доказуванню не підлягає (ч.1 ст. 61 ЦПК України), та обставина, що будинок АДРЕСА_2 є відомчим гуртожитком Міністерства оборони України, а відтак спірні правовідносини регулюються главою 4 „Користування гуртожитками ЖК (ст.ст. 127-132).

В той же час, як вбачається з мотивувальної частини оскаржуваного рішення, суд задоволення позовних вимог ОСОБА_3 обгрунтував посиланням на ст.ст. 124, 125 ЖК України, які регулюють правовідносини, що пов`язані з користуванням службовими жилими приміщеннями (глава 3 ЖК).

Статтями 128 і 129 ЖК України встановлено, що жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської логанізації та відповідного профспілкового комітету і на підставі цього рішення адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

В той же час, будь-яких документів, на підставі яких ОСОБА_3 разом з членами сім`ї було поселено у вище згаданий гуртожиток, ОСОБА_3 до суду подано не було, а відтак порядок надання жилої площі в гуртожитках, передбачений ст. 128 ЖК України, дотриманий не був і ордер на жилу площу в гуртожитку, передбачений ст. 129 ЖК України, ОСОБА_3 не видавався.

Крім цього, в ході апеляційного розгляду справи судом було встановлено, що:
- ОСОБА_3 не був і не є зареєстрованим у встановленому законом порядку у гуртожитку по АДРЕСА_2 , що стверджується (зокрема) його особистим рапортом від 11.03.2016 року (а.с. 178-зворот), а довідку про таку реєстрацію від 18.03.2016 року, наявну у матеріалах справи (а.с. 83, 98), сторони спору визнали такою, що „була видана помилково;

- ОСОБА_3 є співвласником 3-х кімнатної квартири АДРЕСА_3 (площею 38/75/68,25 кв.м.), якою був забезпечений 09.10.1994 року з фондів Міністерства оборони України у складі сім`ї батька зі зняттям з квартирного обліку, та володіє часткою у згаданій квартирі площею 12,91 кв.м., що є більше норм, які визначені законодавством для зарахування на квартирний облік, що і стало підставою для зняття його з квартирного обліку рішенням житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_3 від 20.05.2016 року (а.с. 177, 178).

В обгрунтування позовних вимог за первісним позовом КЕВ долучив до поданого ним позову корінець ордера № 54 від 06.06.1995 року, згідно якого ОСОБА_4 отримав право на вселення до гуртожитку на АДРЕСА_2 та зайняття ним 1 (однієї) кімнати загальною житловою площею 13 кв.м. (а.с. 6), якою і просив КЕВ визнати такими, що втратили право користування нею, членів сім`ї ОСОБА_4 відповідачів за первісним позовом КЕВ (а.с. 1).

ОСОБА_3 у поданому ним позові просив визнати за ним право користування кімнатою АДРЕСА_1 (а.с. 89-91) не зазначаючи при цьому розмір згаданої „кімнати №24.

При цьому в обгрунтування заявлених ним позовних вимог ОСОБА_3 до поданого ним позову було долучено його рапорт про надання жилої площі в гуртожитку від 05 квітня 2016 року, у якому він місцем свого проживання зазначає квартиру (а не кімнату) АДРЕСА_1 , яка складається з двох кімнат площею 52,93 кв.м., а також довідку про перевірку житлових умов з аналогічними даними (а.с. 93, 98).

В той же час, згідно довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописку від 08.12.2014 року насправді „кімната № 24 є двохкімнатною квартирою АДРЕСА_4 загальною площею 58,37 кв.м. (а.с. 4), а згідно довідки КЕВ від 23.01.2017 року, технічного паспорту на гуртожиток по АДРЕСА_2 та поверхового плану ОСОБА_3 займає квартиру АДРЕСА_4 у згаданому гуртожитку, яка являє собою блок із трьох кімнат з індивідуальними вигодами загальною 47,2 кв.м. (а.с. 183-187).

Вище наведені суперечності залишились поза увагою суду, який визнав за ОСОБА_3 та членами його сім`ї право на користування житловим приміщенням - кімнатою АДРЕСА_1 .
З урахуванням вище наведеного оскаржуване рішення в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні його позовних вимог за їх безпідставністю та необгрунтованістю.
В іншій частині рішення суду ніким не оскаржувалося, а тому і не переглядається.
Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.п. 1, 3 і 4, 314 ч.2, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:
Апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова задовольнити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 14 липня 2016 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_3 у задоволенні його позовних вимог.
В решті рішення Франківського районного суду м. Львова від 14 липня 2016 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова 270 грн. сплаченого судового збору за подачу апеляційної скарги.
Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскарженим у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий:
Судді: