Справа № 0915/3153/12
Провадження № 22-ц/779/222/2017
Головуючий у 1 інстанції Хоминець М. М.
Суддя-доповідач Горейко М.Д.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

Головуючої Горейко М.Д.

суддів: Бойчука І.В., Проскурніцького П.І.,

секретаря Возняк В.Д.

з участю представника апелянта ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Тисменицької міської ради Івано-Франківської області, ОСОБА_6 про визнання недійсними рішень міської ради, за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Тисменицького районного суду від 08 грудня 2016 року, -

в с т а н о в и л а :

У серпні 2012 року ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до Тисменицької міської ради, ОСОБА_7, ОСОБА_6 про визнання недійсними і скасування рішень Тисменицької міської ради.

В процесі розгляду справи, уточнивши позовні вимоги, просив визнати недійсними та скасувати рішення Тисменицької міської ради: 1) від 07.06.2007 р. «Про розгляд заяв» у частині затвердження ОСОБА_8 земельно-кадастрової інвентаризації без погодження суміжного землекористувача ОСОБА_4, передачі у власність і видачі державного акту на право приватної власності на землю на підставі рішення міської ради від 14.09.1994 р. №12 (підстава рішення суду), поновивши строк звернення до суду з даною позовною вимогою; 2) від 17.06.2010 р. «Про розгляд заяв» у частині доручення в.о. міського голови Сендецькому П.І. підписати рішення Тисменицької міської ради від 07.06.2007 р. «Про надання дозволу ОСОБА_8 на приватизацію земельної ділянки та погодження межі, затвердження земельно-кадастрової інвентаризації без погодження суміжного землекористувача та передачу ОСОБА_8 у власність і видачу державного акту на право приватної власності на землю» і видати рішення його спадкоємцям та надання дозволу спадкоємцям ОСОБА_8 - дружині ОСОБА_7 та синові ОСОБА_6 на виготовлення технічної документації на приватизацію земельної ділянки по АДРЕСА_1.

Ухвалою суду від 29.02.2016 р. належним відповідачем у даній справі визнано ОСОБА_6

Заявлений позов ОСОБА_4 обґрунтовував тим, що оскаржуваними рішеннями Тисменицької міської ради порушується його право власності на земельну ділянку. Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 25.11.2005 р. він є власником земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських споруд з кадастровим номером НОМЕР_2 площею 0,0691 га по АДРЕСА_2. Також відповідно до державного акту НОМЕР_3 від 14.12.2007 р. йому належить земельна ділянка для ведення ОСГ з кадастровим номером НОМЕР_4 площею 0,0827 га по АДРЕСА_2. На даний час державні акти ніким не скасовані, у судовому порядку не визнані недійсними.

Згідно матеріалів технічної документації про передачу у власність ОСОБА_8 земельних ділянок за 2004 р. вбачається, що покійний ОСОБА_8, правонаступниками якого була ОСОБА_7 та є ОСОБА_6, виготовив технічну документацію на земельні ділянки №1 площею 0,1047 га та №2 площею 0,2193 га (разом 0,3240 га), у якій зазначено, що розмір суміжної земельної ділянки по лінії межівника ОСОБА_4 (від Є до А) складає 0,0665 га, у той час як він є власником присадибної земельної ділянки площею 0,0691 га. Тобто, ОСОБА_8 частину належної йому (позивачу) присадибної земельної ділянки площею 0,0026 га включив у межі ділянки, на яку він претендує, і земельна ділянка ОСОБА_8 у розмірі 0,1047 га є більшою за гранично допустиму норму безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадянам, встановлену ст. 121 ЗК України.

Згідно другого державного акту позивача на земельну ділянку під ОСГ площею 0,0827 га в описі меж його межівниками є ОСОБА_10 (від А до Б), ОСОБА_8 (від Б до В) та ОСОБА_11 (від В до А). А згідно опису меж земельної ділянки №2 ОСОБА_8 позивач не зазначений суміжним землекористувачем, межівником від Г до Д вказано ОСОБА_10, з чого випливає, що належна йому земельна ділянка під ОСГ включена до площі, яку приватизовують правонаступники ОСОБА_8 на підставі оскаржуваних рішень міської ради. Тобто, земельна ділянка №2 згідно технічної документації ОСОБА_8 накладається на його земельну ділянку. Виготовлена на замовлення відповідача Івано-Франківським інститутом землеустрою технічна документація фактично не відповідає ні рішенню Тисменицької міської ради від 14.09.1994 р., ні фактично наявній площі земельної ділянки в натурі, оскільки відповідачем самовільно змінені межі. Тисменицька міська рада без передбачених законом підстав, без вилучення у позивача в землі запасу належних йому на праві власності земельних ділянок площею 0,0026 га та 0,0827 га фактично неправомірно розпорядилась ними. Крім того, оскаржувані рішення не відповідають вимогам ст. 42 Закону України «Про місцеве самоврядування», оскільки рішення від 17.06.2010 р., яке було прийнято міською радою під час тимчасового відсторонення міського голови від виконання посадових обов'язків, зобов'язаний був підписати секретар міської ради. Вказаною нормою не передбачено, що рішення сесії ради має право підписувати виконуючий обов'язки міського голови або заступник міського голови. Спірне рішення від 07.06.2007 р. підписано не міським головою, а невідомою особою із проставленням перед словами «міський голова» символу «/». Тому оспорювані рішення є недійсними. Позивач зазначав, що строк позовної давності щодо оскарження першого оспорюваного рішення він пропустив з поважних причин, тому просив його поновити.

Рішенням Тисменицького районного суду від 08 грудня 2016 року позов задоволено.

Визнано недійсними та скасовано рішення Тисменицької міської ради Івано-Франківської області:

- від 07 червня 2007 р. «Про розгляд заяв» у частині затвердження ОСОБА_8 земельно-кадастрової інвентаризації без погодження суміжного землекористувача ОСОБА_4, передачі у власність і видачі державного акту на право приватної власності на землю на підставі рішення міської ради від 14.09.1994 р. №12 (підстава рішення суду);

- від 17 червня 2010 р. «Про розгляд заяв» у частині доручення в.о. міського голови Сендецькому П.І. підписати рішення Тисменицької міської ради від 07.06.2007 р. «Про надання дозволу ОСОБА_8 на приватизацію земельної ділянки та погодження межі, затвердження земельно-кадастрової інвентаризації без погодження суміжного землекористувача та передачу ОСОБА_8 у власність і видачу державного акту на право приватної власності на землю» і видати рішення його спадкоємцям та надання дозволу спадкоємцям ОСОБА_8 - дружині ОСОБА_7 та синові ОСОБА_6 на виготовлення технічної документації на приватизацію земельної ділянки по АДРЕСА_1.

На вказане рішення відповідач ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що рішення є незаконним та необґрунтованим. Зокрема, апелянт зазначає, що суд врахував тільки обставини, які встановлені рішенням Тисменицького районного суду від 16.06.2016 року по справі №352/1969/13-ц, яким йому відмовлено у задоволенні позову до Тисменицької міської ради, ОСОБА_4 про визнання недійсними рішень сесії Тисменицької міської ради від 05.08.2005 року і 16.11.2007 року та визнання права власності на земельні ділянки, проте не врахував інші обставини, які мали значення для правильного вирішення справи, і які теж встановлені рішеннями судів.

Апелянт зазначає, що суд критично оцінив його твердження про те, що право ОСОБА_8 на користування землею було первинним, мотивуючи відсутністю встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право правомірного користування ОСОБА_8 присадибною земельною ділянкою площею 0,1047 га та земельною ділянкою для ведення ОСГ площею 0,2193 га. Однак такий висновок зроблений судом без урахування встановленого факту належного користування ОСОБА_8 вказаними земельними ділянками попередніми рішеннями Тисменицького районного суду, тому не підлягає доказуванню.

Апелянт вважає завідомо неправосудним рішення Тисменицького районного суду від 16.06.2015 року, в якому суд дійшов висновку про правомірність набуття ОСОБА_4 права власності на спірні земельні ділянки, при наявності стількох рішень судів, якими розглядались спори між ОСОБА_8 і ОСОБА_4 щодо землекористування і якими встановлено законність користування ОСОБА_8 спірними земельними ділянками, при доведеності вини ОСОБА_14(свата позивача) у фальсифікації рішень сесії від 16.11.2007 року та технічного звіту, які послужили підставою для видачі ОСОБА_4 державного акту про право власності на земельну ділянку.

Крім того, апелянт зазначає, що важливим письмовим доказом, на який суд послався у рішенні від 16.06.2015 року, відмовляючи в задоволенні позову, є лист Тисменицького районного виробничого відділу Івано-Франківської філії ДП «Центр державного земельного кадастру» №426 від 25.09.2014 року з додатком до нього, які, на думку апелянта, містять неправдиві відомості та є підробленими, тому він звернувся із заявою до Тисменицького відділу поліції про вчинення кримінального правопорушення, за якою було відкрито кримінальне провадження і розпочато досудове розслідування. Апелянт не погоджується з тим, що у задоволенні його клопотання про зупинення даної справи до вирішення порушеного кримінального провадження йому було відмовлено.

Також апелянт вважає, що суд повинен був застосувати строки позовної давності до вимог позивача про визнання недійсним рішення Тисменицької міської ради від 07 червня 2007 року, про що він неодноразово заявляв, однак суд не дав належної оцінки його доводам, які полягали в тому, що позивач почав оскаржувати рішення ще у грудні 2007 року, а не у 2008 році, як вказав суд, і 03.04.2008 року було винесено ухвалу про залишення позовної заяви ОСОБА_4 без розгляду в зв'язку з відкликанням її представником позивача. А відповідно до ст. 265 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.

З наведених підстав апелянт просить рішення суду першої скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити.

У засіданні апеляційного суду представник апелянта доводи апеляційної скарги підтримала з наведених у ній мотивів.

Представник позивача в судовому засіданні доводи апеляційної скарги не визнав, рішення суду першої інстанції вважав законним і обґрунтованим.

Представник відповідача Тисменицької міської ради у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку, причину неявки суду не повідомив, що відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду зазначеним вимогам відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги, суд виходив з того, що оспорюваними рішеннями Тисменицької міської ради порушується право позивача на землю, тому вони підлягають скасуванню. При цьому, щодо позовної вимоги про визнання недійсним та скасування рішення Тисменицької міської ради від 07.06.2007 року, суд вважав, що позивачем пропущено строк позовної давності з поважних причин, тому порушене право позивача підлягає захисту.

Такий висновок ґрунтується на матеріалах справи та відповідає нормам чинного законодавства, виходячи з наступного.

Предметом спору у даній справі є два рішення відповідача Тисменицької міської ради Івано-Франківської області, а саме:

1) рішення від 07.06.2007 р. «Про розгляд заяв», згідно якого міська рада вирішила затвердити ОСОБА_8 земельно-кадастрову інвентаризації без погодження суміжного землекористувача ОСОБА_4, передати у власність і видати державний акт на право власності на підставі рішення міської ради від 14.09.1994 р. №12 (підстава рішення суду) (т. 1, а.с. 8);

2) рішення від 17.06.2010 р. «Про розгляд заяв», згідно якого міська рада вирішила: 1. доручити в.о. міського голови Сендецькому П.І. підписати рішення Тисменицької міської ради від 07.06.2007 р. «Про надання дозволу ОСОБА_8 на приватизацію земельної ділянки та погодження межі, затвердження земельно-кадастрової інвентаризації без погодження суміжного землекористувача та передачу ОСОБА_8 у власність і видачу державного акту на право приватної власності на землю» і видати рішення його спадкоємцям; 2. надати дозвіл спадкоємцям ОСОБА_8 - дружині ОСОБА_7 та синові ОСОБА_6 на виготовлення технічної документації на приватизацію земельної ділянки по АДРЕСА_1, яка знаходиться в їх користуванні (т. 1, а.с. 9).

Вказані рішення відповідача оспорюються позивачем ОСОБА_4, який є власником двох земельних ділянок по АДРЕСА_2:

- земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських споруд з кадастровим номером НОМЕР_2 площею 0,0691 га, що посвідчується державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 25.11.2005 р., зареєстрованим у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №99 (т. 1, а.с. 10);

- земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером НОМЕР_4 площею 0,0827 га, що посвідчується державним актом на право власності на земельну ділянку НОМЕР_3 від 14.12.2007 р., зареєстрованим у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №89 (т. 1, а.с. 27).

Суміжним землекористувачем належних позивачеві на праві власності земельних ділянок є відповідач ОСОБА_6, який після смерті своїх батьків ОСОБА_8 та ОСОБА_7 успадкував будинковолодіння АДРЕСА_1.

Судом також встановлено, що за домоволодінням по АДРЕСА_1 ОСОБА_13 (батька покійного ОСОБА_8) та ОСОБА_15 рахувалась земельна ділянка площею 6002,70 кв.м, що підтверджується наданим відповідачем планом за 1954 р. (т. 1, а.с. 245). Згідно рішення Тисменицької селищної ради від 15.01.1970 р. ОСОБА_8 виділено земельну ділянку по АДРЕСА_1 на старому місці (тепер АДРЕСА_1) для будівництва житлового будинку площею 600 кв.м, яка відведена в натурі, що підтверджується актом відводу земельної ділянки від 24.08.1970 р. (т. 1, а.с. 242).

Позивач згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 26.11.1991 р. успадкував домоволодіння по АДРЕСА_2 після смерті ОСОБА_16, яка стала його власником у порядку спадкування після померлої ОСОБА_15 (т. 2, а.с. 1-3), успадковане домоволодіння розташоване на земельній ділянці розміром 6002,7 кв.м; розподіл земельних ділянок між господарствами сторін проведено рішенням Тисменицької міської ради №12 від 14.09.1994 р. (т. 2, а.с. 7).

З огляду на встановлене та вимоги ст. 22 ЗК УРСР 1970 р., згідно якої заборонялось приступати до користування наданою земельною ділянкою до встановлення відповідними землевпорядними органами меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і видачі документа, який засвідчує право користування землею, та вимоги ст. 22 ЗК України 1990 р., відповідно до якої право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникало після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право; враховуючи підтвердження належності користування відповідача відведеною в натурі присадибною земельною ділянкою площею 0,06 га та відсутність належного відведення в натурі решти присадибної земельної ділянки та земельної ділянки для ведення ОСГ, якими користується відповідач (до рішення міської ради №12 від 14.09.1994 р. не долучено відповідного вимогам чинного на той час земельного законодавства акту про встановлення меж земельних ділянок відповідача в натурі), суд першої інстанції правильно дійшов висновку про недоведеність відповідачем належного його права користування присадибною земельною ділянкою площею 0,1047 га та земельною ділянкою для ведення ОСГ площею 0,2193 га. При цьому судом дано правильну оцінку наданій відповідачем довідці про землекористування від 11.11.2004 р. (т. 2, а.с. 36), як неналежному доказу.

Наведеним спростовуються доводи апелянта про те, що суд, даючи оцінку твердженням про його первинне право на користування земельними ділянками в оспорюваній частині, врахував тільки обставини, які встановлені рішенням Тисменицького районного суду від 16.06.2016 року по справі №352/1969/13-ц без урахування інших доказів та попередніх рішень судів щодо вирішення земельних спорів між цими ж сторонами. Така оцінка дана судом в сукупності зі всіма встановленими обставинами справи і апеляційний суд в силу ч. 2 ст. 303 ЦПК України не вправі їх переоцінювати.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, яке набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи чи особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Зважаючи на цю правову норму, судом першої інстанції правильно враховано обставини, встановлені рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 16.06.2015 р. (т. 1, а.с. 152-164), яке набрало законної сили, зокрема, що відповідно до топографо-геодезичної зйомки по АДРЕСА_2-АДРЕСА_1, проведеної 11.10.2014 р. ПП «Західземпроект» на виконання ухвали Тисменицького районного суду від 17.07.2014 р., площа земельної ділянки для обслуговування домоволодіння ОСОБА_4 становить 0,0691 га, для обслуговування домоволодіння ОСОБА_8 - 0,1248 га; площа земельної ділянки для ведення ОСГ ОСОБА_4 становить 0,0827 га, для ведення ОСГ ОСОБА_8 - 0,1121 га.

Цим судовим рішенням підтверджено дійсність отриманих позивачем двох державних актів на право власності на земельну ділянку, якими права ОСОБА_6 не порушено, та необґрунтованість вимог відповідача щодо визнання за ним права власності на земельні ділянки №1 та 2 по АДРЕСА_1 площею 0,1047 га для будівництва та обслуговування домоволодіння та площею 0,2193 га для ведення особистого селянського господарства згідно технічної документації про виконані роботи по підготовці та видачі державного акту на право власності на земельні ділянки.

Доводи апелянта щодо завідомо неправосудності рішення Тисменицького районного суду від 16.06.2015 року нічим не підтверджені, рішення набрало законної сили і є чинним, а тому колегією суддів до уваги не приймаються.

Колегія суддів також відхиляє доводи апелянта щодо оцінки доказів у вказаному рішенні Тисменицького районного суду, оскільки такі є суб'єктивною думкою апелянта.

Судом першої інстанції при розгляді даної справи також встановлено, що у плані земельних ділянок, що передаються у власність ОСОБА_8 (т. 2, а.с. 40) площа присадибної земельної ділянки позивача вказана 0,0665 га замість належних йому 0,0691 га (тобто частина присадибної земельної ділянки позивача площею 0,0026 га фактично вилучена у позивача та передана відповідачу), а земельна ділянка позивача для ведення ОСГ площею 0,0827 га включена до площі 0,2193 га земельної ділянки №2 для ведення ОСГ відповідача.

З урахуванням наведених обставин суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що Тисменицька міська рада без передбачених законом підстав, без вилучення у позивача в землі запасу належних йому на праві власності земельних ділянок (частини присадибної земельної ділянки позивача площею 0,0026 га та земельної ділянки для ведення ОСГ площею 0,0827 га) неправомірно розпорядилась ними, погодивши та затвердивши відповідачу згідно оскаржуваних рішень технічну документацію на приватизацію земельної ділянки по АДРЕСА_1, чим порушені права позивача як власника земельних ділянок.

Гарантії прав на землю врегульовані главою 23 Земельного кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на земельну ділянку, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування (п. «г» ч. 3 ст. 152 ЗК України).

За змістом ч. 1 ст. 153 ЦК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (ч. 1 ст. 155 ЗК України).

Суд першої інстанції, правильно встановивши обставини справи та застосувавши наведені норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку, що права позивача, як власника земельної ділянки, порушуються оспорюваними рішеннями органу місцевого самоврядування, що в силу наведених норм матеріального права є підставою для визнання їх недійсними та скасування.

Доводи апелянта щодо безпідставності поновлення судом першої інстанції строку для звернення позивача в суд з позовною вимогою про визнання недійсним та скасування рішення сесії Тисменицької міської ради від 07 червня 2007 року колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки суд обґрунтував у зв'язку з чим визнав поважними причини пропуску позивачем строку позовної давності на звернення в суд за захистом вказаного порушеного права.

Норма ч. 5 ст. 267 ЦК припускає можливість визнання судом поважними певних причин пропуску позовної давності, однак не містить переліку таких причин. Виходячи з загальних засад цивільного (господарського) законодавства та судочинства, до поважних причин пропуску позовної давності мають бути віднесені обставини, що виникли незалежно від волі особи, яка мала право відповідної вимоги та об'єктивно унеможливили звернення цієї особи за судовим захистом у період дії строку позовної давності.

Суд першої інстанції встановив, що рішення від 07.06.2007 р. позивач почав оскаржувати ще у травні 2008 р. у порядку цивільного судочинства, ухвалою суду від 31.03.2011 р., яка набрала законної сили, провадження у справі було закрито, оскільки позов на той час належало розглядати у порядку адміністративного судочинства (т. 1, а.с. 48-51); у травні 2011 р. позивач звернувся до суду з адміністративним позовом про скасування оспорюваних рішень, провадження закрито ухвалою суду від 04.05.2012 р., оскільки справа не підлягає розгляду в порядку КАС України (т. 1, а.с. 52-54); після цього він звернувся до суду із заявою про перегляд за нововиявленими обставинами першої ухвали від 31.03.2011 р., у задоволенні якої відмовлено ухвалою суду від 27.06.2012 р., яка набрала законної сили (т. 1, а.с. 55); після цього 20.08.2012 року позивач звернувся до суду із даним позовом.

З урахуванням встановлених обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що пропущення позивачем строку позовної давності відбулося не з його вини та визнав поважними причини пропуску строку позовної давності і з таким висновком колегія суддів погоджується.

Доводи апеляційної скарги в основному зводяться до переоцінки доказів, що не узгоджується з приписами ч. 2 ст. 303 ЦПК України, за змістом якої суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції були досліджені у встановленому законом порядку, а апеляційна скарга не містить посилання на нові докази і їх не надано суду апеляційної інстанції, що давало б підставу для зміни чи скасування судового рішення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з'ясовано всебічно та повно, дано їм вірну правову оцінку, а рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Тисменицького районного суду від 08 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з часу проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання законної сили.

Головуюча М.Д. Горейко

Судді: І.В. Бойчук

П.І. Проскурніцький