Справа № 161/6170/16-ц
Провадження № 2/161/46/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

31 січня 2017 року

Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі:

головуючого судді Івасюти Л.В.

при секретарі Заболотько Д.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача - ОСОБА_3, про витребування майна з чужого незаконного володіння, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 позов мотивує тим, що вона є власником 1/3 нерухомого майна квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Крім цього, нею було прийнято спадщину (2/3 частину квартири), після смерті іншого первинного співвласника - ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, що вбачається з рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29.04.2013 року у справі № 0308/13606/12. На даний об'єкт нерухомого майна претендує ОСОБА_3, яка незаконним шляхом отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, а саме : 2/3 частки квартири, а також його дублікат. Крім того, нещодавно вона дізналася про те, що ОСОБА_3, шляхом укладення договору дарування, передала у власність ОСОБА_2, нібито свою частку у праві спільної часткової власності, а саме: 2/3 частини вищезгаданої квартири. Договір дарування було укладено 27.01.2012 року, та зареєстровано 16.02.2015 року. За договором дарування дарувальник (ОСОБА_3) передала в дар 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2. Для укладення даного договору ОСОБА_3 пред'явила дублікат свідоцтва про право на спадщину за законом від 20.01.2012 року. Проте, як вбачається із вищевказаного рішення суду від 29.04.2013 року, на даний час документ (свідоцтво про право на спадщину на 2/3 квартири), на підставі якого у ОСОБА_3 виникло право власності на частку квартири в АДРЕСА_1 визнано недійсним. Зазначеним рішенням визначено, що ОСОБА_3 не належить 2/3 частки у вказаному помешканні, отже, остання не є власником частки квартири. Дані обставини підтверджуються не лише рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29.04.2013 року, але і ухвалою апеляційного Волинської області від 24.07.2013 року та ухвалою Вищого Спеціалізованого України від 23.10.2013 року. Вищезгаданими ухвалами залишено рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області без змін.

Очевидно, що ОСОБА_3 діяла усвідомлено, цілеспрямовано, у зв'язку з чим передбачала, що отримане неправомірним шляхом свідоцтво про право на спадщину за законом від 27.12.2002 року вона буде оскаржувати, а тому звернулася в Першу Луцьку державну нотаріально контору з проханням видати дублікат вищезгаданого свідоцтва, оскільки оригінал вона нібито втратила. Зазначає, що ОСОБА_3 ввела в оману працівників Першої Луцької державної нотаріальної контори, так як місцезнаходження оригіналу свідоцтва їй було відоме. При скасуванні чи визнанні недійсним документа, на підставі виданий дублікат, одночасно втрачає свою силу і його дублікат. Оскільки рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 квітня 2013 (постановленим після видачі дубліката свідоцтва), яке набрало законної сили свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 27 грудня 2002 року ОСОБА_3 після смерті її баби ОСОБА_4, на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 визнано недійсним, а тому вважає,що виданий раніше дублікат цього свідоцтва, також втратив свою силу.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської від 29 квітня 2013 року, яке набрало законної сили, встановлено, що ОСОБА_4 на час її смерті належала 1/3 частина квартири АДРЕСА_1, (1/3 частина згідно свідоцтва про право власності на житло від 18.11.1994 року, як спадщина після смерті ОСОБА_5), а не 2/3 частини як зазначено державним нотаріусом. На випадок своєї смерті ОСОБА_4 залишила заповіт від 06.04.1999 року, яким належну їй на праві спільної сумісної власності частину квартири АДРЕСА_1 заповіла ОСОБА_1, тобто 1/3 частину. Відтак вона є власником 3/3 частин квартири АДРЕСА_1, з яких: 1/3 частини вказаної квартири належить їй як співвласнику з 18 листопада 1994 року, а 2/3 частини спадкується нею після смерті ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 Незважаючи на це, ОСОБА_3 за договором дарування передала в дар 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2, попри те, що вказана частка набута нею незаконно, і відчуження такого майна суперечить вимогам цивільного законодавства та її права та охоронювані законом інтереси порушуються. Оскільки ОСОБА_3, шляхом укладення договору дарування, передала майно, яке належить їй (упадковане після смерті її чоловіка, сина та ОСОБА_4) у власність ОСОБА_2, вважає що такі дії порушують її права як власника .

Посилаючись на наведене, позивач просить суд витребувати із володіння ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 2/3 частини квартири АДРЕСА_1; скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2, яка була здійснена на підставі Договору дарування від 27.01.2012р.

ОСОБА_1 подала заяву про розгляд справи за її відсутності, позов підтримує з наведених у позовній заяві мотивів.

Відповідач та третя особа в судове засідання не з'явилися, хоча належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи, про що свідчать надіслані повідомлення. Суд вважає можливим провести заочний розгляд справи по наявних доказах, відповідно до вимог ч. 1 ст. 224 ЦПК України.

Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є співвласником 1/3 нерухомого майна квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло.(а.с.4)

Крім цього, позивачем було прийнято спадщину (2/3 частину квартири), після смерті іншого первинного співвласника - ОСОБА_4,ОСОБА_5, ОСОБА_6, що вбачається з рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29.04.2013 року у справі № 0308/13606/12.

Також судом встановлено, що ОСОБА_3, отримавши дублікат свідоцтва про право на спадщину за законом, а саме : 2/3 частки квартири, шляхом укладення договору дарування, передала у власність ОСОБА_2, 2/3 частини вищезгаданої квартири. Договір дарування було укладено 27.01.2012 року, та зареєстровано 16.02.2015 року. За договором дарування дарувальник (ОСОБА_3) передала в дар 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2.

Як вбачається з рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 квітня 2013року по справі №0308/13606/12, яке набрало законної сили , позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання права власності на спадкове майно задоволено частково, визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 27.12.2002 року ОСОБА_3 після смерті ОСОБА_4 на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1, на підставі якого у ОСОБА_3 виникло право власності на вказану частку квартири в АДРЕСА_1.

Оскільки зазначеним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 квітня 2013року, яке ухвалене після видачі дубліката свідоцтва, свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 27 грудня 2002 року ОСОБА_3 після смерті її баби ОСОБА_4, на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 визнано недійсним, а тому виданий раніше дублікат свідоцтва, також втратив свою силу.

Відповідно до норми cm. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З вищевказаного рішення Луцького міськрайонного суду Волинської від 29 квітня 2013 року, яке набрало законної сили, вбачається, що ОСОБА_4 на час її смерті належала 1/3 частина квартири АДРЕСА_1, (1/3 частина згідно свідоцтва про право власності на житло від 18.11.1994 року, як спадщина після смерті ОСОБА_5), а не 2/3 частини, як зазначив державний нотаріус. На випадок своєї смерті ОСОБА_4 залишила заповіт від 06.04.1999 року, яким належну їй на праві спільної сумісної власності частину квартири АДРЕСА_1 заповіла ОСОБА_1, тобто 1/3 частину.

Таким чином, судом встановлено, що ОСОБА_1, є власником квартири АДРЕСА_1, з яких: 1/3 частини вказаної квартири належить їй як співвласнику з 18 листопада 1994 року, а 2/3 частини спадкується нею після смерті ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Як встановлено судом, ОСОБА_3 за договором дарування подарувала 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2, яка набута нею неправомірно, а тому відчуження такого майна суперечить вимогам чинного законодавства, та порушує права та охоронювані законом інтереси позивача як власника спірної квартири.

Як встановлено рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 квітня 2013 року, ОСОБА_1, вступила у фактичне управління та володіння спадковим майном, зокрема, з моменту прийняття спадщини вона була держателем усіх правовстановлюючих документів, що належали на праві власності спадкодавцю. Крім того, ОСОБА_1 проживала спільно зі спадкодавцями, а відповідно і користувалась речами особистого вжитку (побутовою технікою тощо).

Згідно правової позиції Верховного Суду України у спорі про витребування спадкоємцем від добросовісного набувача майна, яке вибуло з володіння спадкодавця від 23 січня 2013 року, справа № 6-164 цс 12, у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (ч. 2 ст. 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених ст. 388 ЦК України, зокрема, у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього.

Відповідно до ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до ч.3 ст. 388 ЦК України якщо майно набуто безвідплатно у особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово- правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного із власником договору. Наведені правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 07 листопада 2012 року (справа №6-107цс12), від 18 вересня 2013 року (справа №6-95цс13), від 17 грудня 2014 року (справа №6-140цс14), від 10 червня 2015 року (справа №6-348цс15).

Як роз'яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ у п.п. 21,22 постанови від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» . Спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов'язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини. У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387,388 ЦК України. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК України. Якщо майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

На думку суду, дане майно вибуло з володіння позивача не з її волі, оскільки остання не здійснювала волевиявлення, спрямованого на передачу права власності на вищеперераховане майно, не була стороною договору дарування, не вчиняла жодних дій, які свідчили б про намір безоплатно відчужити дане майно, не уповноважувала будь-яких осіб на ведення переговорів з приводу дарування майна, а навпаки намагалася зареєструвати дане майно за собою, однак, незаконні дії інших осіб призвели до відчуження майна особою, яка не мала на це права.

З огляду на те, що свідоцтво про право на спадщину за законом від 27 грудня 2002 року, видане ОСОБА_3 на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 визнано недійсним, відповідно отриманий нею дублікат свідоцтва від 20 січня 2012 року також втратив свою силу, однак, майно зареєстроване за ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 27 січня 2012 року, як наслідок, вона не має можливості ним розпоряджатися, як і не має можливості зареєструвати дане майно за собою.

Враховуючи положення Закону України «Про державну реєстрацію речових прав і нерухоме майно та їх обтяжень» обгрунтованою є вимога про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на вказані об'єкти.

Керуючись ст.ст. 8, 10, 60, 88, 212-215, 224 ЦПК України, ст.ст.328, 334, 388 ЦК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Витребувати із володіння ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 2/3 частини квартири АДРЕСА_1.

Скасувати державну реєстрацію права власності на частку в квартирі АДРЕСА_1, зареєстрованого 16.02.2015 року за ОСОБА_2, яка була здійснена на підставі Договору дарування від 27.01.2012р.

Заочне рішення може бути переглянуте Луцьким міськрайонним судом за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Волинської області через Луцький міськрайонний суд Волинської області шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Луцького міськрайонного суду Л.В.Івасюта