Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 313/933/16 Головуючий у 1-й інстанції Калабухова О.А.
Пр. № 22-ц/778/162/17Суддя-доповідач Гончар М.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Кахаря С.В., Маловічко С.В.

за участі секретаря Бурима В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» на рішення Веселівського районного суду Запорізької області від 26 серпня 2016 року у справі за позовом ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (надалі - Банк) до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості

ВСТАНОВИЛА:

27 червня 2016 року (конверт а.с. 41) Банк поштою звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за договором № б/н від 12.07.2011 року станом на 31.03.2016 року у розмірі 11440,10 грн., яка складається з: 176,04 грн. - заборгованості за кредитом; 6943,10 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом; 3300,00 грн. - заборгованості за пенею та комісією; а також штрафів відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 520,96 грн. - штраф (процентна складова), від сплати якої на користь Банку відповідач у добровільному порядку ухиляється, а також судовий збір 1378,00 грн.

Рішенням Веселівського районного суду Запорізької області від 26 серпня 2016 року (а.с. 63-65) у задоволені позову Банку у цій справі відмовлено, застосовано строк позовної давності.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, Банк у своїй апеляційній скарзі (а.с. 68-69) просив рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Банку, судові витрати покласти на відповідача.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області (а.с. 77) апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою Банку відкрито, справу призначено до апеляційного розгляду (а.с. 79).

Відповідач ОСОБА_3 подав апеляційному суду поштою письмові заперечення на вищезазначену апеляційну скаргу Банку (а.с.83-85).

У судовому засіданні 06 грудня 2016 року було розпочато апеляційним судом розгляд цієї справи по суті за відсутності нез'явившегося відповідача ОСОБА_3: заслухано доповідь судді-доповідача, пояснення представника Банку за довіреністю (а.с. 86) ОСОБА_5, на виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України апеляційним судом роз'яснено представникові право Банку заявити клопотання про долучення до матеріалів цієї справи на стадії апеляційного розгляду розрахунок заборгованості відповідача у цій справі в межах строків позовної давності до дати звернення до суду з позовом Банку поштою у цій справі 27 червня 2016 року (конверт, а.с. 41), а також наслідки незаявлення такого клопотання: апеляційний суд буде переглядати дану справу в апеляційному порядку в межах наявних у цій справі матеріалів та доказів, апеляційним судом оголошено перерву у розгляді цієї справи в порядку задоволення клопотання представника Банку про те, що він бажає підготувати такий розрахунок та заявити таке клопотання про його доручення до матеріалів справи, для цього йому потрібний час.

19 грудня 2016 року Банком через канцелярію подано апеляційному суду для долучення у матеріали цієї справи розрахунок заборгованості відповідача у цій справі за період з 13.06.2013 року по 31.03.2016 року (а.с. 90-91), за змістом якого несплачені відсотки складають 6909,73 грн. (в межах трьох років), пеня - 1000,00 грн. (в межах одного року), а разом 7909,73 грн.

У судове засідання 31 січня 2016 року відповідач ОСОБА_3 не з'явився, при цьому, останній був належним чином повідомлений апеляційним судом про час і місце розгляду цієї справи (а.с.92), про причини неявки апеляційний суд не сповістив, клопотання про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавав.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів апеляційного суду визнала неповажною причину неявки у дане судове засідання відповідача ОСОБА_3 та на підставі ст. 305 ч. 2 ЦПК України ухвалила розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю останнього за присутністю представника Банку за довіреністю (а.с.95) ОСОБА_6 на підставі наявних у цій справі матеріалів та доказів.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника Банку, якій у тому числі на запитання колегії суддів зазначав, що останній платіж відповідача за вищезазначеним договором мав місце 23.11.2012 року, відповідач у цій справі у суді першої інстанції просив застосувати позовну давність, якщо приймати до уваги, що позов до суду Банком було подано поштою 27.06.2016 року, то в межах строків позовної давності за період з 01.07.2013 року по 31.03.2016 року заборгованість відповідача за цим договором складає: 6907,11 - несплачені відсотки та 1000,00 грн. пені.; перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги Банку, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга Банку не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи Банку у задоволенні позову у цій справі керувався ст. ст. 252-255, 257-258, 261, 267 ЦК України, ст.ст. 208 - 218 ЦПК України та виходив із того, що необхідне застосувати строк позовної давності до заявлених позовних вимог Банку до відповідача у цій справі в якості відмови для задоволення останніх.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, які оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що відповідно до укладеного договору № б/н від 12.07.2011 року (а.с. 6-31,34) ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 600,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

У зв'язку з зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором відповідач станом на 31.03.2016 року має заборгованість станом на 31.03.2016 року у розмірі 11440,10 грн., яка складається з: 176,04 грн. - заборгованості за кредитом; 6943,10 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом; 3300,00 грн. - заборгованості за пенею та комісією; а також штрафів відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 520,96 грн. - штраф (процентна складова) (розрахунок а.с. 32-33).

Відповідно до ст. 257 ЦК України встановлена загальна позовна давність тривалістю у три роки.

В силу вимог ст. 258 ч. 1 п. 1 ЦК України позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 сі. 261 ЦК У країни).

За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебігу позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК У країни).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Оскільки умовами договору встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а відтак і початок перебігу позовної давності по кожному черговому платежу починається з моменту порушення строку його погашення.

Крім того, виходячи зі змісту позовної заяви позивач вважає, що враховуючи вимоги п. 1.1.7.12 Умов та правил надання банківських послуг, картрахунок відкритий на невизначений термін а тому договір, який був укладений на 12 місяців дотується автоматично на такий же термін за відсутності заяв сторін про припинення договору.

Проте, за висновками Верховного Суду України про застосування ст. 257 ЦК України до правовідносин, у яких використовуються платіжні картки як спосіб надання/отримання кредитних коштів, викладеними у постановах № 6-14цс14 від 19 березня 2014 року, № 6-95цс 14 від 17 вересня 2014 року, № 6-103цс14 від 24 вересня 2014 року, № 6-134цс14 від 1 жовтня 2014 року, за таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту у повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України).

Таким чином, оскільки за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватись позичальником частинами відповідно до графіку платежу, початок позовної давності для стягнення кожного з цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником такого обов'язку, щодо повернення кредиту у повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України).

Судом першої інстанції також було правильно встановлено, що останній платіж, згідно розрахунку заборгованості, який надав Банк та був наявний в матеріалах цієї цивільної справи на час ухвалення оскаржуємого рішення судом першої інстанції у цій справі, відповідачем зроблено 23.11.2012 року в сумі 50,00 грн. (а.с.32 звор.), а отже, з даного часу починає обчислюватися перебіг трирічного строку позовної давності по черговим платежам, а саме з моменту недотримання боржником строку погашення наступного за місяцем чергового платежу на підставі вищезазначеного.

Станом на дату звернення позивача до суду з позовом від 13.06.2016 року (конверт з відмуткою поштового відділення про відправлення від 27.06.2016 року, а.с. 41, вх. № від 11.07.2016 року а.с. 2) по заявленим вимогам сплив загальний строк позовної давності.

При вищевикладених обставинах, суд першої інстанції правильно вважав за необхідне застосувати строк позовної давності до заявлених позовних вимог Банку до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості та у задоволенні позовуБанку у цій справі відмовити у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги Банку є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію Банку, як позивача, висловлену ним в його позові у цій справі, та яку він та його представники вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що права Банку відповідачем ОСОБА_3 за вищезазначеним кредитним договором порушені, має місце заборгованість (а.с.32-33).

Проте, Банк звернувся до суду із вищезазначеним позовом до відповідача у червні 2016 року із пропуском строку позовної давності.

В силу вимог ст. 267 ч. 3 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Встановлено, що у суді першої інстанції у цій справі відповідач ОСОБА_3 просив застосувати позовну давність (заява а.с. 56-57).

У цій справі відсутні підстави для зупинення перебігу позовної давності чи для переривання останньої після 23.11.2012 року (останній платіж відповідача у сумі 50,00 грн. мав місце 23.11.2012 року а.с. 32 розрахунку, звор.), передбачені ст. 263-264 ЦК України.

Так, встановлено, що Банк до суду з позовом до відповідача раніше не звертався, будь-яке рішення суду чи судовий наказ про стягнення з відповідача будь-якої заборгованості за вищезазначеним кредитним договором на користь Банку відсутні.

В силу вимог ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги Банку до відповідача у цій справі (про стягнення тіла кредиту у сумі 176,04 грн. та відсотків до 28.03.2013 року) вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (процентів та пені, які нараховані Банком в якості штрафних санкцій).

Посилання Банку на правову позицію, викладену у висновку ВСУ у постанові від 02.12.2015 року у справі № 6-249цс15, у цій справі в апеляційній скарзі в обґрунтування незаконності та необґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі є безпідставними.

У даному випадку суд першої інстанції правильно застосував правову позицію, викладену у висновках ВСУ у постановах № 6-14цс14 від 19 березня 2014 року, №6-95цс 14 від 17 вересня 2014 року, № 6-103цс14 від 24 вересня 2014 року, № 6-134цс14 від 1 жовтня 2014 року, яка є обов'язковою для судів загальної юрисдикції в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України.

В силу вимог ст. 360-7 ч. 1 абз. 2 ЦПК України суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Верховний Суд України у правовій позиції, викладеній у висновку у постанові від 02.12.2015 року у справі № 6-249цс15, на яку посилався Банк в апеляційній скарзі, не зазначав, що він відступає від правової позиції, викладеної раніше у висновках ВСУ у постановах № 6-14цс14 від 19 березня 2014 року, №6-95цс 14 від 17 вересня 2014 року, № 6-103цс14 від 24 вересня 2014 року, № 6-134цс14 від 1 жовтня 2014 року, та що останню не треба чи не можна застосовувати судами загальної юрисдикції в цивільних справах при застосуванні таких норм права.

Крім того, ВСУ у постанові від 09 листопада 2016 року у справі 6-2170цс16, виклав наступну правову позицію, яка також є обов'язком для судів загальної юрисдикції в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України:

«За змістом ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто, позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, в силу ч. 3 ст. 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Суди повинні дослідити графік погашення кредитної заборгованості та встановити чи передбачають умови кредитного договору виконання зобов'язання частинами або у вигляді періодичних платежів, і у випадку вчинення боржником оплати чергового платежу, чи не свідчить така дія про визнання лише певної частини боргу, а відтак така не може бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу».

Тіло кредиту та відсотки, як основна сума боргу відповідача Банку за вищезазначеним кредитним договором у цій справі, вийшли на просторочку після 28 березня 2013 року, Банк звернувся до суд із вищезазначеним позовом до суду лише 27 червня 2016 року (конверт з відміткою поштового відділення від 27.06.2016 року (а.с. 41), останній платіж мав місце у сумі лише 50,0 грн. і ще 23.11.2012 року, тому Банк пропустив строк позовної давності для стягнення основної суми боргу за вищезазначеним позовом у цій справі, яку просив застосувати відповідач у цій справі.

Дійсно після 28 березня 2013 року і до станом на 31.03.2016 року (в межах позовних вимог Банку, позов а.с. 3) Банк мав право нараховувати проценти, пеню та штрафи згідно умов вищезазначеного договору, оскільки зобов'язання припиняється виконанням проведеним належним чином, кошти за кредитним договором в належному розмірі відповідачем, як позичальником, Банку повернуто не було, однак останні за своїм змістом вже є штрафними санкціями, передбаченими умовами договору та ЦК України.

А в силу вимог ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (неустойки (пені, штрафів) та інших штрафних санкцій.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Доказом, передбаченим ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі, є розрахунок Банку заборгованості відповідача за вищезазначеним кредитним договором у цій справі за період з 13.06.2013 року по 31.03.2016 року (а.с. 90-91), за змістом якого несплачені відсотки складають 6909,73 грн. (в межах трьох років), пеня - 1000,00 грн. (в межах одного року), а разом 7909,73 грн., з урахуванням пояснень представника Банку у судовому засіданні 31 січня 2017 року за період з 01.07.2013 року по 31.03.2016 року: 6907,11 - несплачені відсотки та 1000,00 грн. пені.

Даний доказ може бути прийнятий апеляційним судом до уваги при апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги Банку у цій справі, але ним не спростовуються правильно встановлені судом першої інстанції фактичні обставини цієї справи та правильні висновки суду першої інстанції про пропуск Банком строків позовної давності при зверненні до суду із вищезазначеним позовом у цій справі до всіх складових сум вищезазначеної заборгованості відповідача перед Банком.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Суд першої інстанції розглянув дану справу повно, всебічно та з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, якім надав відповідну оцінку.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення Банку, як позивача, від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Оскільки, відповідач позов Банку у цій справі у суді першої інстанції не визнав.

Банк не надав належних, допустимих доказів в обґрунтування свого позову у цій справі.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Арифметичні помилки чи описки суду першої інстанції у розрахунку періоду позовної давності не можуть бути підставою для скасування апеляційним судом правильного по суті рішення суду першої інстанції у цій справі.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

При вищевикладених обставинах, доводи Банку (позивача), як особи, яка подала апеляційну скаргу, не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення, яким спір знайшов своє належне вирішення.

Судом першої інстанції оскаржуємим рішенням не вирішувалось питання про розподіл між сторонами понесених ними судових витрат у цій справі, пов'язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, тому останнє також не було предметом апеляційного перегляду у цій справі апеляційним судом, та може бути вирішено судом першої інстанції у подальшому за заявою осіб, які беруть участь у справі, або за ініціативою суду в порядку, передбаченому ст. 220 ЦПК України.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції або ж його зміни.

Крім того, у разі відмови Банку у задоволенні його апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок відповідача судових витрат у вигляді судового збору у розмірі 1515,80 грн. (а.с.71), понесених ним при подачі цієї скарги до апеляційного суду.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402- VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» відхилити.

Рішення Веселівського районного суду Запорізької області від 26 серпня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кухар С.В.Маловічко С.В.