Справа № 357/8980/16-ц Головуючий у І інстанції Бондаренко О. В.
Провадження № 22-ц/780/362/17 Доповідач у 2 інстанції Мельник Я. С.
Категорія 26 19.01.2017
УХВАЛА

Іменем України

19 січня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Волохова Л.А., Матвієнко Ю.О.,

та секретаря Якимчук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, про стягнення боргу за договором позики,-

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом, у якому просила стягнути із відповідачки ОСОБА_2 60 000 грн. боргу за договором позики.

Обґрунтовуючи позов, зазначала, що 02 серпня 2013 року між нею та ОСОБА_2 було укладено договір позики у формі розписки, відповідно до змісту якої вона передала відповідачці у борг кошти у розмірі 60 000 грн. з обов'язком повернення позики до 22 лютого 2014 року. Однак, вказує, що до цього часу відповідачка грошові кошти не повернула, через що вона змушена звернутися до суду із цим позовом за захистом своїх прав.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 жовтня 2016 року позов було задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 60 000 грн. боргу за договором позики та на користь держави 600 грн. судових витрат.

Не погоджуючись із цим рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та неповне з'ясування судом усіх обставин справи.

У обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги тієї обставини, що вона повернула позивачці взяті у борг кошти у повному розмірі, а також належним чином не дослідив надані нею докази, через що, на її думку, ухвалив необґрунтоване рішення про задоволення позову.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає необхідним апеляційну скаргу відхилити з наступних підстав.

Відповідно до ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у цих сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що відповідачка ОСОБА_2 належним чином не виконала взятих на себе зобов'язань, зазначених у розписці, а тому повинна повернути позивачці 60 000 грн. боргу за договором позики.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 02 серпня 2013 року ОСОБА_3 уклала договір грошової позики з ОСОБА_2 у формі розписки, відповідно до якої відповідачка отримала в борг кошти в розмірі 60 000 грн. зі строком повернення до 22 лютого 2014 року (а. с. 2).

Ця обставина підтверджується сторонами та відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню.

У відповідності до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

У відповідності до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

За правилами ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до норм ст.ст.1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

При цьому, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи норми діючого законодавства, що регулює правовідносини, що склалися між сторонами у справі, та те, що відповідачка повною мірою та належним чином не виконала умови договору позики, колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду про задоволення позову та стягнення з відповідачки на користь позивачки 60 000 грн. боргу.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачкою не було пропущено строку позовної давності, оскільки ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом протягом встановленого трирічного строку позовної давності відповідно до ст. ст. 257, 261 ЦК України.

Доводи апелянта про те, що вона повною мірою повернула взяті кошти та сплатила відсотки за договором позики, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вони не підтверджені жодними належними і допустимими доказами та спростовується матеріалами справи.

Посилання апелянта на те, що факт повернення боргу підтверджується фотокопіями із SMS-повідомленнями, які наявні у матеріалах справи, колегія суддів вважає формальними та необґрунтованими, оскільки надані докази не містять інформації щодо предмету доказування і не встановлюють наявності тих обставин, про які стверджує ОСОБА_2

Інших вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: