Справа № 371/872/16-ц Головуючий у І інстанції Капшук Л. О.
Провадження № 22-ц/780/496/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 19.01.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

19 січня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Волохова Л.А., Матвієнко Ю.О.,

та секретаря Якимчук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Миронівського районного суду Київської області від 20 жовтня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,- ОСОБА_3, про звернення стягнення на предмет іпотеки,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначало, що 22 серпня 2008 року між ЗАТ КБ ПриватБанк, правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, згідно з яким їй надано в кредит грошові кошти в сумі 44 289,10 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим строком повернення до 22 серпня 2013 року.

Для забезпечення виконання зобовязань за цим кредитним договором між банком та відповідачкою ОСОБА_2 23 серпня 2008 року було укладено іпотечний договір, за умовами якого відповідачка надала в іпотеку власне нерухоме майно житловий будинок по вулиці Чапаєва, 28 в м. Миронівка, Київської області. Вартість предмету іпотеки сторони визначили в розмірі 280 940,40 грн.

Зазначає, що ОСОБА_3 порушила умови вказаного кредитного договору щодо повернення кредитних коштів, через що за нею утворилася заборгованість у розмірі 179 705,31 дол. США. Враховуючи викладене, просить суд у рахунок кредитної заборгованості у розмірі 11 305, 45 дол. США, що на момент подачі позову еквівалентно 280 940, 40 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки, виселити відповідачку та інших осіб із цього житла та стягнути з ОСОБА_2 на його користь судові витрати.

Рішенням Миронівського районного суду Київської області від 20 жовтня 2016 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням, ПАТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій просило його скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та неповне зясування судом усіх обставин справи.

У обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції належним чином не мотивував відмову у задоволенні позовних вимог у частині звернення стягнення на предмет іпотеки, крім того місцевий суд не взяв до уваги те, що вирішення питання про виселення осіб з житлового приміщення, яке передано в іпотеку, та зняття їх з реєстрації є захистом майнових прав іпотекодержателя, тому вважає ухвалене рішення суду незаконним та необґрунтованим.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у цих сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 214 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. При виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу.

Однак зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення у повній мірі не відповідає.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки іпотечне житло було придбане не за рахунок кредитних коштів, то позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відповідачки з цього будинку задоволенню не підлягають.

Проте, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 22 серпня 2008 року між ЗАТ КБ ПриватБанк, правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, згідно з яким ОСОБА_3 надано в кредит грошові кошти в сумі 44289,10 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з повернення до 22 серпня 2013 року (а. с. 18-20).

У забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором ПАТ КБ «ПриватБанк» і відповідачкою ОСОБА_2 23 серпня 2008 року було укладено іпотечний договір, за яким відповідачка передала в іпотеку банку житловий будинок, що знаходиться в місті Миронівка Київської області по вулиці Чапаєва, 28 (а. с. 22-26).

Відповідно до п. 35.5 договору іпотеки сторони визначили, що вартість предмету іпотеки складає 280 940,40 грн.

В матеріалах справи наявні дані, які вказують на ті обставини, що в будинку, який став предметом іпотеки, відповідач ОСОБА_2 проживає одна. Вказані обставини підтверджені довідкою Миронівської міської ради Миронівського району Київської області від 21 вересня 2016 року (а .с. 68).

З матеріалів справи також вбачається, що ОСОБА_3 порушила умови вказаного кредитного договору, оскільки не здійснювала погашення кредиту та процентів за його користування в установлені кредитним договором строки, допустила заборгованість за кредитом в сумі 179 705,31 доларів США, з яких по тілу кредиту 39869,56 доларів США, по сплаті відсотків за користування кредитом 30911,47 доларів США, по комісії за користування кредитом 8224,29 доларів США та пені в сумі 100 699,99 доларів США (а. с. 10-13).

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Так, відповідно до частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР, громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» застосовуються як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР. Тобто особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 18 березня 2015 року (справа № 6-39цс15), яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не врахував того, що у відповідності до ст. 589 ЦК України, ч.1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» банк має переважне право на задоволення своїх майнових прав шляхом звернення стягнення на іпотечне майно, що належить відповідачці, у звязку із неналежним виконанням умов кредитного договору, через що колегія суддів вважає, що позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок часткового погашення кредитної заборгованості у розмірі 11 305, 45 дол. США, що на момент подачі позову еквівалентно 280 940, 40 грн., підлягають задоволенню.

Разом з тим, позовні вимоги про виселення відповідачки із зазначеного житла не можуть бути задоволенні, оскільки спірне іпотечне майно не було придбане за рахунок кредитних коштів, тому у відповідності до вищевказаних вимог Закону відповідачка не може бути виселена із цього будинку без надання іншого постійного житла й у тому випадку, якщо на квартиру як на предмет іпотеки звернуто стягнення, а питання можливого виселення ОСОБА_2 може бути вирішений у позасудовому порядку.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу, через що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню на підставі ст. 309 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, а у задоволенні решти позовних вимог необхідно відмовити.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Миронівського районного суду Київської області від 20 жовтня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову.

У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором № NKIPGA від 22 серпня 2008 року, що становить 179 705 (сто сімдесят дев'ять тисяч сімсот пять) доларів США 31 цент, з яких: 39 869, 56 дол. США заборгованість за тілом кредиту; 30 911, 47 дол. США заборгованість по процентам за користування кредитом; 8224, 29 дол. США заборгованість по комісії за користування кредитом; 2 502 838, 74 грн., що еквівалентно 100 699, 99 дол. США, пені; звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: будинок з усіма господарськими та побутовими будівлями та спорудами загальною площею 76, 40 кв.м., що розташований по вул. Чапаєва, 28, у м. Миронівка, Миронівського району, Київської області, та який належить ОСОБА_2, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки на підставі договору іпотеки № KIPGA від 23 серпня 2008 року Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу у тому числі нотаріального укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем із встановленням початкової ціни продажу предмету іпотеки на рівні, зазначеному у договорі іпотеки, а саме 280 940, 40 грн., будь-яким способом з іншою особою-покупцем з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» 10 365, 43 грн. судових витрат.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: