Справа № 458/731/15 Головуючий у 1 інстанції: Федитник І.Д.
Провадження № 22-ц/783/374/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Т. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Приколоти Т.І.

суддів: Мікуш Ю.Р., Ніткевича А.В.

з участю секретаря: Бохонко Е.Р.

з участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк (далі-ПАТ КБ) «ПриватБанк» на рішення Турківського районного суду Львівської області від 3 листопада 2015 року у справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4, про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Турківського районного суду Львівської області від 3 листопада 2015 року відмовлено в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 28779,73 грн. у звязку зі спливом строку позовної давності.

Рішення суду оскаржує ПАТ КБ «ПриватБанк». В апеляційній скарзі покликається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що відповідно до п. 9.12 Умов та правил надання банківських послуг, які є невід»ємною частиною кредитного договору сторони домовились, що договір діє на протязі 12 місяців з моменту його підписання. Вказує, що договір автоматично пролонговано, оскільки з 2007 року жодна із сторін не заявила про свій намір його розірвати. Тому суд прийшов до помилкового висновку про відмову у задоволенні позову за спливом позовної давності. Просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити.

Відповідно до вимог ст.ст. 3, 4 ЦПК України, ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у визначений законом спосіб.

Згідно з ч.1 та ч.3 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

На підставі ст.ст.10, 58, 59, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, належними та допустимими доказами.

У п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» розяснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправя сторін, та враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Встановлено, що 19 березня 2007 року відповідач ОСОБА_4 звернувся до позивача із заявою про надання йому кредиту у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку в розмірі 5 840 грн. зі сплатою 22,80% річних.

Укладений між сторонами договір кредиту складається із заяви відповідача від 19 березня 2007 року, Умов та правил надання банківських послуг і ОСОБА_1.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що через неналежне виконання ОСОБА_4 взятих на себе зобовязань за кредитним договором щодо його своєчасного й повного погашення, виникла заборгованість, розмір якої станом на 30 червня 2015 року складає 28 779,73 грн., з яких: 5 745,08 грн. - заборгованість за кредитом, 15 773,95 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом, 5 414,05 грн. - заборгованість по комісії, 500 грн - штраф (фіксована частина) та 1 346,65 грн. - штраф (процентна складова).

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Статтями1054,1056-1 вказаного Кодексу передбачено, що за кредитним договором банк зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредити і сплатити проценти, визначені у договорі.

За користування чужими коштами, боржник зобовязаний сплачувати проценти. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства (ст. 536 ЦК України).

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Одним із документів, що підтверджує дійсність та наявність права грошової вимоги до боржника і який є обовязковим для предявлення під час примусового стягнення заборгованості боржника за кредитом в судовому порядку, є оригінал заяви на видачу готівки.

Згідно з ч. ч. 1,2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно зі ст.ст. 526, 629 цього Кодексу договір є обовязковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобовязання не допускається. Зобовязання має виконуватись належним чином.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Боржник вважається таким, що прострочив зобовязання, якщо він не приступив до його виконання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст.ст. 611,612 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив

Відповідно до ст.549 цього Кодексу неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання.

Згідно з п. 3.1.1 Умов та правил надання банківських послуг строк дії картки вказаний на її лицевій стороні (місяць і рік). Карта дійсна до останнього календарного дня вказаного місяця.

Відповідно до гі. 9.12 Умов і правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку ні одна зі сторін не попередить другу сторону про припинення дії договору, він автоматично пролонгується на такий же строк.

У п. 5.4 Правил користування кредитною карткою передбачено, що строк погашення кредиту (кредитного ліміту, кредитної лінії) за платіжною карткою без встановленого мінімального обовязкового платежу здійснюється у наступному порядку: строк погашення процентів за кредитом - щомісячно за попередній місяць; строк погашення кредиту - у повному обсязі, не пізніше останнього дня місяця, вказаного на платіжній картці (поле «MONTH»).

Судом встановлено, що позивач свої зобов'язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором.

Відповідно до п. 6.5 Умов та правил надання банківських послуг відповідач зобов'язувався погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором.

Згідно п. 6.6 Умов надання банківських послуг у разі невиконання зобов'язань за договором, на вимогу банку виконати зобов'язання з повернення кредиту(у тому числі простроченого кредиту та Овердрафту), оплати винагороди банку.

Відповідач, як власник карти зобов'язаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення Овердрафту, згідно п. 6.7 Умов та правил надання банківських послуг.

Відповідно до п. 8.6 Умов надання банківських послуг при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов'язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, відповідач зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми позову.

Згідно п. 6.4 «Умов та правил надання банківських послуг» за незгодою зі зміною Правил та/або «Тарифів Банку», які викладені на банківському сайті відповідач зобов'язувався надати банку письмову заяву про розірвання цього договору та погасити виниклу перед банком заборгованість.

Згідно п. 5.2 «Умов та правил надання банківських послуг» у разі порушення власником або довіреною особою вимог діючого законодавства України та/або умов даного договору та/або у разі виникнення Овердрафту банк має право призупинити здійснення розрахунків по карті (заблокувати карту) та/або визнати карту недійсною до моменту усунення порушень, а також вимагати дострокового виконання боргових обов'язків в цілому або у встановленою банком часткою у разі невиконання власником або довіреною особою власника своїх боргових обов'язків та інших обов'язків за цим договором.

Є встановленим, що строк дії виданої відповідачеві карти для проведення операцій з коштами закінчився у березні 2009 року (а.с.165). Докази про видачу інших карток відсутні.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач з 31 березня 2009 року припинив сплачувати платежі за користування кредитом, що стверджується наданим розрахунком.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч.2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст. 253 цього Кодексу перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися при порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України).

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається в письмовій формі (ч. 1 ст. 259 ЦК України).

Враховуючи час сплати останнього платежу і оскільки строк дії картки дійсний до 19 березня 2007 року, суд прийшов до вірного висновку, що позивачу достовірно було відомо про порушення його прав починаючи з дати припинення позивачем сплати відсотків та інших платежів за користування кредитом та закінчення строку дії платіжної картки, однак останній своєчасно не звернувся до суду за захистом свого порушеного права в межах загального трирічного строку позовної давності, подавши позов лише 27 липня 2015 року.

Відповідач подав заяву про застосування до заявлених позивачем вимог строку позовної давності, враховуючи трирічний строк позовної давності та дату звернення позивача до суду та момент настання строку погашення відповідачем чергового платежу, тому суд прийшов до вірного висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні позовних вимог у зв'язку зі спливом строку позовної давності.

Такі висновки суду узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-14 цс, щов силу ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

З такими висновками суду належить погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Підстави для скасування рішення суду відсутні.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1, ст.307, ст.ст. 308, 313, ч.1 п.1 ст.314, ст.315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Турківського районного суду Львівської області від 3 листопада 2015 рокузалишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді