Головуючий суду 1 інстанції - ОСОБА_1
Доповідач - Єрмаков Ю.В.
Справа № 408/8157/16-ц
Провадження № 22ц/782/629/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2017 року м. Сєвєродонецьк

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області в складі:

головуючого судді Єрмакова Ю.В.,

суддів Лозко Ю.П., Назарової М.В.,

за участю секретаря судового засідання Коротенка С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Сєвєродонецьку апеляційну скаргу відкритого акціонерного товариства «Сільгосптехніка» на рішення Біловодського районного суду Луганської області від 29 березня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до відкритого акціонерного товариства «Сільгосптехніка» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку,

в с т а н о в и л а:

В грудні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому просив стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку у сумі 66220 грн. за період з часу звільнення 18 березня 2014 року по день остаточного розрахунку по 20 жовтня 2016 року виходячи з середньоденної заробітної плати 70 грн. за 946 днів.

В обґрунтування позову зазначив, що при звільненні 17 березня 2014 року з ним не був проведений повний розрахунок на виконання вимог ст. 116 КЗпП України, після його звернення з вимогою виплати заборгованості з заробітної плати в вересні 2014 року вимога лишилася без відгуку, у звязку з чим він в червні 2015 року звернувся до суду з позовом про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати зі стягненням компенсації втрати частини заробітку у звязку з порушенням термінів їх виплати, яке рішенням Біловодського районного суду Луганської області від 10.07.2015 року та рішенням апеляційного суду Луганської області від 10.09.2015 року задоволено, стягнуто з відповідача заборгованість по заробітній платі в сумі 23450,53 грн та компенсацію в сумі 17272,59 грн. Рішення суду було виконано лише 20 жовтня 2016 року, у звязку з чим просив задовольнити позов.

Рішенням Біловодського районного суду Луганської області від 29 березня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 до відкритого акціонерного товариства «Сільгосптехніка» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку задоволено. Суд стягнув з відкритого акціонерного товариства «Сільгосптехника» Біловодського району Луганської області на користь ОСОБА_2 66220 грн. Вирішено питання щодо судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, відкрите акціонерне товариство «Сільгосптехніка» (далі апелянт) звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Біловодського районного суду Луганської області від 29 березня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2.

Заслухавши суддю-доповідача, сторони, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступного.

Згідно з ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ч.3 ст.303 ЦПК України Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення суду.

Згідно зі ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право:

1) постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін;

2) скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог;

3) змінити рішення;

4) постановити ухвалу про скасування рішення суду першої інстанції і закриття провадження у справі або залишення заяви без розгляду

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду має бути законним та обґрунтованим, тобто суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, повинен вирішити справу згідно з законом, ухваливши рішення на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Такі вимоги закону судом першої інстанції були виконані частково.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції послався на положення ст. 117 КЗпП України та виходив з того, що невиплата при розрахунку заробітної плати, обрахованої в порядку ст. 117 КЗпП України на час звернення позивача до суду, невиконання рішення суду про стягнення на користь звільненого працівника недоплаченої заробітної плати є підставою для покладення на відповідача відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, за весь період невиплати заробітної плати, у звязку з чим дійшов висновку про обгрунтованість позову.

Судова колегія частково погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що рішенням Біловодського районного суду від 10.07.2015 року з ВАТ «Сільгосптехніка» на користь ОСОБА_2 стягнуто нараховану, але не виплачену заробітну плату в сумі 23450,53грн, за рішенням апеляційного суду Луганської області від 10.09.2015 року стягнута 17272,59грн. компенсації втрати частини заробітку у зв'язку з порушенням термінів їх виплати.

28.10.2015 року відділ ДВС Біловодського РУЮ ГТУЮ у Луганській області прийняв до виконання виконавчий лист за вказаними рішеннями судів, при цьому на виконанні - перебували виконавчі документи про стягнення з ВАТ « Сільгосптехніка» заборгованості по відшкодуванню фактичних витрат на виплату і доставку пільгових пенсій, недоїмки, середнього заробітку на користь Даниленка, виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій, у звязку з чим для проведення виконавчих дій з рахунку підприємства за вимогами відділу ДВС відповідно до вимог Закону України « Про виконавче провадження» знімалися грошові кошти та пропорційно розподілялися між стягувачами .

Згідно довідки відділу ДВС Біловодського РУЮ ГТУЮ у Луганській області від 31.10.2016 року залишок по заробітній платі у сумі 3368,83грн. перераховано ОСОБА_2 20.10.2016 року згідно платіжного доручення №521.

Отже, останнім днем остаточного розрахунку по виконанню рішення Біловодського районного суду від 10.07.2015 року та рішення апеляційного суду Луганської області від 10.09.2015року є 20.10.2016 року.

Вказані обставини сторонами не заперечуються, як не заперечується і розмір середньоденної заробітної плати.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Визначальними є такі юридично значущі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Із системного аналізу вказаної норми права вбачається, що законодавець повязує право працівника на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у разі наявності складу порушення, а саме: порушення власником строку розрахунку при звільненні та його вини в затримці розрахунку при звільненні.

В пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 року зазначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Отже, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини за невиплату належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Слід зазначити, що визначальними підставами для відповідальності роботодавця, передбаченої ст. 117 КЗпП України є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Верховним Судом України у постанові від 29 січня 2014 року за № 6-144цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів висловлена правова позиція, яка полягає у тому, що і при наявності рішення суду про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, роботодавець не звільняється від відповідальності за ст. 117 КЗпП України до фактичного розрахунку із працівником.

Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені статтею 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Враховуючи наведені вище обставини, судова колегія приходить до висновку про те, що у суду першої інстанції були підстави для задоволення позову з підстав відповідальності роботодавця, передбачених ст.117 КЗпП України, проте судова колегія не може погодитися з сумою, яка була стягнута судом першої інстанції з відповідача.

Так, відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат ( постанова Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року) у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з абзацом першим пункту 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

З огляду на викладене при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку.

Зазначений правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року та постанові від 01 березня 2017 року № 6-2807цс16.

Але, суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі виходив з формули множення календарних днів на розмір середньоденної заробітної плати (946 днів х 70грн.), як було зазначено в позові, у звязку з чим судова колегія вважає за необхідним виходити з формули, вказаної вище, а саме розрахувати середній заробіток виходячи з робочих днів ( 2014 рік 200 робочих днів; 2015 рік 251 робочих днів; 2016 рік 206 робочих днів, а всього 657 х70 грн.=45990 грн.), за період з 18.03.2014 року (звільнення) по 20.10.2016 року ( день фактично розрахунку).

Отже, саме зазначена сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, а тому рішення суду першої інстанції в частині суми, яка підлягає стягненню на користь позивача, підлягає зміні.

Що стосується доводів апеляційної скарги, то судова колегія дійшла висновку про те, що вони не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Так, не може бути прийнятий до уваги довід апеляційної скарги з приводу того, що суд першої інстанції своїм рішенням скасував своє ж рішення від 10.07.2015 року в частині відмови позивачу у задоволенні вимог про стягнення компенсації з суми основного боргу по заробітній платі, оскільки рішення, на яке посилається апелянт стосується стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати та компенсації з суми основного боргу по заробітній платі відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 року, на підставі якого рішенням апеляційного суду Луганської області від 10 вересня 2015 року були повністю задоволені позовні вимоги ОСОБА_2 щодо стягнення на його користь компенсації за порушення строків виплати заробітної плати.

На підставі наведеного, також не заслуговують на увагу доводи апелянта про те, що суд першої інстанції порушив норми ч.2 ст.223 ЦПК України, а також ст.61 Конституції України щодо подвійної юридичної відповідальності, оскільки питання, по яким приймалося рішення судів мають різні юридичні підстави позову, а саме рішенням Біловодського районного суду Луганської області від 10.07.2015 року було стягнуто з відповідача нараховану, але не виплачену заробітну плату; рішенням апеляційного суду Луганської області від 10 липня 2015 року, було стягнуто з відповідача компенсацію за порушення строків виплати заробітної плати; після остаточного розрахування з позивачем 20.10.20166 року, оскаржуваним рішенням стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 18.03.2014 року по 20.10.2016 року.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого обєктивного підтвердження в ході розгляду справи в апеляційній інстанції, але рішення суду першої інстанції підлягає зміні з підстав неправильного застосування формули обрахування середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Згідно зі ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

За таких обставин відповідно п.1,4 ч.1 ст. 309 ЦПК України рішення суду першої інстанції повинно бути змінено.

Керуючись ст. 303,307, 309, 313,315, 317 ЦПК України, судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Луганської області,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу відкритого акціонерного товариства «Сільгосптехніка» задовольнити частково.

Рішення Біловодського районного суду Луганської області від 29 березня 2017 року змінити, зменшивши суму стягнутого з відкритого акціонерного товариства «Сільгосптехніка» на користь ОСОБА_2 суму середнього заробітку за час затримки розрахунку з 66220 грн. 62коп. до 45990 (сорока пяти тисяч девятсот девяносто девяти) грн., збільшивши судовий збір на користь держави в сумі 1390грн. 62 коп.

Рішення апеляційного суду набирає чинності негайно, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів після її проголошення.

Головуючий Єрмаков Ю. В.

Судді: Лозко Ю.П.

ОСОБА_3