У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 вересня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, які діють в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_6, треті особи: служба у справах дітей Тернопільської міської ради, приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Мартюк НаталіяМиколаївна, про визнання договору дарування недійсним за касаційною скаргою ОСОБА_5 на ухвалу Лановецького районного суду Тернопільської області від 23 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 21 березня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 7 лютого 2016 року між ним та ОСОБА_8 укладено договір позики у розмірі 50 тис. доларів США, які останній зобов'язався повернути до 30 серпня 2016 року. У разі невиконання зобов'язання в строк ОСОБА_8 гарантував його виконання за рахунок належного йому нежитлового офісного приміщення за адресою: АДРЕСА_1. Проте боргові зобов'язання відповідачем не були виконані, а 21 вересня 2016 року він на підставі договору дарування відчужив нежитлове приміщення за вказаною вище адресою своїй дружині - ОСОБА_5, та сину - ОСОБА_6

Ураховуючи викладене, вважаючи, що правочин укладено з метою уникнення повернення боргу, ОСОБА_3 на підставі ст. ст. 203, 215, 234 ЦК України просив суд визнати договір дарування від 21 вересня 2016 року недійсним.

Ухвалою Лановецького районного суду Тернопільської області від 23 лютого 2017 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 21 березня 2017 року, провадження у справі зупинено до набрання законної сили рішення у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про стягнення заборгованості за договором позики.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, та передати справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом, чинності.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Зупиняючи провадження у справі, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що в провадженні Лановецького районного суду Тернопільської області знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про стягнення заборгованості за договором позики й у цьому рішенні суду можливо буде встановлено наявність чи відсутність позикових правовідносин між сторонами, а також наявність чи відсутність боргових зобов'язань ОСОБА_4, що буде мати безпосереднє значення на вирішення даної цивільної справи про визнання договору дарування недійсним.

Проте погодитись із такими висновками судів не можна, оскільки суди дійшли їх із порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 201 ЦПК України у разі неможливості розгляду справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного, цивільного, господарського, кримінального чи адміністративного судочинства, суд зобов'язаний зупинити провадження у цій справі.

Визначаючи наявність підстав, передбачених ст. 201 ЦПК України, за яких провадження у справі підлягає обов'язковому зупиненню, суд повинен, зокрема, враховувати, що така підстава для зупинення провадження у справі, визначена у п. 4 ч. 1 цієї статті, застосовується у тому разі, коли в іншій справі можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав, заявлених у справі вимог, чи умов, від яких залежить можливість її розгляду.

Згідно з ч. 1 ст. 157 ЦПК України суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі.

Межі зупинення провадження у справі не повинні призводити до зменшення розумного строку розгляду справи.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвненції», визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

У даній справі предметом спору є визнання недійсним договору дарування нежитлового офісного приміщення за адресою: АДРЕСА_1, укладеного 21 вересня 2016 року ОСОБА_8 на користь ОСОБА_5., ОСОБА_6 При цьому позивач вважав, що правочин укладено з метою уникнення повернення боргу за договором позики.

Підставою для зупинення провадження у справі став факт розгляду судом цивільної справи про стягнення заборгованості за договором позики, укладеним 7 лютого 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_8

Проте суди у порушення вимог п. 4 ч. 1 ст. 201 ЦПК України, зазначивши іншу справу, до вирішення якої зупиняється провадження у справі, не проаналізували предмет та підстави справ і не вказали обставини, які б вказували про те, що наявність спору у справі про стягнення заборгованості за договором позики виключає можливість на підставі наявних доказів самостійно встановити при розгляді справи про визнання договору дарування недійсним, наявність чи відсутність обставин, якими ОСОБА_3 обґрунтовував свої вимоги, передбачених ст. ст. 203, 215, 234 ЦК України, оскільки позов пред'явлено саме з таких підстав.

Крім того, зупинившипередчаснопровадження у справі, суд порушив право позивача на розумні строки розгляду справи.

За таких обставин постановлені у справі ухвали не можуть вважатись законними й обґрунтованими, тому відповідно до п. 2 ст. 342 ЦПК України вони підлягають скасуванню з передачею справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст. ст. 336, 342 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Ухвалу Лановецького районного суду Тернопільської області від 23 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 21 березня 2017 року скасувати, справу передати до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик