Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом заступника прокурора Тернопільської області в інтересах держави в особі виконавчого комітету Тернопільської міської ради, приватного підприємства «Світанок» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 на заочне рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 вересня 2005 року та рішення апеляційного суду Тернопільської області від 26 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2005 року заступник прокурора Тернопільської області в інтересах держави в особі виконавчого комітету Тернопільської міської ради, приватного підприємства «Світанок» (далі - ПП «Світанок») звернувся до суду з позовом про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що ОСОБА_3 не проживає у спірному помешканні з 1998 року, а ОСОБА_4 - з травня 2004 року. Відповідачі не оплачують квартплату та комунальні послуги, не навідуються до спірної квартири. Враховуючи викладене, заступник прокурора Тернопільської області в інтересах держави в особі виконавчого комітету Тернопільської міської ради ПП «Світанок» просив позов задовольнити.

Заочним рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 вересня 2005 року позов задоволено. ОСОБА_3 та ОСОБА_4 визнано такими, що втратили право користування жилим приміщенням - 37/100 частиною квартири АДРЕСА_1 - кімнатою, площею 11,2 кв. м, Ѕ кухні, Ѕ ванни, Ѕ туалету та Ѕ коридору. Зобов'язано відділ реєстраційної та міграційної роботи Тернопільського міського відділу Управління Міністерства внутрішніх справ в Тернопільській області зняти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з реєстраційного обліку з квартири АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 26 травня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано в частині зобов'язання відділу реєстраційної та міграційної роботи Тернопільського міського відділу Управління Міністерства внутрішніх справ в Тернопільській області зняти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з реєстраційного обліку з квартири АДРЕСА_1. У решті рішення місцевого суду залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просив скасувати вказані судові рішення в частині задоволених позовних вимог та направити справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року (далі - ЦПК України).

Касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, апеляційний суд виходив із того, що відповідачі без поважних причин понад шість місяців не проживали у спірному приміщенні.

Проте з таким висновком апеляційного суду погодитись повністю не можна.

Судами встановлено, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 липня 1991 року двокімнатна квартира АДРЕСА_1 розділена між ОСОБА_6, якому виділено кімнату, площею 18, 2 кв. м, та ОСОБА_7 (колишня дружина ОСОБА_6), якій виділено кімнату, площею 11,2 кв. м. Коридор, кухня, ванна, туалет залишені у спільному користуванні. Зобов'язано ЖЕК-12 виділити ОСОБА_6 та ОСОБА_7 окремий розрахунковий рахунок.

22 жовтня 1991 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 проведено обмін квартир.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 11 жовтня 1996 року ОСОБА_6 приватизував належну йому 63/100 частки вказаної вище квартири. Решта квартири знаходиться у власності виконкому Тернопільської міської ради народних депутатів, а її наймачем - ОСОБА_3

У спірній квартирі зареєстровані ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_6

Відповідно до статей 71, 72 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавства не встановлює, у зв'язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сім'ї наймача права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Усупереч вимогам статей 212, 213 ЦПК України висновки апеляційного суду не ґрунтуються на доказах, оскільки з наданих позивачем актів не вбачається, що відповідачі не проживали у спірній квартирі понад шість місяців, а також не встановлено причин їх непроживання.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погодився із визнанням місцевим судом установленими тих обставин, які не підтверджені належними доказами.

Як вбачається з матеріалів справи, судом першої інстанції ухвалено заочне рішення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 зазначала, що вона не могла постійно проживати у спірній квартирі з поважних причин, оскільки ОСОБА_6 чинив їй перешкоди, між ними склалися неприязні стосунки та спричиняв їй тілесні ушкодження.

Разом з тим, апеляційний суд не дослідив та не дав належної правової оцінки доданим до апеляційної скарги доказам, а саме: листам начальника Тернопільського міського відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України у Тернопільській області (а. с. 91, 93, 98), листам прокуратури м. Тернополя (а. с. 92, 94-96), листам Міністерства України у справах сім'ї та молоді (а. с. 99), листам виконавчого комітету Тернопільської міської ради (а.с. 101-105), з яких вбачається наявність неприязних стосунків між ОСОБА_6 та ОСОБА_3

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України). У цій частині рішення має міститися обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Європейський суд з прав людини у справі «Суомінен проти Фінляндії» вказує, що хоча національний суд користується певним правом розсуду, обираючи аргументи і приймаючи докази, він зобов'язаний обґрунтувати свої дії підставами для винесення рішень.

Також Європейський суд з прав людини також нагадує, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»).

Таким чином, апеляційний суд всупереч вимогам статей 213, 214, 303 ЦПК України на вищенаведені положення закону та обставини справи уваги не звернув, не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, не дав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказами, не з'ясував, чи були відсутні відповідачі понад встановлені ст. 71 ЖК Української РСР строки, а також причини їх відсутності, та дійшов передчасного висновку про наявність правових підстав для визнання останніх такими, що втратили право на користування жилим приміщенням.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, відповідно до довідки Юринецької сільської ради Городоцького району Хмельницької області від 04 грудня 2014 року ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 82).

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо померла фізична особа, яка була однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

Отже на момент розгляду справи в суді апеляційної інстанції ОСОБА_4 помер.

Разом з тим, переглядаючи справу в апеляційному порядку та залишаючи рішення суду першої інстанції в частині вимог до ОСОБА_4 без змін, апеляційний суд залишив поза увагою факт смерті фізичної особи, яка була однією із сторін у справі, та не виконав вимоги п. 6 ч. 1 ст. 205 ЦПК України.

Враховуючи те, що у справі вирішено позовні вимоги щодо особи, яка є померлою, суд касаційної інстанції вважає, що вказані порушення норм матеріального права є підставою для виходу за межі касаційної скарги на підставі ст. 335 ЦПК України та скасування рішення апеляційного суду в повному обсязі.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, а тому відповідно до вимог ч. 2 ст. 338 ЦПК України рішення апеляційного суду скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 335, 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Тернопільської області від 26 травня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В.Кафідова

О.В.Умнова

І.М. Фаловська