Номер провадження: 22-ц/785/808/17
Головуючий у першій інстанції Кравчук Т. С.
Доповідач Станкевич В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.02.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Станкевича В.А.

суддів - Сєвєрової Є.С.

- Сидоренко І.П.

при секретарі - Лопотан В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_5 (діючого в інтересах ОСОБА_4) на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 листопада 2016 року, -

встановила:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив суд визнати за ним право власності на 1/2 частину двохкімнатної квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 85,6 кв.м., житловою площею 45,4 кв.м., а також просив встановити порядок виконання рішення суду, яке є підставою для державної реєстрації за ОСОБА_3 права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 в відповідних органах.

У свою чергу ОСОБА_4 звернулася з зустрічним позовом до ОСОБА_3 у якому просила стягнути з відповідача 12 500,00 грн. матеріальної шкоди та 50 000,00 грн. моральної шкоди, яка була завдана ОСОБА_4 внаслідок звернення до суду ОСОБА_3 з позовом про розподіл майна подружжя.

В судовому засіданні представник позивача просив первісний позов задовольнити у повному обсязі, у задоволенні зустрічного позову просив відмовити.

Представник відповідача просив у задоволенні первісного позову відмовити та просив зустрічний позов задовольнити у повному обсязі.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 листопада 2016 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності задоволений частково.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину двохкімнатної квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 85,6 кв.м., житловою площею 45,4 кв.м.

В задоволенні іншої частини позову відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення матеріальної та моральної шкоди відмовлено.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду в частині первісного позову та ухвалення нового рішення по суті первісних позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою ОСОБА_4 з 31 березня 2001 року по 06 червня 2013 року.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 06 червня 2013 року наш шлюб розірваний.

В період проживання в зареєстрованому шлюбі в 2008 році сторонами була придбана 2-х кімнатна квартира, загальною площею 85,6 кв.м, житловою площею 45,4 кв.м. за адресою: АДРЕСА_3.

На момент розгляду справи вказана квартира оформлена за відповідачкою ОСОБА_4, на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_1.30.07.2008 p.. Виконавчий комітет Одеської міської ради та зареєстрована 01.09.2008 року, номер запису: 3383 в книзі: 693 пр-116.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, придбане подружжям за час шлюбу, належить дружині і чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку доходу.

У відповідності до ст. 68 ч. 1 СК України, розірвання шлюбу не припиняє право спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

В п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60. 69 СК, ч. З ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини і чоловіка є рівними.

Відповідно до п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувати джерело і час його придбання.

За положеннями ст. 65 СК України дружина і чоловік незалежно від припинення шлюбу мають рівні права та обов'язки щодо спільного нажитого у шлюбі майна.

За змістом ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ділиться між ним в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Оскільки спірна квартира була придбана сторонами під час шлюбу, то суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність задоволення позову ОСОБА_3 про визнання за позивачем права власності на 1/2 частину спірної квартири.

Відносно зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 про стягнення з відповідача 12 500,00 грн. матеріальної шкоди та 50 000,00 грн. моральної шкоди, яка була завдана ОСОБА_4 внаслідок звернення до суду ОСОБА_3

Згідно зі ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала.

У відповідності зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Частиною другою цієї статті встановлено, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

ОСОБА_4 не навела та не надала будь-яких доказів протиправної поведінки ОСОБА_3 та спричинення у зв'язку з цим їй моральної шкоди.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 58 ЦПК України: належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Ч. 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При таких даних суд першої інстанції правильно вважав необхідним відмовити позивачці у задоволенні її вимоги щодо стягнення моральної шкоди в сумі 50 000,00 грн., у зв'язку з тим, що позивачкою не надано жодних доказів понесення нею моральної шкоди.

Оскільки в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 судом відмовлено, то суд першої інстанції правильно вважав, що законних підстав для стягнення судових витрат у розмірі 12 500,00 грн. не має, тому в задоволенні цих позовних вимог необхідно відмовити.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги переконливими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 304, 307, 308, 313, ч. 1 п. 1 ст. 314, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 (діючого в інтересах ОСОБА_4) - відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 листопада 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 20 днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області В.А. Станкевич

Є.С. Сєвєрова

І.П. Сидоренко