Справа № 211/487/16-ц
Провадження № 2/211/108/17
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

18 січня 2017 року Довгинцівський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, у складі:

головуючого, судді Папариги В.А.,

при секретарі Ручка М.Л.,

у відсутність сторін,

розглянувши в м. Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_2 Аваль» про захист прав споживача, визнання кредитного договору недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

03 лютого 2016 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, який потім уточнив до Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_2 Аваль» про захист прав споживача, визнання кредитного договору недійсним. В обґрунтування позову вказує, що 31.07.2008 року він уклав кредитний договір № 014/151705/3662/74 з Відкритим акціонерним товариством "ОСОБА_2 Аваль», за яким отримав кредит у розмірі 18 000,00 доларів США строком на 240 місяців. Зазначений договір укладений із визначенням його змісту на основі стандартної форми, запропонованої банком для будь-яких клієнтів фізичних осіб. На час укладання договору банку була надана достовірна інформація про його фінансово-майновий стан та відповідно до умов надання кредитних коштів ним була надана довідка про отримання доходу у національній валюті України за шість місяців, що передували отриманню кредиту. Відповідно до п.п.1 .1 кредитного договору банк зобовязався надати позичальнику грошові кошти в іноземній валюті, а позичальник зобовязався сплатити відсотки за користування кредитом у розмірі 13,85 %. У п. 7.1 кредитного договору зазначено, що повернення кредиту та сплата відсотків відбувається шляхом сплати ануїтетних платежів згідно з графіком погашення, який є додатком № 1 Договору. Відповідно до статті 99 Конституції України, статті 524 Цивільного Кодексу України, статті 35 Закон України "Про Національний банк України", єдиним законним засобом платежу, який застосовується при проведенні розрахунків між резидентами на території України є гривня. Надання банком позичальникові грошових коштів (кредиту) у вигляді кредитної лінії та проведення дій відносно виконання своїх обовязків в іноземній валюті ( в тому числі оплата процентів за користування кредитом, різного роду комісій) за своєю правовою природою є валютною операцією. Одночасно статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю передбачено, що валютні операції проводяться на підставі ліцензії Національного банку України. Одержання індивідуальної ліцензії однією зі сторін валютної операції, означає також дозвіл на її здійснення іншою стороною або третьою особою, яка має відношення до цієї операції, якщо інше не передбачено умовами ліцензії. Грошові зобовязання можуть бути виражені в іноземній валюті лише у випадку, якщо субєкти господарювання мають право проводити розрахунки між собою в іноземній валюті відповідно до законодавства, положення, щодо обовязкового вираження зобовязань в грошовій одиниці України (гривні) також передбачені статтею 524 ЦК України. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти при здійсненні розрахунків на території України за зобовязанням допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Згідно статті 7 засіб платежу може використовуватися лише в розрахунках між резидентами і нерезидентами в межах торгівельного обороту. Такі розрахунки повинні здійснюватися лише через уповноважені банки в порядку, встановленому Національним банком України. Розрахунки іноземною валютою між резидентами допускаються лише в магазинах безмитної торгівлі а також під час реалізації товарів на шляху руху транспортних засобів при міжнародних перевезеннях. Тобто використання іноземної валюти доля розрахунків за кредитним договором не відповідала нормам діючого законодавства. Крім того, на день укладання кредитного договору іноземний курс валюти становив 5,05 грн за 1 долар США, та на сьогоднішній день становить 23,88 грн. за один долар США. Отже існує істотна зміна становища, щодо виконання боргових зобовязань за кредитним договором Тобто зі зростанням курсу валюти, сума боргу значно зросла, що погіршила його майновий стан. Подальше виконання кредитного договору на умовах, що діють на даний час є порушенням одного з принципів цивільно-правових відносин, які закріплені у статті 3 ЦК України принципу справедливості. Його наслідок є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду позичальнику, споживача кредитних послуг. Використання банком долара США, як предмету кредитування за споживчим кредитом є внесення в кредитний договір пункту, що значно погіршує становище позичальника, як споживача порівняно з банком в разі настання певних подій, що дає право для позичальника відповідно до статті 18 Закон України Про захист прав споживачів субєкт підприємницької діяльності, що надає послуги, не повинен включати у договори із споживачем умови, що є несправедливими. На підставі вищевикладеного, просить визнати недійним кредитний договір № 014/2836/82/108158 від 31.07.2008 року укладений між ним та відповідачем.

В судове засідання позивач, представник позивача не зявилися, представник позивача до суду надав заяву, про розгляд справи у їх відсутність, на позовних вимогах наполягають.

Представник відповідача ПАТ «ОСОБА_2 Аваль» у судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи був повідомлений, надав заяву про розгляд справи за його відсутністю, надав до суду заперечення, згідно який просив відмовити у задоволенні позову повністю. Вказує, що підписуючи договір позивач достовірно знав, що він зобовязується сплачувати кредитні платежі та проценти у доларах США. Протягом дії кредитного договору позивач вносив платежі на погашення кредиту та сплачував проценти у валюті кредиту. Діючим законодавством України не передбачений стабільний курс долара США до національної валюти гривні. При укладанні кредитного договору в іноземній валюті та беручи на себе певні обовязки щодо погашення кредиту саме в доларах сторони за кредитним договором повинні були усвідомлювати, що курс національної валюти України до долара США не є незмінним та те, що зміна цього курсу можливо настане. Таким чином, зміна курсу гривні по відношенню до долара США не є такою обставиною, істотну зміну, якої не могли передбачити сторони. Відповідно до положень ст. 47 Закону України Про банки та банківську діяльність до кредитних відносяться операції зазначені в п. 3 ч. 1 та у п. 3-7 ч. 2 ст. 47 цього закону, у тому числі розміщення банком залучених коштів від свого імені та власних умовах та на власний ризик. Отже розміщення залучених коштів шляхом надання кредитів є однією з основних банківських операцій. В розумінні ст. 2 Закону України Про банки та банківську діяльність до коштів відносяться гроші у національній валюті або іноземній валюті або їх еквівалент. Надаючи кредит, банк розміщує кошти як у національній валюті так і в іноземній, отже банк має право надавати кредити (розміщувати залучені ним кошти ) незалежно від виду валюти. Посилання позивача на п. г ч. 4 ст. 5 ДКМУ є безпідставними, тому що тут мова йде про використання іноземної валюти як засобу платежу або як застави. До спірних правовідносин підлягає застосуванню п. в ч. 4 ст. 5 цього Декрету, відповідно до якого індивідуальні ліцензії потребують операції з надання і одержання кредитів в іноземній валюті, якщо термін і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. На даний час законодавством не визначено межі термінів і сум надання та одержання кредитів в іноземній валюті, що підтверджується Листом НБУ від 07.12.2009 року. Тому операції з надання банкам кредитів в іноземній валюті не потребують індивідуальної ліцензії. Національним банком України видано ОСОБА_2 банк Аваль банківську ліцензію № 10 від 11.10.2006 року, якою було передбачено право на здійснення банківських послуг у тому числі розміщення залучених коштів від свого імені на власних умовах та на власний ризик, та дозвіл № 10-4 від 11.10.2006 року, де передбачено право банку на залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку. Що стосується використання іноземної валюти, як засобу платежу, згідно Положення по порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженою Постановою правління НБУ від 14.10.2004 року № 483. то п. 1.5 цього положення передбачено, що використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяються якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк. Такий дозвіл у банку є. Крім того у п. 15.7 кредитного договору зазначено, що позичальник підтверджує, що перед укладанням договору він повідомлений в письмовій формі про умови споживчого кредитування в ОСОБА_2 Аваль та орієнтовану вартість кредиту та не має зауважень, претензій щодо наданої інформації. Надана позичальнику інформація є повною, необхідно, доступною, достовірною та своєчасною. Просив також суд застосувати строк позовної давності.

Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити без участі сторін та без здійснення фіксування процесу за допомогою звукозаписувального засобу (ч.2 ст. 197 ЦПК України).

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Частиною 1 статті 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України.

Частиною 2 статті 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування .

За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що 31.07.2008 року ОСОБА_1 уклав кредитний договір № 014/151705/3662/74 з Відкритим акціонерним товариством "ОСОБА_2 Аваль»( правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОСОБА_2 Аваль» ), за яким позивач отримав кредит у розмірі 18 000,00 доларів США строком на 240 місяців. Зазначений договір укладений із визначенням його змісту на основі стандартної форми, запропонованої банком для будь-яких клієнтів фізичних осіб. На час укладання договору банку була надана достовірна інформація про його фінансово-майновий стан та відповідно до умов надання кредитних коштів ним була надана довідка про отримання доходу у національній валюті України за шість місяців, що передували отриманню кредиту. Відповідно до п.п.1 .1 кредитного договору банк зобовязався надати позичальнику грошові кошти в іноземній валюті, а позичальник зобовязався сплатити відсотки за користування кредитом у розмірі 13,85 %. ( а.с. 7-10 копія кредитного договору).

Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

При цьому, згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зокрема, ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Останні встановлені ст.ст. 1048-1052, 1054 ЦК України. Відповідно до положень вказаних статей істотними умовами виступають: мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни і припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Відповідно до ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Згідно з положеннями ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови.

Кредитодавець не має права вимагати від споживача відомостей, які не стосуються визначення його платоспроможності та не є необхідними для надання споживчого кредиту.

Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця.

У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Відповідно до положень вказаної статті Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

У частині третій вказаної статті визначений приблизний (невичерпний) перелік несправедливих умов договору, зокрема, встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору.

Відповідно до п. 15.7 кредитного договору, позичальник підтверджує, що перед укладанням цього договору він повідомлений в письмовій формі про всі умови споживчого кредитування в ВАТ «ОСОБА_2 Аваль» та орієнтовну сукупну вартість кредиту, що підтверджується ознайомленням позичальника з Умовами кредитування, які є невідємною частиною цього договору, та не має зауважень претензій щодо наданої інформації; надана позичальнику інформація є повною необхідною, доступною, достовірною та своєчасною.

Тому, підстав вважати, що позивачу при укладенні договору не було надано інформацію відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» немає.

Також відсутні і підстави вважати, що кредитний договір, укладений сторонами містить несправедливі умови до позивача, виходячи з наступного.

Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

Стаття 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Відповідно до положень вказаної статті продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

У ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» визначений (невичерпний) перелік несправедливих умов договору, зокрема, встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов'язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов'язань додержанням зайвих формальностей.

Частиною 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Згідно положень ч.ч. 1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів, які дають підстави вважати, що кредитний договір, укладений між сторонами, є несправедливим до нього, оскільки при підписанні даного договору ОСОБА_1 ознайомився та погодився з його умовами, а відтак, проаналізувавши умови кредитного договору та встановлені обставини, суд дійшов до висновку про відсутність в останньому несправедливих умов, а всі твердження позивача з даного приводу судом розцінюються як його спосіб захисту власних інтересів від наслідків, можливість настання яких залежить лише від його добросовісної поведінки при виконанні взятих на себе за кредитним договором зобов'язань.

Відповідно до п.14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048- 1052, 1054- 1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний), або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити, виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК).

З матеріалів справи судом встановлено, що договір укладений в письмовій формі, він підписаний повноважними особами, містить всі суттєві умови передбачені законом для договорів і які мають істотне значення, а також які були узгоджені сторонами.

Згідно виписки по особовим рахункам, банк свої зобовязання перед позивачем виконав та надав позивачу ОСОБА_1 кредит у розмірі 18 000,00 доларів США (а.с.49 копія валютного ордеру).

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання кредитного договору, укладеного сторонами, недійсним, а відтак - позов задоволенню не підлягає.

Оскільки в задоволенні позову позивачу, звільненого від сплати судового збору, було відмовлено, суд вважає за необхідне судові витрати в частині сплати судового збору віднести за рахунок держави .

Керуючись ст. 215, 203 ЦК України, ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 10, 57, 60, 209, 88, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_2 Аваль» про захист прав споживача, визнання кредитного договору недійсним відмовити.

Судові витрати в частині судового збору віднести за рахунок держави.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Дніпропетровської області через Довгинцівський районний суд м. Кривого Рогу протягом 10 днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення - протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя: ОСОБА_3