Провадження № 22-ц/773/179/17 Категорія: 55 Доповідач: Грушицький А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Грушицького А.І.,

суддів Карпук А.К., Федонюк С.Ю.,

з участю секретаря Галицької І.П.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача Мушит О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до управління освіти Луцької міської ради про зобов'язання нарахувати та виплатити заробітну плату за апеляційною скаргою відповідача управління освіти Луцької міської ради на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 грудня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 грудня 2016 року позов задоволено.

Постановлено зобов'язати управління освіти Луцької міської ради нарахувати та виплатити ОСОБА_3 заробітну плату за період проходження ним строкової військової служби у Збройних Силах України, а саме з 18 травня 2015 року по 5 травня 2016 року включно.

Стягнути з управління освіти Луцької міської ради в користь держави судовий збір в розмірі 551,20 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду відповідач подав апеляційну скаргу в якій покликаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, просить рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 жовтня 2016 року скасувати.

В судовому засіданні представник відповідача Мушит О.В. апеляційну скаргу підтримала з підстав в ній зазначених.

Представник позивача ОСОБА_1 заперечив апеляційну скаргу.

Позивач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце апеляційного розгляду даної справи.

Заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з таких підстав.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не нараховувалась та не виплачувалась заробітна плата під час проходження ОСОБА_3 строкової військової служби у Збройних Силах України за період з 18 травня 2015 року по 5 травня 2016 року, чим було порушено його права.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим в судовому засіданні обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 був прийнятий на посаду вчителя фізичної культури комунального закладу «Луцький навчально-виховний комплекс № 9 Луцької міської ради» з 1 вересня 2014 року по 31 серпня 2017 року за строковим трудовим договором з повним тижневим навантаженням 18 годин (наказ № 311-к від 21 серпня 2014 року міськуо) (а.с. 4).

18 травня 2015 року позивач був призваний на строкову військову службу в Збройні Сили України, яку проходив по 5 травня 2016 року (а.с. 42-51).

Наказом управління освіти Луцької міської ради № 245-к від 16 серпня 2016 року ОСОБА_3 31 серпня 2016 року звільнено з посади вчителя фізичної культури комунального закладу «Луцький навчально-виховний комплекс № 9 Луцької міської ради» за згодою сторін, п. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с. 37).

Як вбачається із довідок про середню заробітну плату (дохід) № 860 та 861 від 13 червня 2016 року заробітна плата позивачу в період проходження ним строкової військової служби з 18 травня 2015 року по 5 травня 2016 року не нараховувалась та не виплачувалась.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 11 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як гарантовано ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» (в редакції, викладеній згідно Закону України від 15 січня 2015 року № 116-VIII, яка була чинною на час призову позивача на строкову військову службу) за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання.

Вищевказаною правовою нормою, яка діяла на час призову позивача на строкову військову службу у Збройні Сили України, гарантовано його право на збереження місця роботи (посади) та середнього заробітку.

Не визнаючи таке право позивача відповідач покликається на ту обставину, що згідно Порядку виплати компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятих на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, а також працівникам, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв'язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв'язку з прийняттям на військову службу за контрактом, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 4 березня 2015 року № 105 компенсація здійснюється підприємствам, установам, організаціям, у межах середнього заробітку працівників, призваних на строкову військову службу, починаючи з 11 червня 2015 року, а ОСОБА_3 був призваний на службу 18 травня 2015 року, тому централізованою бухгалтерією управління освіти не нараховувалась, не виплачувалась та не компенсовувалась заробітна плата за період проходження ним строкової військової служби.

Проте вказаний підзаконний нормативно-правовий акт регулює механізм виплати відповідних компенсацій підприємствам, установам, організаціям та не скасовує і не може скасувати право працівника, визначене ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу».

Колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив, що відповідач незаконно не нараховував позивачеві середній заробіток за період проходження ним строкової військової служби у Збройних Силах України.

Права позивача можуть бути захищенні шляхом вирішення питання про стягнення середнього заробітку за період проходження строкової військової служби, проте обраний ним спосіб захисту, що полягає у зобов'язанні відповідача нарахувати та виплатити заробітну плату є ефективним в розумінні ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не є підставою для скасування правильного по суті і справедливого рішення суду.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу відповідача управління освіти Луцької міської ради відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 грудня 2016 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді