У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

ЗакропивногоО.В., Хопти С.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання нерухомого майна об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на частину майна, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 17 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 11 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що з 22 листопада 2001 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 У березні 2010 року сторони придбали недобудований садовий будинок, який розташований на земельній ділянці АДРЕСА_1 вартість покупки становила 20 тис. доларів США. Зазначала, що на момент придбання будинку була вагітною та придбанням і оформленням документів на будинок займався її чоловік ОСОБА_4 Протягом 2010-2012 років позивач з чоловіком здійснили істотне поліпшення зазначеного будинку внаслідок чого зросла його вартість.

У червні 2014 року ОСОБА_6 повідомила позивачу, що будинок належить їй одноособово та змусила ОСОБА_3 разом із сином виїхати із зазначеного будинку, оскільки позивач на цей момент була вагітна та чинити опір виселенню не змогла. Зазначає, що всі правовстановлюючі документи на будинок знаходяться у відповідача, ОСОБА_3 не допускають до спірного будинку. 17 березня 2015 року шлюб між сторонами розірвано. ОСОБА_4 виїхав зі спірного будинку.

З огляду на викладені обставини просила позов задовольнити та визнати об'єктом спільної сумісної власності об'єкт незавершеного будівництва.

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 17 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 11 березня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того, що на земельній ділянці не існує зареєстрованого в установленому законом порядку жилого будинку, тому позивач не має права вимагати визнання за нею права власності на спірний будинок.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Згідно із ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За змістом ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Судами установлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 22 листопада 2001 року по 25 грудня 2014 року. У період шлюбу 25 березня 2010 року на підставі договору дарування ОСОБА_7 набув права власності на земельну ділянку розміром 0,0468 га з кадастровим номером НОМЕР_1, що розташована в адміністративних межах Червонослобідської сільської ради в СТ «Дніпро». Власником земельної ділянки була громадянка ОСОБА_8, право власності підтверджено державним актом на право власності на земельну ділянку від 23 березня 2010 року. Згідно із даних витягу з Державного земельного кадастру станом на 9 грудня 2015 року за кадастровим номером НОМЕР_1 зареєстрована земельна ділянка для ведення садівництва площею 0,0468 га та розташована в СТ «Дніпро» в адміністративних межах Червонослобідської сільської ради. Відповідно до даних інформаційної довідки державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна станом на 11 грудня 2015 року за кадастровим номером НОМЕР_1 на праві власності зареєстрована земельна ділянка за громадянкою ОСОБА_9 з 19 вересня 2014 року.

Відповідно до акту обстеження будинку АДРЕСА_1 від 19 вересня 2015 року, який підписаний членами комісії, підтверджено факт наявності на дачній земельній ділянці дачного будинку та факт проведення ремонтних робіт позивачем та відповідачем, а також факт розбудови даного дачного будинку, що суттєво збільшило його вартість.

Частиною 2 статті 331 ЦК України встановлено, що право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва.

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Аналіз положень ст. 331 ЦК України у системному зв'язку з нормами ст. ст. 177-179, 182 ЦК України, ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об'єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації.

Статтею 1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Визнання ж права власності на об'єкт незавершеного будівництва, не прийнятого в експлуатацію, в судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-159цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Судами зазначено, що ОСОБА_4, набувши права власності на земельну ділянку за договором дарування, мав право звернутися до відповідних органів архітектурно-будівельного контролю для набуття відповідного права власності на будівлі та споруди, що розташовані на земельній ділянці. Оскільки відсутні відомості щодо реєстрації на земельній ділянці в установленому законом порядку жилого будинку, а вимог щодо поділу будівельних матеріалів спірного дачного будинку позивачем заявлено не було, тому відсутні правові підстави для задоволення позову.

Проте судами не було звернуто уваги на доводи позивача про те, що відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку станом на 9 грудня 2015 року земельна ділянка, на якій розташований спірний дачний будинок, зареєстрована за ОСОБА_9 на підставі договору купівлі-продажу від 19 вересня 2014 року.

За змістом ст. ст. 10, 11 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до п. 2 ч. 6 ст. 130 ЦПК України суд під час проведення попереднього судового засідання вирішує питання про склад осіб, які братимуть участь у справі.

Вирішуючи питання про призначення справи до судового розгляду, суд в обов'язковому порядку має вирішити питання про уточнення позовних вимог та залучення до участі в справі власника спірної земельної ділянки.

Таким чином, суд першої інстанції не вчинив процесуальних дій на залучення до участі у справі ОСОБА_9 у порядку, передбаченому ст. 33 ЦПК України.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом. Апеляційний суд усунути такі порушення норм процесуального права суду першої інстанції не може, оскільки не наділений такими повноваженнями, позовні вимоги уточнюються у суді першої інстанції.

Крім того, позивачем було заявлено клопотання про проведення будівельно-технічної експертизи з метою дослідження ступеня готовності об'єкта та його вартості, проте зазначену експертизу неможливо провести без участі власника земельної ділянки.

За таких обставин, суду першої інстанції слід залучити до участі у справі нового власника спірної земельної ділянки.

Таким чином, ухвалені у справі судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу вимог ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування судових рішень із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 17 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 11 березня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта