РІШЕННЯ

іменем України

06 вересня 2017 рокуСправа №451/906/17
Провадження № 2/451/450/17

Радехівський районний суд Львівської області

у складі головуючого-судді Мулявка О.В.

за участі: секретаря судового засідання Кормилюк Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Радехів справу за позовом ОСОБА_1 - представника позивача, ОСОБА_2 до Радехівської міської ради Львівської області про визнання права власності на нежитлове приміщення, -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2017 року до суду звернулася ОСОБА_1 - представник позивача ОСОБА_2 із вимогою, відповідно до якої просить визнати за її довірителькою право власності на вбудоване нежитлове приміщення АДРЕСА_1, загальною площею 36,6 кв.м..

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 - представник позивача посилається на те, що згідно реєстраційного посвідчення виданого 22.12.1996 року комунальним підприємством Львівської обласної ради «Червоноградське міжміське бюро технічної інвентаризації» позивачу ОСОБА_2 належить домоволодіння АДРЕСА_1.

Крім цього, зазначає, що У 2000 році позивач розпочала реконструкцію даної квартири під магазин без належного дозволу, який повинен надавати право виконувати будівельні роботи, однак з початку будівництва жодних заяв, претензій та скарг не надходило, що свідчить про відсутність факту порушення прав інших осіб цим будівництвом.

Відповідно до технічного паспорта, виданого комунальним підприємством Львівської обласної ради «Червоноградське міжміське бюро технічної інвентаризації» вбачається, що вбудоване приміщення магазину промислових та продовольчих товарів АДРЕСА_1, загальною площею 36,6 кв.м..

Крім цього, у 2017 році, позивач розпочала процедуру введення в експлуатацію даного приміщення в адміністративному порядку, однак перешкодою постала відсутність необхідних висновків компетентних органів, а також дозволу на дану реконструкцію на момент здійснення цього будівництва.

Надавши суду письмову заяву, представник позивача ОСОБА_2 просить розгляд справи здійснювати за її відсутності, а вимоги - задоволити (а.с.27).

Також і представник відповідача, надавши на електронну адресу суду лист із визнанням вимог, просить розгляд справи здійснювати без його участі (а.с.22).

Із врахуванням наведеного, на підставі ч.4 ст.174 та ч.2 ст.197 ЦПК України розгляд справи проведено без участі сторін та застосування фіксування судового засідання технічними засобами і на підставі представлених суду доказів.

Відповідно до положень ст.ст.11,15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

На підставі ст.ст.10,60,61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу і способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, окрім іншого - визнання права.

Судом встановлено, що 22.10.2012 року позивач та ОСОБА_3 уклали договір купівлі-продажу 1/2 частини квартири, загальною площею 35,1 кв.м., яка знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, який посвідчений приватним нотаріусом Радехівського районного нотаріального округу Львівської області та зареєстрований в реєстрі за № 2023 (а.с.31).

Із копії витягу з Державного реєстру правочинів від 22.10.2012 року №12005557 вбачається, що ОСОБА_2 являється власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 (а.с.34).

Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1328цс15, згідно із частиною першою статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об'єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об'єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об'єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об'єкт нерухомості є самочинним.

Як зазначив Верховний Суд України у своєму рішенні, слід ураховувати положення частини першої статті 376 ЦК України, а саме: наявність в особи, що здійснила будівництво, належного дозволу та належно затвердженого проекту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому об'єкті нерухомості.

Згідно частин 1, 2 статті 360-7 ЦПК України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Також, судом встановлено, що відповідно до копії реєстраційного посвідчення, виданого Червоноградським міжміським бюро технічної інвентаризації від 22.10.1996 року вбачається, що на підставі особистої власності позивачу ОСОБА_2 належить домоволодіння АДРЕСА_1 (а.с.8).

Із копії технічного висновку №44 від 11.05.2017 року вбачається, що за результатами обстеження вбудованого приміщення магазину промислових і продовольчих товарів по АДРЕСА_1 встановлено, що несучі конструкції знаходяться в задовільному стані. Вбудоване приміщення магазину промислових і продовольчих товарів може надійно та безпечно експлуатуватися (а.с.9-10).

Із даних, викладених у копії технічного паспорта на вбудоване приміщення магазину промислових і продовольчих товарів по АДРЕСА_1 встановлено, що загальна площа магазину становить 36,6 кв.м. (а.с.11-14).

Статтями 7 та 8 Житлового кодексу України передбачено, що переведення жилих будинків і жилих приміщень у нежилі провадиться на підставі рішень відповідних органів та установ, в тому числі і органу місцевого самоврядування. Поряд з цим, процедуру і порядок переведення нежилих приміщень у житлові, законодавством не врегульовано.

Із наявних в матеріалах справи доказів, зокрема із копії Рішення виконавчого комітету Радехівської міської ради Львівської області вбачається, що надано дозвіл ОСОБА_2 переобладнати власну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 35,1 кв.м. під магазин промислових і продовольчих товарів (а.с.35). Відтак, суд приходить до висновку про відсутність заперечень із сторони відповідача щодо предмету спору (що кореспондує вимогам ст.174 ЦПК України).

Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло і держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Згідно вимог статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, а при здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків - зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Таким чином, із врахуванням вищенаведеного та рекомендацій, викладених у Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України» №6 від 30.03.2012 року, на підставі аналізу представлених суду доказів щодо розташування будівлі та позиції органу місцевого самоврядування, викладеної у листі за №108, суд приходить до висновку, що самовільно перебудоване і зведені нежитлові будівлі не порушують прав суміжних землекористувачів чи прав інших осіб, в тому числі і сільської ради, а тому суд у відповідності до п.5 ст.376 ЦК України вважає вимогу ОСОБА_2 правомірною, відтак наявні підстави для задоволення обґрунтованого позову в повному обсязі.

У відповідності із вимогами ст.88 ЦПК України, суд не присуджує стягнути з другої сторони понесені і документально підтверджені судові витрати стороною, на користь якої ухвалено рішення, оскільки представником позивача надано заяву, у якій просить не стягувати із відповідача понесені її довірителькою судові витрати.

Керуючись ст.ст.10,11,60,209,212,215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задоволити.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на вбудоване нежитлове приміщення АДРЕСА_1.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Львівської області через Радехівський районний суд Львівської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

ГоловуючийМулявка О. В.