провадження № 2/243/294/2017
10 січня 2017 року
Словянський міськрайонний суд Донецької області у складі:
головуючого - судді Ільяшевич О.В.,
при секретареві Куцик Н.Є.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Словянського міськрайонного суду Донецької області (вул. Добровольського, 2, м. Словянськ, Донецької області) цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
08 грудня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання останньої такою, що втратила право користування житловим приміщенням будинку з господарськими та побутовими будівлями та спорудами № 31 по пров. Київському м. Словянська Донецької області. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що йому на підставі договору купівлі-продажу від 17 листопада 2016 року належить житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: Донецька область, м. Словянськ, по пров. Київському, б. 31. У його будинку значаться зареєстрованими відповідач - колишній власник: ОСОБА_2. Про реєстрацію відповідачки у будинку позивач знав при укладенні договору купівлі-продажу, пунктом 6 якого визначено, що продавець зобовязується, виписатись з вказаного будинку до 19 листопада 2016 року. Але до теперішнього часу колишня власниця та відповідач по справі ОСОБА_2 з реєстрації у спірному будинку не знялася. Таким чином, оскільки право власності на будинок №31 по пров. Київському м. Словянська Донецької області належить позивачу, а відповідач до теперішнього часу добровільно не знявся з реєстраційного обліку в цьому будинку, позивач вважає, що має право вимагати усунення перешкод у реалізації ним свого права на користування власністю.
У звязку із викладеним, просив суд винести рішення яким визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням будинку № 32, розташованому по пров. Київському у м. Словянську Донецької області.
Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3, який діє на підставі довіреності від 09 грудня 2016 року, будучи належним чином повідомленими про дату та час розгляду справи, до судового засідання не зявились, подали до суду заяви з проханням розгляд справи проводити у їх відсутності, позов задовольнити.
Відповідачка ОСОБА_2, будучи належним чином повідомленою про дату та час розгляду справи, до судового засідання не зявилась, відомостей про причини неявки суду не повідомила, заяв про відкладення судового засідання, чи розгляд справи у її відсутності до суду не надходило.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що оскільки від відповідачки не надійшло клопотань про відкладення розгляду справи, як то передбачає ст. 169 ЦПК України, з причин, які б могли бути визнані судом поважними, у суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, а тому, суд зі згоди позивача вирішує справу на підставі наявних у справі доказів у відповідності до ст. 224-228 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з огляду на такі встановлені у судовому засіданні обставини та відповідні ним норми чинного законодавства.
Відповідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №77931638, право власності на житловий будинок розташований за адресою: Донецька область, м. Словянськ, пров. Київський, буд. 31, зареєстроване за позивачем ОСОБА_1
Після укладення договору купівлі-продажу відповідач ОСОБА_2 з реєстрації у будинку не знялась і до теперішнього часу значиться зареєстрованим у спірному житловому приміщенні, розташованому у м. Словянську Донецької області по пров. Київському під номером 31, що підтверджується повідомленням відділу з ведення реєстраційного обліку місця проживання та місця перебування фізичних осіб №24-15/2102 від 14 грудня 2016 року (а.с. 11).
Суд виходить з вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості і кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідач в судове засідання не з'явився, не скористався своїми процесуальними правами сторони в процесі і не надав належних доказів, які спростовують доводи позивача.
Згідно із ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, відповідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод.
У сенсі ст. 391 ЦК України власник майна може вимагати усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
За ч.1 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником житлового будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
За положеннями ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно Закону N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Таким чином, закон гарантує захист права власності шляхом застосування певних способів захисту, передбачених ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.
Згідно із ст.ст. 379, 382 ЦК України об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло у вигляді житлового будинку, садиби, квартири.
Відповідно ч. 1 ст. 156 ЖК з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.
У сенсі ст. 405 ЦК України, яка регламентує поняття житлового сервітуту колишніх членів сім'ї та підстави збереження житлових прав цих осіб, члени сім'ї власника житла зберігають право на користування цим житлом саме на період, коли зберігається право власності певної особи на це житло.
За змістом правових норм, які регулюють об'єм житлових прав члена сім'ї колишнього власника слідує, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно.
Тобто виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, відповідно - припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім'ї на користування цим будинком; в разі припинення сімейних відносин з власником будинку колишні члени його сім'ї втрачають право користування займаним ними жилим приміщенням при зміні власника будинку (квартири).
Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом.
За ч. 4 ст. 156 ЖК збереження такого права користування житлом існує лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна.
Відповідно п. 34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК), зокрема від вирішення вимог про позбавлення права користування жилим приміщенням.
Аналізуючи фактичні обставини по справі і надані докази, судом достовірно встановлено, що відповідач ОСОБА_2 є колишнім власником спірного будинку, договірні відносини позивача як нового власника будинку з відповідачами щодо винаймання спірного житла відсутні. Тому слід вважати, що у зв'язку із припиненням права власності на будинок ОСОБА_2 у звязку із його продажем, остання втратила і право користування цим житловим приміщенням як колишній власник житлового будинку.
Судом встановлено, що відповідачка не проживає в спірному житловому приміщенні і добровільно знятися з реєстрації не бажає. Реєстрація ОСОБА_2 у будинку № 31 по провулку Київському у місті Словянську Донецької області, створює перешкоди у реалізації позивачем права користування та розпоряджання своїм майном як власником.
Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що слід визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням будинку № 31, розташованому по провулку Київському у м. Словянську Донецької області.
На підставі наведеного, керуючись ст.41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 3, 15, 60, 61, 209, 212-215 ЦПК України, 319, 321, 391, 405 ЦК України, ст. 156 ЖК України, суд, -
ВИРІШИВ:
Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням будинку № 31, розташованому по провулку Київському у м. Словянську Донецької області.
До суду відповідачем може бути подана заява про перегляд заочного рішення протягом десяти днів з дня отримання його копії.
На рішення суду позивачем може бути подано апеляційну скаргу до Апеляційного суду Донецької області через Словянський міськрайонний суд Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення, а відповідачем, в такий же строк з дня залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення складено у нарадчій кімнаті у єдиному екземплярі.

Головуючий-суддя: О.В. Ільяшевич