Справа № 161/5945/16-ц
Провадження № 2/161/61/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 березня 2017 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючої судді Гриня О.М.

при секретарі Муригіній А.І.,

за участю: позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою місто Луцьк, вулиця Потебні, № 95б від 25 січня 2009 року.

Свій позов обґрунтовує тим, що 25 січня 2009 року між нею та відповідачем укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований в м. Луцьку по вул. Потебні, 95Б. Вважає, що зазначений правочин купівлі-продажу має бути визнаний судом недійсним, оскільки вчинений нею під впливом тяжких життєвих обставин, на вкрай невигідних умовах без отримання будь-яких коштів від покупця.

Зазначає, що починаючи з 2007 року її покійний чоловік ОСОБА_5 розпочав активну діяльність із залучення кредитних коштів різних банків для розвитку свого бізнесу. Більшість кредитів отримані ним в іноземній валюті, а тому світова фінансова криза суттєво вплинула на обєм кредитних зобовязань ОСОБА_5 та відповідно їхньої сімї. Фактично, станом на 2008 рік, їхня сімя мусила виплачувати на погашення боргових зобовязань щомісячно суму еквівалентну 50 000 доларів США.

Вказує на те, що вона з чоловіком переживала психологічний стрес, втратила сон, що негативно відобразилось на їхньому здоровї. Для того, щоб зберегти будинок для дітей, вона змушена була піти на укладення договору купівлі-продажу вказаного житлового будинку та земельної ділянки, призначеної для її обслуговування та уклала відповідні договори з мамою дружини рідного брата. В грудні 2010 року ОСОБА_5, не витримавши психологічного тиску зі сторони кредиторів, покінчив життя самогубством. Також зазначає, що небезпека втратити єдине житло призвели до необхідності укладення оспорюваного правочину купівлі-продажу, хоча коштів від відповідача вона не отримувала. Відповідач жодного дня не прожила в будинку по вул. Потебні, 95б в м. Луцьку, який де-факто був і залишається її власністю.

З огляду на викладене та на підставі 233 ЦК України просить визнати недійсним укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 25 січня 2009 року договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований в м. Луцьку по вул. Потебні, 95б та стягнути на її користь понесені судові витрати.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат ОСОБА_2 вимоги позову підтримали повністю з підстав в ньому наведених. Просили позов задовольнити, визнати недійсним укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 25 січня 2009 року договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований в м. Луцьку по вул. Потебні, 95б.

Представник відповідача адвокат ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив в позові відмовити в повному обсязі. В матеріалах справи наявні його письмові заперечення, в яких зазначено, що аргументи, наведені позивачем в обґрунтування позовних вимог щодо недійсності договору купівлі-продажу, є взаємосуперечливими. В позовній заяві вказано, що спірний договір має бути визнаний недійсним на підставі ст. 233 ЦК України, оскільки він нібито 1) вчинений під впливом тяжких життєвих обставин, на вкрай невигідних умовах; 2) без отримання будь-яких коштів. Вважає, що аргумент позивача щодо неотримання коштів за спірним договором не узгоджується з приписами с. 233 ЦПК України, а є належним для обґрунтування фіктивного чи удаваного правочину. Крім того, вказує, що питання про неодержання позивачем коштів суд повинен відхилити за недоведеністю, оскільки в п. 2.1 договору зазначено, що вартість предмета договору відчужуваного житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, сплачена покупцем готівкою і отримана продавцем до підписання договору. Про надуманість неоплатності договору свідчить і та обставина, що протягом більше як 7,5 років позивач не згадувала про те, що договір нібито неоплачений. Аналізуючи позов, представник відповідача також зазначає, що єдиними обставинами, які передували укладенню спірного договору, позивач вказує обставини, повязані з одержанням кредитів. Вважає, що такі факти не можна віднести до тяжких життєвих обставин, оскільки отримання кредитів було свідомим вибором її сімї, а метою отримання кредитних коштів згідно кредитних договорів, наданих позивачем, було придбання цінного майна (предметів розкоші) (а.с.68-69). Крім того, представник відповідача в судовому засіданні заявив клопотання про застосування строку позовної давності (а.с.231-232).

Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, показання свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що заявлений позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 25 січня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу будинку з господарськими будівлями та спорудами, договір посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу ОСОБА_6 Згідно даного договору ОСОБА_1 (продавець) зобовязалася передати у власність ОСОБА_4 (покупцю) житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований в м. Луцьку по вул. Потебні, 95б, а покупець зобовязалася прийняти майно, сплативши його вартість за ціною та на умовах, встановлених цим договором. Вартість предмета договору відчужуваного житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, становить 829 527 грн. Ця сума повністю сплачена покупцем готівкою і отримана продавцем до підписання цього договору (а.с.5-7).

При цьому, відповідно до п. 5.3 цього договору, сторони підтвердили, що вони не позбавлені дієздатності, укладення договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним і усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому (а.с.5-7).

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства та моральним засадам суспільства.

Статтею 233 ЦК України передбачено, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

З роз'яснень, викладених у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 вбачається, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Згідно вимог ст. 16 ЦК України звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач в силу ст. 10 ЦПК України зобовязаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

Отже, для визнання правочину недійсним з передбачених ст. 233 ЦК України підстав, одночасно має бути встановлено існування впливу на волевиявлення особи тяжкої для неї обставини і вкрай невигідні умови договору. Крім того, має бути причинно-наслідковий зв'язок між тяжкими обставинами та укладеним правочином (його укладання саме з метою усунення обставин).

Тяжка обставина є оціночною категорією і має визнаватися судом з урахуванням всіх обставин справи.

Як на тяжку життєву обставину, що спонукала її на укладення спірного правочину, позивач посилається на наявність в неї та її чоловіка ОСОБА_5 значних боргових зобовязань за кредитними договорами та договорами позики, укладеними з фізичними особами. Допитана в якості свідка позивач ОСОБА_1 стверджувала, що укладенню спірного правочину передувало те, що на її домашню адресу почали надходили листи-претензії кредиторів з вимогами погасити заборгованість, до її чоловіка приходили невідомі їй люди та вимагали віддати гроші. Вона бачила, що чоловік не спить вночі, переживала за нього, а сама вона перебувала в депресивному стані, бо розуміла, що через борги вони можуть втратити будинок, який був єдиним житлом для неї і її дітей. Разом з тим, повідомила, що вона не знала реального стану бізнесу чоловіка, як і не знала розмірів його боргів, оскільки всіма справами займався чоловік, який в грудні 2010 року помер.

З показів свідка ОСОБА_7 судом встановлено, що укладення договору купівлі-продажу будинку відбулося з метою уникнення примусового звернення стягнень на нього в рахунок заборгованості по кредитах, оскільки на той час їхня сімя почала переживати фінансові труднощі.

Свідок ОСОБА_8 суду пояснила, що працювала з покійним ОСОБА_5 багато років поспіль, добре знала його фінансове положення, оскільки була його фінансовим директором. Зазначила, що ОСОБА_5 багато брав кредитів на розвиток різнопланового бізнесу, однак за рахунок отриманих кредитних коштів частково покривав попередні боргові зобовязання, частково вкладав в якийсь з напрямків бізнесу, утримував волейбольний клуб або витрачав ці кошти іншим чином на власний розсуд. Обставини продажу будинку їй невідомі.

Свідок ОСОБА_9 суду пояснив, що він являється рідним братом позивачки, перебуває з нею в хороших сімейних стосунках, за життя чоловіка сестри ОСОБА_5 вони дружили сімями, проводили разом свята. Зазначив, що ОСОБА_5 неодноразово позичав в нього гроші. Він здогадувався, що в сімї його сестри в період 2008-2009 років були певні фінансові труднощі, але точно йому про це відомо не було. Перед укладенням спірного договору купівлі-продажу, позивач пропонувала йому «переоформити будинок на нього», однак він відмовився, оскільки на той час був державним службовцем, а тому був зобовязаний декларувати всі свої доходи. Тому, позивач з таким проханням пішла до матері його дружини відповідача у справі.

В якості доказів, підтверджуючих факт наявності боргів, стороною позивача надано наступні документи:

- копію кредитного договору №647/ФВК-07 від 13.08.2007 р., укладеного між ТзОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_5 (а.с.15-20);

- копію заяви АТ «УкрСиббанк» №137-011/1547 від 29 червня 2011 року, адресовану ОСОБА_1, з вимогою погасити прострочену заборгованість за кредитним договором від 20.03.2007 року (а.с.23);

- копію вимоги ПАТ «ОСОБА_10 Аваль» від 29.04.2011 року №3231 про погашення простроченої заборгованості за кредитним договором №014/1101/82/35502 від 11 травня 2007 року (а.с.25);

- копію повідомлення-вимоги ПАТ «Ерсте Банк» щодо необхідності виконати порушене зобовязання за кредитним договором №014/2628/2/09487 від 25 січня 2008 року(а.с.26-29);

- копію кредитного договору від 25 жовтня 2006 року, укладеного між нею та АТ «ОСОБА_10 Аваль», відповідно до якого ОСОБА_1 отримала кредитні кошти в розмірі 110 000 доларів США на проведення ремонту нерухомого майна (а.с.30-36);

- копію кредитного договору № 014/1107/73/29321 від 21 липня 2006 року, укладений між АППБ «Аваль» та ОСОБА_1, відповідно до умов якого остання отримала 21 326 доларів США кредитнитних коштів з метою придбання автомобіля «Пежо 307» (а.с.37-38).

Аналізуючи вказані документи, суд не вбачає доведеності тяжких життєвих обставин позивача, оскільки сам факт наявності укладених позивачем кредитних договорів та/або договорів забезпечення не свідчить про існування заборгованості за ними, а з отриманих позивачем листів-претензій з вимогами погашення кредитної заборгованості не вбачається загрози втрати нею будинку, який став предметом оспорюваного договору купівлі-продажу. Відомостей про наявність судових рішень про стягнення з неї заборгованості, співмірної вартості будинку, або відкритих виконавчих проваджень відносно неї станом на 25 січня 2009 року, ОСОБА_1 суду не надала.

Суд погоджується з доводами представника відповідача про те, що цілі отримання кредитних коштів позивачем не вказують на важке матеріальне становище її сімї.

Крім того, стороною позивача не доведено той факт, що на час укладення оспорюваного правочину будинок, що розташований за адресою: м. Луцьку по вул. Потебні, 95б, був єдиним її житлом.

Намагання позивача уникнути звернення стягнення на її майно чи обов'язку нести відповідальність за прострочені боргові зобовязання на думку суду не є тяжкою обставиною в розумінні ст. 233 ЦК України.

Тяжкими обставинами можуть бути: тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Необхідним критерієм для визнання правочину недійсним, з підстав передбачених вище, є доведення в судовому процесі нерозривного причино - наслідкового зв'язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин, чого суд в даній справі не вбачає.

Аналогічний правовий висновок був висловлений колегією суддів Верховного Суду України в постанові від 06.04.2016 року по справі № 6-551цс16.

Згідно приписів ст. 360-7 ЦПК України, висновок щодо застосування норми права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Враховуючи викладені обставини в їх сукупності, керуючись внутрішнім переконанням, суд критично оцінює доводи сторони позивача про те, що оспорюваний правочин було вчинено ОСОБА_1 під впливом тяжкої для неї обставини, оскільки даний факт не знайшов свого підтвердження в судовому засіданні та в письмових доказах, наявних в матеріалах справи, а, отже, ґрунтується на припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд також не погоджується з твердженням сторони позивача про укладення Договору на вкрай невигідних умовах, оскільки сторони правочину погодили істотні умови договору, в тому числі, щодо вартості будинку.

Аргумент позивача щодо неотримання коштів за спірним договором не узгоджується з приписами ст. 233 ЦПК України, а є належним для обґрунтування фіктивного чи удаваного правочину.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України).

Доводи позивача щодо початку перебігу позовної давності з часу отримання нею вимоги про звільнення житлового приміщення, суд не може прийняти до уваги, оскільки початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у заінтересованої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Так, позивач ОСОБА_1 була стороною оскарженого договору купівлі-продажу та була обізнаною про його умови з моменту його укладання, тобто з 25 січня 2009 року, а отже мала право оскаржити його протягом трьох років.

З урахуванням наведеного, суд вважає, що в ході судового розгляду справи не знайшли свого підтвердження належними, допустимими та достатніми доказами обставини, на які позивач посилалася в обґрунтування своєї позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: м. Луцьк, вул. Потебні, 95б, укладеного 25 січня 2009 року між сторонами, у зв'язку з чим у задоволенні позову належить відмовити.

Питання щодо судових витрат суд вирішує відповідно до положень ст. 88 ЦПК України. У зв'язку із відмовою в задоволенні позовних вимог судові витрати, понесені позивачем, відносяться на рахунок позивача.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 54, 57-61, 88, 208, ч. 3 ст. 209, ст. 212-215, 218, 222, 360-7 Цивільного процесуального кодексу України, на підставі 15,16, 203, 215, 233, 253, 254, 317 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою місто Луцьк, вулиця Потебні, № 95б від 25 січня 2009 року, - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Волинської області через Луцький міськрайонний суд Волинської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Луцького міськрайонного суду Гринь О.М.