Справа № 158/714/17 Головуючий у 1 інстанції: Костюкевич О.К.
Провадження № 22-ц/773/1201/17 Категорія: 5 Доповідач: Стрільчук В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 вересня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Стрільчука В.А.,

суддів - Здрилюк О.І., Карпук А.К.,

секретар судового засідання - Галицька І.П.,

з участю позивача ОСОБА_1, представника відповідачів ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння за апеляційними скаргами позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_5 на рішення Ківерцівського районного суду від 20 липня 2017 року,

в с т а н о в и л а :

У березні 2017 ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що з 03 листопада 2013 року він проживав разом із ОСОБА_3 у АДРЕСА_1 у будинку, належному їй.

ОСОБА_3 вирішила робити ремонт у вказаному домоволодіння, для чого придбала біде, умивальник з тумбочкою. 06 грудня 2013 року він за власні кошти придбав дзеркало з підсвіткою за 950 грн., 10 грудня 2013 року він з власної кредитної картки оплатив замовлені ОСОБА_3 пластикові вікна у розмірі 3 512 грн. і 11 грудня 2013 року - в розмірі 1 200 грн. 13 грудня 2013 року ОСОБА_3 повернула йому 4 720 грн. для погашення кредиту.

22 грудня 2013 року ним також було придбано пилосос, кухонні аксесуари та пральну машину на загальну суму 6 420 грн., з яких 3 420 грн. він оплатив із пенсійної картки, а на 3 000 грн. оформив кредит, який повністю погасив 04 березня 2014 року.

З лютого по вересень 2014 року ОСОБА_3 перебувала в Італії, а він проживав у її будинку, самостійно вів господарство.

З сином ОСОБА_3 - ОСОБА_4 у нього не склалися хороші стосунки, відповідач періодично погрожував йому і наполягав на його виселенні з будинку.

Весною 2015 року ОСОБА_3 з Італії повідомила йому про необхідність виїхати з будинку, що він і зробив у травні 2015 року. При цьому відповідач ОСОБА_4 не дозволив йому забрати дзеркало та пральну машину.

Вважаючи такі дії відповідачів порушенням його права власності, просив витребувати від ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на свою користь належне йому майно: дзеркало з підсвіткою та пральну машину LG/F 12B9LD.

Рішенням Ківерцівського районного суду від 20 липня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційних скаргах позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_5 просять скасувати це рішення і ухвалити нове рішення про задоволення позову, покликаючись на неповне з'ясування судом усіх фактичних обставин справи, неналежну оцінку доказів та порушення норм матеріального і процесуального права.

Апеляційні скарги підлягають відхиленню з таких мотивів.

Судом встановлено, що згідно з випискою по розрахунковій картці ОСОБА_1 22 грудня 2013 року ним було витрачено у магазині техніки «Делюкс» 3 420 грн., а 06 грудня 2013 року в магазині «Ремонт/будівництво» - 950 грн. (а. с. 4-7). 10 грудня 2013 року ним було сплачено у магазині «Ремонт/будівництво: Сантехніка» 3 512 грн., а 11 грудня 2013 року оплачено комунальні послуги через термінал в сумі 1 200 грн. (а. с. 8).

23 грудня 2013 року між позивачем та ПАТ «Банк Руский Стандарт» було укладено кредитний договір № 111382032 на суму 3 000 грн. з кінцевим терміном повернення 23 грудня 2014 року (а. с. 9-12).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач на обґрунтування своїх позовних вимог надав лише перелік майна, яким, на його думку, незаконно заволодів відповідач, проте не довів, що відповідачем йому не було компенсовано вартості цього майна, хоча і не заперечував отримання ним поштових переказів від позивача в період їх спільного проживання.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи і вимогам матеріального права.

Правовою підставою своїх позовних вимог ОСОБА_1 зазначив ст. 387 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України, відповідно до якої власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

За змістом наведеної правової норми обов'язковими для умовами задоволення вимоги власника про витребування його майна від іншої особи є: 1) наявність у позивача права власності на спірне майно; 2) незаконність (відсутність правових підстав) володіння цим майном у особи, в якої воно перебуває.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Отже тягар доказування вищезазначених обставин лежить на особі, яка заявила вимогу про витребування майна. Саме ця особа повинна довести, що майно належить їй на праві власності і що відповідач протиправно володіє цим майном.

Аналіз змісту позовної заяви, пояснень позивача ОСОБА_1 та представника відповідачів у судовому засіданні, письмових заперечень проти позову відповідача ОСОБА_3 (а. с. 76-78) дає підстави зробити висновок про те, що в період з 03 листопада 2013 року по травень 2015 року сторони проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Про це свідчать факти проживання позивача в будинку відповідача, ведення сторонами спільного господарства, придбання речей для спільного користування та подарунків для членів їх родин, отримання ОСОБА_1 грошових переказів від ОСОБА_3 та витрачання їх в інтересах сім'ї. Наведені обставини визнані сторонами, а тому вважаються доведеними згідно з положеннями ч. 1 ст. 61 ЦПК України.

Речі, які позивач просить витребувати від відповідача - дзеркало з підсвіткою та пральна машина - були придбані у грудні 2013 року, тобто під час їх проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

Відповідно до ст. 74 Сімейного кодексу (далі - СК) України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу «Право спільної сумісної власності подружжя» (статті 60-74).

Згідно зі ст. ст. 60, 61 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Оскільки спірне майно було набуте сторонами в період їх проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу за їх спільні кошти (пенсія позивача та кошти, отримані в кредит), це майно є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 При цьому остання набула його у законний спосіб. Отже відсутня одна з обов'язкових умов для витребування позивачем майна у його володільця, а саме - незаконність володіння цим майном відповідачем, що виключає задоволення позову з підстав, передбачених ст. 387 ЦК України.

Крім того, ОСОБА_1 всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України не доведено, що він є одноосібним власником спірного майна, тобто, що це майно було придбано ним за кошти, які належали йому особисто. Навпаки, зазначивши у позовній заяві джерела коштів на придбання майна, - пенсію та кредит, що були отримані ним у період проживання однією сім'єю з ОСОБА_3, позивач фактично підтвердив виникнення у сторін права спільної сумісної власності на спірне майно.

Згідно зі ст. ст. 63, 68 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

З наведеного випливає, що співвласник майна, яке перебуває у спільній сумісній власності, не має права на витребування його в іншого співвласника без згоди останнього.

Що стосується позовної вимоги, заявленої ОСОБА_1 до сина ОСОБА_3 - ОСОБА_4, то вона не може бути задоволена, оскільки, як зазначалося вище, розпорядження майном, що є об'єктом спільної сумісної власності, в тому числі і витребування цього майна в іншої особи, здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою. Співвласник майна ОСОБА_3 не давала згоди ОСОБА_1 на витребування їх спільного майна у ОСОБА_4

Виходячи з викладеного, давши правильну оцінку обставинам справи, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Не надання відповідачами доказів компенсації позивачу вартості придбаного майна ніяким чином не впливає на правильність вирішення спору по суті. Враховуючи правовий режим спірного майна як спільної сумісної власності позивача ОСОБА_1 і відповідача ОСОБА_3, доказування вказаної обставини не потребується. Те ж саме стосується і доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 про ненадання йому судом можливості подати докази на спростування заперечень відповідача.

Наявні в оскаржуваному рішенні описки, які полягають у помилковому зазначенні прізвища позивача в мотивувальній частині рішення та посиланні на ст. 349 ЦК України, яка не поширюється на спірні правовідносини, також не вплинули на правильність вирішення справи, а тому не є підставою для скасування правильного по суті і справедливого рішення (ч. 2 ст. 38 ЦПК України).

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 219 ЦПК України суд може з власної ініціативи або за заявою осіб, які беруть участь у справі, виправити допущені у судовому рішенні описки чи арифметичні помилки.

Отже позивач вправі звернутися до суду, який ухвалив оскаржуване рішення, із заявою про виправлення описок.

Як вбачається з журналу судового від 20 липня 2017 року, в якому було ухвалене оскаржуване рішення, представник позивача ОСОБА_5 не приймав у ньому участь. Тому не зазначення вказаної особи в рішенні відповідає вимогам ст. 215 ЦПК України щодо змісту рішення суду.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не забезпечив рівності прав позивача з правами сторони відповідача, є безпідставними і спростовуються матеріалами справи, згідно з якими у справі було проведено три судових засідання - 25 квітня 2017 року, 06 червня 2017 року та 20 липня 2017 року, - в яких ОСОБА_1 приймав участь (а. с. 66, 84, 87), він був забезпечений безоплатною правовою допомогою адвоката (а. с. 54, 55) і не обмежувався у можливості подання доказів та доведення перед судом їх переконливості.

Неналежна, на думку позивача, оцінка судом наданих сторонами доказів, свідчить про його незгоду з прийнятим рішенням, однак, враховуючи наведені вище обставини справи та вимоги законодавства, не є підставою для скасування судового рішення.

Що стосується неналежного, на думку ОСОБА_1, виконання його представником адвокатом ОСОБА_5 своїх обов'язків, то зазначена обставина не відноситься до предмета доказування у даній справі. Разом з тим, за наявності у позивача обґрунтованих підстав для висновку про порушення адвокатом його прав він може звернутися з відповідною скаргою до кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури в порядку, визначеному ст. 36 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Таким чином, доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду та встановлених ним обставин справи і не містять передбачених законом підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Ківерцівського районного суду від 20 липня 2017 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді