У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2017 року м. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Попович О.В., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 09 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_6, про визнання недійсними договорів дарування та стягнення моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а:

У лютому 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що перебувала у шлюбі з відповідачем, який рішенням Галицького районного суду Івано-Франківської області від 03 листопада 2015 року розірвано. На даний час в Галицькому районному суді Івано-Франківської області перебуває справа про поділ спільного майна подружжя. Садовий будинок з господарськими будівлями та спорудами та земельна ділянка площею 0,621 га є їх спільною сумісною власністю. Ухвалою Галицького районного суду Івано-Франківської області від 11 лютого 2016 року накладено арешт на дане майно. Однак, відповідач до часу виконання ухвали про накладення арешту 17 лютого 2016 року відчужив майно, подарувавши їхньому сину ОСОБА_4 без її згоди, тим самим унеможливив вирішення спору про поділ майна.

Посилаючись на вказані обставини ОСОБА_2 просила скасувати договір дарування від 17 лютого 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Галицького районного нотаріального округу Дзерою Л.О., яким ОСОБА_5 подарував садовий будинок з господарськими будівлями та спорудами та земельну ділянку площею 0,621 га, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1; стягнути з ОСОБА_5 на її користь 20 000 грн у відшкодування завданої моральної шкоди.

Заочним рішенням Галицького районного суду Івано-Франківської області від 18 липня 2016 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір дарування садового будинку загальною площею 75 кв.м з господарськими будівлями та спорудами: сараєм площею 18,1 кв.м, прибудовою 13,1 кв.м колонкою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, укладений 17 лютого 2016 року між ОСОБА_5 та представником ОСОБА_4 - ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Галицького районного нотаріального округу Дзерою Л.О.

Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки загальною площею 0,0621 га, що знаходиться за адресою: Івано-Франківська область, Галицький район, с. Бовшів, урочище «Касова гора», кадастровий номер НОМЕР_1, укладений 17 лютого 2016 року між ОСОБА_5 та представником ОСОБА_4 - ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Галицького районного нотаріального округу Дзерою Л.О.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 20 000 грн моральної шкоди.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 09 листопада 2016 року заочне рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 18 липня 2016 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про стягнення 20 000 грн завданої моральної шкоди скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанцій та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» ВССУ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним судом.

У зв'язку з цим скарга підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до частини 2 статті 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ознайомившись із змістом касаційної скарги та судовими рішеннями, у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваним договором дарування порушені права позивача, яка письмової згоди на відчуження спільного майна не давала, на спірний об'єкт відчуження за договором дарування, за її заявою було накладено арешт в порядку виконання судового рішення у справі про поділ спільного майна, а укладення оспорюваного договору дарування між сторонами та перехід до іншої особи права власності на це майно унеможливлює звернення стягнення на нього при виконанні рішення про поділ цього ж майна.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про стягнення 20 000 грн завданої моральної шкоди та ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні зазначених позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивач не навела фактів спричинення моральної шкоди та не надала доказів спричинення такої шкоди.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

За нормами частини ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі.

Законодавством не передбачено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з підстави його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна.

Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Так, п. 6 ст. 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України та ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку можна дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Стаття 216 ЦК України визначає особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Правові наслідки, передбачені ст. 216 ЦК України, застосовуються лише за наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, установленого ст. 215, 216 ЦК України.

Такий висновок узгоджується з позицією Верховного Суду України висловленою у постанові № 6-1587цс16 від 12 жовтня 2016 року, яка у силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Суд апеляційної інстанції, правильно встановив характер спірних правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав лише для часткового задоволення позову ОСОБА_2

Доводи у касаційній скарзі не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судом допущено порушення норм матеріального та процесуального права, які давали б підстави для скасування оскаржуваного судового рішення, а фактично зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду з їх оцінки.

Відповідно до пункту 5 частини 4 статті 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Керуючись ст. п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и л а:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 09 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_6, про визнання недійсними договорів дарування та стягнення моральної шкоди, відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О.В. Попович