Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1580/17 Головуючий у суді І-ї інстанції Бершадська О. В.
Доповідач Кіселик С. А.
РІШЕННЯ

Іменем України

07.09.2017 колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

Головуючого судді: Кіселика С.А.

Суддів: Чельник О.І., Черненко В.В.

За участю секретаря: Двоєнко А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Кіровського районного суду м.Кіровограда від 22 червня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначив, що він є власником 13/25 часток житлового будинку з частиною господарських будівель та споруд, що знаходиться у АДРЕСА_1. В даному будинку зареєстрований та фактично проживає з 13 червня 1961 року. ОСОБА_3 перебуває з ним у шлюбі, але вони вже тривалий час разом не проживають. ОСОБА_3 зареєстрована в даному будинку, але фактично не проживає з 2000 року по даний час. ОСОБА_4 добровільно виїхала з будинку і проживає окремо. Поважні причини не проживання відповідачів в будинку відсутні. Домовленості стосовно проживання відповідачів у будинку між ними не має.

Просив визнати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такою, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 22 червня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 звернувся до Апеляційного суду Кіровоградської області з апеляційною скаргою.

В апеляційній скарзі просить скасувати рішення і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, в зв'язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи неправильним застосуванням норм матеріального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції відповідно до ст.303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із наступних підстав.

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що позивач та відповідач ОСОБА_3 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 10 грудня 1983 року (а.с.6). Від шлюбу мають доньку ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, яка після шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_4.

ОСОБА_3 у даному будинку, зареєстрована з 29.02.1984 року, а ОСОБА_4 зареєстрована з 15.11.2000 року (а.с.16, 24, 28).

Право власності на 13/25 частин будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, по АДРЕСА_1 ОСОБА_2 набув відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_8 виданого 20 травня 2016 року. Дана обставина підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно ( а.с. 11-12). Крім того, на момент реєстрації відповідачів у даному будинку, власником 13/25 часток будинку була мати позивача ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя.

Відмовляючи у задоволенні позову суд зазначив, що позивач, який став власником будинку лише 20.05.2016 року, звернувся до суду із позовом про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом - 5 січня 2017 року, тобто без дотримання вимог щодо річного строку не проживання встановленого ч. 2 ст. 405 ЦК України.

Крім того, суд першої інстанції критично віднісся до наданих позивачем письмових доказів: - актів від 20 квітня 2014 року, 5 лютого 2015 року, 12 листопада 2015 року та 30 червня 2016 року, оскільки в них не зазначено з якого саме часу відповідачі не проживають у будинку та не наведено причин їх не проживання, У актах відсутні відомості про те чи обстежувався або оглядався будинок, відсутні відомості на підставі яких об'єктивних відомостей встановлено факт тривалого не проживання відповідачів у будинку та відсутність їх особистих речей.

Разом із цим суд дав оцінку та послався на акти надані відповідачами, які підписані тими ж самими свідками, що і акти надані позивачем, якими встановлено, що відповідачі не проживали у будинку: - ОСОБА_4 з серпня 2016 року у зв'язку із тим, що позивач чинить їй перешкоди у цьому, а ОСОБА_3 не проживає з 2005 року по причині несприятливих умов для проживання та за станом здоров'я.

Колегія суддів не погоджується із рішенням суду із наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає.

Колегією суддів встановлено, що позивач та відповідач ОСОБА_3 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 10 грудня 1983 року (а.с.6), однак разом, однією сімєю не проживають з 2000 року. Від шлюбу мають доньку ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, яка після шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_4 і проживає окремо від позивача створивши свою сім'ю.

ОСОБА_3 у даному будинку, зареєстрована з 29.02.1984 року, а ОСОБА_4 зареєстрована з 15.11.2000 року (а.с.16, 24, 28).

На момент реєстрації відповідачів у даному будинку власником 13/25 часток будинку була мати позивача ОСОБА_8 відповідачі були вселені та проживали в будинку з дозволу власника як члени її сім'ї.

Позивач звернувся до суду із позовом про визнання його дружини та доньки такими що втрати право користування житлом з підстав передбачених ч. 2 ст. 405 ЦК України, тобто як колишніх членів сім'ї його матері, які без поважної причини не проживають у цьому житлі понад один рік.

Звертаючись із таким позовом позивач визнавав, що відповідачі вселились до житла, яке на даний час є його власністю, як члени його сім'ї та власника житла, якою на час вселення була його мати - ОСОБА_8 Законність вселення та проживання відповідачів у даному житлі позивач не оспорює.

Тобто відповідачі, вселяючись до будинку, перебували у статусі членів сім'ї як колишнього власника будинку так і теперішнього.

Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

На позивача, як особу яка ставить питання щодо виселення членів своєї сім'ї, покладається обов'язок довести, що вони не проживають у житлі, яке є його власністю понад один рік.

Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частинами 1 та 2 ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, а обов'язок надання доказів покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі.

Цивільним процесуальним законодавством збирання доказів судом, за власної ініціативи, не передбачено і визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст. 10 ЦПК України).

Доказами які б підтверджували не проживання відповідачів за місцем їх реєстрації можуть бути покази свідків, та акти про відсутність відповідачів у місці реєстрації.

Позивач надав до суду, як доказ відсутності відповідачів за місцем реєстрації, акти від 20 квітня 2014 року, 5 лютого 2015 року, 12 листопада 2015 року та 30 червня 2016 року.

Крім того, факт не проживання відповідачів у будинку позивача підтверджується наданними відповідачами актами про встановлення фактичного проживання від 06 травня 2017 року, складеними головою квартального комітету в присутності свідків.

В той же час, колегія суддів не приймає як доказ інформацію, яка міститься у даних актах щодо дати з якої в даному будинку не проживає відповідач ОСОБА_4, оскільки ця інформація суперечить іншим доказам по справі, а саме раніше складеним актам затвердженим головою квартального комітету (а.с. 47 -50).

Крім того, суду не надано жодного підтвердження, що зазначена в актах від 06 травня 2017 року інформація щодо причин не проживання відповідачів у будинку позивача є достовірною. В актах не зазначено джерело отримання даної інформації.

Матеріали справи не містять доказів того, що відповідач ОСОБА_3 не проживає у будинку з 2005 року у зв'язку із тим, що за станом здоров'я потребує стороннього догляду, який позивач їй не може забезпечити.

Також під час розгляду справи встановлено, що відповідач ОСОБА_4 не проживає у даному будинку у зв'язку із переїздом у інше місце проживання після створенням власної сім'ї.

Таким чином, колегія суддів вважає за встановлене, що в судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт відсутності відповідачів без поважної причини понад один рік у будинку за місцем реєстрації.

Висновок суду першої інстанції, про те що позивач не набув права для звернення до суду із позовом про втрату відповідачами права користування житлом, так - як не пройшло одного року з часу коли позивач став власником будинку, не ґрунтується на законі, оскільки із аналізу положень ч.2 ст. 405 ЦК України вбачається, що підставою для втрати права на користування житлом є відсутність члена сім'ї без поважних причин понад один рік. При цьому Законом не встановлено строк після спливу якого інший власник, який входив разом із відповідачами до складу членів сім'ї попереднього власника набуває право на звернення із позовом про визнання такими, що втратили право на користування колишніх членів його та попереднього власника сім'ї

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла переконання, що рішення суду ухвалено із порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, судом дано неправильну оцінку наданим сторонами доказам.

Зазначені обставини відповідно до положень ст.309 ЦПК України є підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст.303,307,309,313-314,316,317,319,325 ЦПК України колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Кіровського районного суду м.Кіровограда від 22 червня 2017 року скасувати.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житлом за адресою: АДРЕСА_1.

Визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житлом за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судовий збір по 551 гр. 20 коп. з кожної.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя : С.А.Кіселик

Судді : О.І. Чельник

В.В.Черненко