Справа № 355/162/17 Головуючий у І інстанції Коваленко К. В.
Провадження № 22-ц/780/3937/17 Доповідач у 2 інстанції Верланов С. М.
Категорія 55 07.09.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

07 вересня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді - Верланова С.М.,

суддів - Приходька К.П., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря - Воробей В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Баришівського районного суду Київської області від 22 травня 2017 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Орлан-Транс-Груп» до ОСОБА_2 про стягнення збитків,

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2017 року товариство з обмеженою відповідальністю «Орлан-Транс-Груп» (далі - ТОВ «Орлан-Транс-Груп») звернулося до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що 11 травня 2016 року ОСОБА_2 було прийнято на роботу до Львівської філії ТОВ «Орлан-Транс-Груп» на посаду водія. Виконуючи свої трудові обов'язки, відповідач неодноразово перебував у службових відрядженнях в межах України та за кордоном, у зв'язку з чим йому були видані пластикові картки товариства з обмеженою відповідальністю «Вог Рітейл», які призначені для заправки дизельним пальним транспортних засобів. Позивач зазначав, що під час виконання чергових перевезень на автопоїзді ОСОБА_2 допускав перевитрати пального, чим завдав позивачу збитки на загальну суму 89 699 грн. 53 коп. Наказом від 10 жовтня 2016 року відповідача було звільнено з роботи з 12 вересня 2016 року на підставі п.4 ст.40 КЗпП України. Проте відповідач завдані позивачу збитки у розмірі 89 699 грн. 53 коп. не відшкодував. Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь збитки у розмірі 89 699 грн. 53 коп.

Заочним рішенням Баришівського районного суду Київської області від 22 травня 2017 року позов ТОВ «Орлан-Транс-Груп» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Орлан-Транс-Груп» заборгованість у розмірі 89 699 грн. 53 коп. та судовий збір у розмірі 1 600 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що суд першої інстанції не з`ясував причини перевитрати пального та не звернув уваги на те, що позивачем не надано доказів на підтвердження наявності його вини та умисного заподіяння матеріальної шкоди позивачу. Також вказує, що суд першої інстанції не врахував, що з наказом позивача від 11 серпня 2010 року №45 «Про затвердження тимчасових базових лінійних норм витрат палива» та з наказом від 08 червня 2015 року №29 «Про впровадження єдиних правил заправки дизельним пальним при виконанні транспортного завдання», він не був ознайомлений. Вважає, що базові лінійні норми витрат пального позивачем застосовані неправильно, оскільки відповідно до вказаного вище наказу позивача від 11 серпня 2010 року №45 вони визначені без урахування коефіцієнту, який встановлений наказом Міністерства транспорту України від 10 лютого 1998 року №43 «Про затвердження витрат і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті».

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення учасників судового процесу, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що згідно наказу №57-кф від 10 травня 2016 рокувідповідач ОСОБА_2був прийнятий на роботу з 11 травня 2016 року водієм на Львівську філію ТОВ «Орлан-Транс-Груп» в автомобільну колону №2, з повною індивідуальною матеріальною відповідальністю, з оплатою праці згідно відпрацьованого часу (а.с.10).

Наказом №122-кф від 10 жовтня 2016 року ОСОБА_2 звільнено з автомобільної колони №2 з 12 вересня 2016 року на підставі п.4 ст.40 КЗпП України (а.с.11).

Наказом №45 від 11 серпня 2010 року Львівською філією ТОВ «Орлан-Транс-Груп» затверджено базову лінійну норму витрати палива та коефіцієнт на виконання транспортної роботи для вантажних автомобілів (а.с.38-42).

Наказом №29 від 08 червня 2015 року ТОВ «Орлан-Транс-Груп» впроваджено єдині правила заправки дизельним пальним при виконанні транспортного завдання (а.с.43).

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач ОСОБА_2, перебуваючи у службовому відрядженні по маршруту Україна - Молдова - Україна згідно подорожнього листа №641056 від 25 травня 2016 року під час перевезення на вантажному автомобілі допустив перевитрату пального в об'ємі 358 літрів на загальну суму 7 512 грн. 53 коп. Також відповідач допустив порушення норм наказу №29 від 08 червня 2015 року «Про впровадження єдиних правил заправки дизельним пальним при виконанні транспортного завдання», а саме, при заправках вантажного автомобіля 13 червня 2016 року, 14 червня 2016 року, 16 червня 2016 року, 17 червня 2016 року, 21 червня 2016 року та 23 червня 2016 року кількість придбаного ним палива в баках перевищувала реальний об'єм баків автомобіля, чим завдано підприємству збитки на загальну суму 13 800 грн. 61 коп. Загальний розмір збитків, завданих відповідачем при виконанні даного перевезення становить 21 313 грн. 14 коп.

Під час виконання перевезення на вантажному автомобілі за маршрутом Україна-Молдова-Україна згідно подорожнього листа №641096 від 23 червня 2016 року відповідач ОСОБА_2 допустив перевитрату пального в об'ємі 298 літрів на загальну суму 6 252 грн. 08 коп. Також відповідач допустив порушення норм наказу №29 від 08 червня 2015 року «Про впровадження єдиних правил заправки дизельним пальним при виконанні транспортного завдання», а саме, при заправці вантажного автомобіля 27 червня 2016 року кількість палива в баках перевищила реальний об'єм баків автомобіля, чим завдано підприємству збитки на загальну суму 1 442 грн. 29 коп. Загальний розмір збитків, завданих відповідачем при виконанні даного перевезення становить 7 694 грн. 37 коп.

Під час виконання перевезення на вантажному автомобілі за маршрутом Україна-Молдова-Україна згідно подорожнього листа №641364 від 11 липня 2016 року відповідач ОСОБА_2 допустив перевитрату пального в об'ємі 368 літрів на загальну суму 7 566 грн. 83 коп. Також відповідач допустив порушення норм наказу №29 від 08 червня 2015 року «Про впровадження єдиних правил заправки дизельним пальним при виконанні транспортного завдання», а саме, при заправках вантажного автомобіля 19 липня 2016 року, 21 липня 2016 року, 24 липня 2016 року, 26 липня 2016 року, 27 липня 2016 року, двічі 29 липня 2016 року та 04 серпня червня 2016 року кількість придбаного ним палива в баках перевищувала реальний об'єм баків автомобіля, чим завдано підприємству збитки на суму 30 941 грн.28 коп. Загальний розмір збитків, завданих відповідачем при виконанні даного перевезення становить 38 508 грн. 11 коп.

Під час виконання перевезення на вантажному автомобілі за маршрутом Україна-Молдова-Україна згідно подорожнього листа №641382 від 04 серпня 2016 року відповідач ОСОБА_2 допустив перевитрату пального в об'ємі 678 літрів на загальну суму 14 156 грн. 32 коп. Також відповідач допустив порушення норм наказу №29 від 08 червня 2015 року «Про впровадження єдиних правил заправки дизельним пальним при виконанні транспортного завдання», а саме, при заправці вантажного автомобіля 08 серпня 2016 року кількість придбаного ним палива в баках перевищувала реальний об'єм баків автомобіля, чим завдано підприємству збитки на суму 2034 грн. 89 коп. Крім того, відповідачем не дотримано норми вказаного наказу №29 від 08 червня 2015 року «Про впровадження єдиних правил заправки дизельним пальним при виконанні транспортного завдання» щодо кількості палива в баках автомобіля при в`їзді на територію України з території Молдови та кількості палива при в`їзді з території України на територію Молдови, чим завдав підприємству збитки у вигляді різниці вартості палива на території України та Молдови на загальну суму 4 852 грн. 22 коп. Загальний розмір збитків, завданих відповідачем при виконанні даного перевезення становить 19 008 грн. 54 коп.

Під час виконання перевезення на вантажному автомобілі за маршрутом Україна-Молдова-Україна згідно подорожнього листа №641308 від 06 вересня 2016 року відповідач ОСОБА_2 допустив перевитрату пального в об'ємі 151 літр на загальну суму 3 175 грн. 37 коп.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що з вини відповідача ОСОБА_2 позивачу ТОВ «Орлан-Транс-Груп» заподіяно матеріальну шкоду, яка полягає у перевитраті пального на суму 89 699 грн. 53 коп.

Однак з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з таких підстав.

Відповідно до п.6 ст.134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації у випадках, коли відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», матеріальна відповідальність в повному розмірі на підставі п.6 ст. 134 КЗпП України покладається на працівника у випадках, передбачених окремими законодавчими актами. За чинним законодавством така відповідальність може бути покладена, зокрема, за шкоду, заподіяну перевитратою пального на автомобільному транспорті.

Відповідно до Постанови Верховної Ради України «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР від 12 вересня 1991 № 1545-ХІІ, у зв'язку з Постановою Верховної Ради України від 24 серпня 1991 року «Про проголошення незалежності України» (1427-12) та прийняттям Акта проголошення незалежності України встановлено, що до прийняття відповідних актів законодавства України на території республіки застосовуються акти законодавства Союзу РСР з питань, які не врегульовані законодавством України, за умови, що вони не суперечать Конституції і законам України.

Так, відповідно до підпункту «в» пункту 14 Постанови ЦК КПРС, Ради Міністрів СРСР «Про підвищення ефективності використання автотранспортних засобів у народному господарстві, посилення боротьби з приписками при перевезенні вантажів автомобільним транспортом та забезпечення цілості паливно-мастильних матеріалів» від 05 серпня 1983 року № 759, яка є чинною, за перевитрату палива понад затверджених норм з вини працівників автомобільного транспорту з них утримується 100 відсотків вартості перевитраченого автомобільного палива.

Згідно з пунктом 6.7 Інструкції з обліку надходження і витрачання паливно-мастильних матеріалів і єдиних талонів на відпуск нафтопродуктів на підприємствах, в організаціях, колгоспах і радгоспах, затвердженої Державним комітетом СРСР по забезпеченню нафтопродуктами 3 лютого 1984 року №01/21-8-72, яка є чинною, на підставі прийнятого керівником підприємства рішення вартість перевитраченого палива понад затверджені норми підлягає стягненню з водіїв транспортних засобів.

Відповідно до вимог ст.ст.130, 138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу, тобто фактів винних протиправних дій бездіяльності працівника, внаслідок порушення покладених на нього трудових обов'язків.

Відповідно до правової позиції, яка міститься у постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі №6-1267цс16 за позовом ТОВ «Орлан-Транс-Груп» суди при вирішенні подібних справ повинні з`ясувати причини перевитрати пального та встановити наявність чи відсутність вини та умисного заподіяння працівником майнової шкоди підприємству, що є обов'язковою складовою відповідальності працівників автомобільного транспорту за перевитрату палива.

Зазначена правова позиція Верховного Суду України відповідно до ч.1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Крім того, у ч. 4 ст. 60 ЦПК України визначено, що доказування (а, отже, і рішення суду) не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

По справі встановлено, що наказом №45 від 11 серпня 2010 року Львівською філією ТОВ «Орлан-Транс-Груп» затверджено базову лінійну норму витрати палива та коефіцієнт на виконання транспортної роботи для вантажних автомобілів, а наказом №29 від 08 червня 2015 року ТОВ «Орлан-Транс-Груп» впроваджено єдині правила заправки дизельним пальним при виконанні транспортного завдання, порушення відповідачем яких позивач обґрунтовує свої позовні вимоги.

Однак матеріали справи не містять даних про те, що ОСОБА_2 був ознайомлений з вказаними вище наказами і таких доказів позивач відповідно до вимог ст.ст.57, 60 ЦПК України суду не надав.

Крім того, колегія вважає, що наказ №45 від 11 серпня 2010 року «Про затвердження тимчасових базових лінійних норм витрат палива» не відповідає положенням наказу Міністерства транспорту України № 143 від 10 лютого 1998 року «Про затвердження витрат і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті».

Так, відповідно до наказу Міністерства транспорту України № 43 від 10 лютого 1998 року «Про затвердження витрат і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті» встановлено витрати дизельного палива - від 0,55 л до 1,3 л на 100 ткм, а згідно наказу позивача №45 від 11 серпня 2010 року Про затвердження тимчасових базових лінійних норм витрат палива» встановлено норму витрат дизельного палива - 0,45 л/100 ткм.

Крім того, у наказі Міністерства транспорту України № 43 від 10 лютого 1998 року встановлено також такі види норм витрат палива, а саме: базову лінійну норму автомобіля на 100 км.; норму на виконання транспортної роботи (враховує додаткові витрати палива при русі автомобіля з вантажем) на 100 тонно-кілометрів; норму на одну тону спорядженої маси; норму на їзду з вантажем; базову норму на роботу автономного обігрівача - на одну годину його роботи. Також встановлено тимчасові норми витрат палива і мастильних матеріалів з відповідними коефіцієнтами коригування по відношенню до базової лінійної норми. Пунктом 3.1 вказаного наказу передбачено такі коефіцієнти коригування у таких випадках: робота у нічний час, у гірській місцевості та на маршрутах з особливим рельєфом, експлуатація автотранспорту на маршрутах з горбистим рельєфом, робота в міських умовах, робота у холодну пору.

Однак, наказом №45 від 11 серпня 2010 року «Про затвердження тимчасових базових лінійних норм витрат палива» не передбачено таких коригуючих коефіцієнтів, а також додаткові витрати пального на роботу автомобільного транспорту у холодну пору року, у гірській місцевості або на маршрутах з горбистим рельєфом, на роботу в міських умовах, занижено норму витрат дизельного пального на виконання транспортних робіт.

Також колегія суддів враховує, що на перевитрати пального впливає ряд чинників: робота в гірській місцевості та/або на маршрутах з горбистим рельєфом, на дорогах зі складним планом, в міських умовах, із частими зупинками, яка потребує зниження швидкості, поїздка на автомобілі з тривалим строком експлуатації, швидкість руху автомобіля, стан автомобільних доріг, технічний стан автомобіля та паливної системи.

Як вбачається з пояснень відповідача та матеріалів справи, зокрема з подорожніх листів, у яких визначено маршрути, відповідач працював у складних дорожніх умовах (в гірській місцевості, на маршрутах з горбистим рельєфом, на дорогах зі складним планом, в міських умовах). Вантажний автомобіль, на якому він здійснював перевезення, експлуатується тривалий час.

Позивачем не надано доказів про належний стан паливної системи вантажного автомобіля, на якому ОСОБА_2 здійснював перевезення, її технічну характеристику.

При визначенні розміру шкоди, зокрема по маршруту від 04 серпня 2016 року позивач вказав, що її розмір становить різницю між вартістю палива на Україні та у Молдові, однак дані факти позивачем не доведені.

Кім того, вирішуючи спір, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що відповідач не підписував подорожні листи та звіти до них з розрахунками перевитрат пального, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги (а.с.12-16, 18-20, 22-26, 28-32, 34-36), що свідчить про те, що відповідач не визнавав свою вину у заподіянні позивачу матеріальної шкоди.

Надані позивачем акти, які складені комісією у складі начальника служби перевезень ОСОБА_3 та начальника колони автомобільної №2 ОСОБА_4 про те, що ОСОБА_2 не з`являвся для підписання подорожних листів та звітів до них з розрахунками перевитрат пального (а.с.17, 21, 27, 33, 37), також не свідчать про те, що відповідач визнавав свою вину у заподіянні позивачу матеріальної шкоди.

Встановлено, що автомобіль, який використовував відповідач був обладнаний бортовим комп'ютером, який фіксував пройдений кілометраж та середні витрати палива на 100 км пробігу. Доказів того, що відповідач ухилявся від маршруту, вчинив будь-які інші порушення, апеляційним судом не встановлено.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги закону та встановлені обставини справи, колегія суддів вважає, що позивачем не надано доказів наявності вини та умисного заподіяння ОСОБА_2 матеріальної шкоди ТОВ «Орлан-Транс-Груп», що є обов'язковою складовою відповідальності працівників автомобільного транспорту за перевитрату палива.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги ТОВ «Орлан-Транс-Груп»є недоведеними.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції у порушення вимог ст.ст.212-214 ЦПК України наведеного не врахував, належної оцінки наведеним вище обставинам, які мають значення для правильного вирішення справи, не надав, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про задоволення позову ТОВ «Орлан-Транс-Груп».

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст.309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову в позові ТОВ «Орлан-Транс-Груп» з наведених вище підстав.

Згідно з ч.1 і ч.5 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При подачі апеляційної скарги ОСОБА_2 сплатив судовий збір у розмірі 1 760 грн. Оскільки колегія суддів ухвалює нове рішення і в позові ТОВ «Орлан-Транс-Груп» відмовляє, то з позивача на користьОСОБА_2 підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 1 760 грн.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Баришівського районного суду Київської області від 22 травня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю «Орлан-Транс-Груп» до ОСОБА_2 про стягнення збитків відмовити.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Орлан-Транс-Груп» на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1 760 грн.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді