Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11.01.2017 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд в особі:

головуючого судді - Бедьо В.І.

при секретарі - Пазяк С.М.

за участю представника позивача - ОСОБА_1

відповідача - ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3

відповідача - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Ужгороді справу за позовом Ужгородського торговельно-економічного коледжу Київського національного торговельно-економічного університету до ОСОБА_2, ОСОБА_4, які також діють в інтересах неповнолітніх ОСОБА_5, ОСОБА_6, з третіми особами без самостійних вимог на стороні позивача ОСОБА_7 освіти та науки України, Київський національний торгово-економічний університет про виселення з студентського гуртожитку без надання іншого житлового приміщення та стягнення заборгованості за оренду, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом про виселення з гуртожитку без надання іншого житлового приміщення та стягнення заборгованості за договором оренди.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує наступним.

На підставі витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права державі в особі МОНУ належить студентський гуртожиток, який перебуває на балансі та на праві господарського відома КНТЕУ в інтересах якого діє директор УТЕК КНТЕУ ОСОБА_8 на підставі довіреності № 54/28 від 03.08.2016 року.

У даному гуртожитку в блоці № 109 проживає ОСОБА_2 з членами сімї, які на думку позивача незаконно займають спільне житлове приміщення, не маючи жодних документів на право проживання у студентському гуртожитку УТЕК КНТЕУ та систематично пошкоджують майно позивача.

Крім того позивач вказує на те, що на даний час у відповідача виникла заборгованість по оплаті за оренду житлового приміщення у розмірі 4063, 69 грн.

На підставі наведеного позивач просить суд виселити з студентського гуртожитку УТЕК КНТЕУ в м. Ужгород, вул. Декабристів, 39/блок 109 без надання іншого житлового приміщення ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, зобовязати відповідачів протягом 7 днів знятися з реєстрації за вказаною адресою та стягнути з них на користь позивача заборгованість за оренду житлового приміщення в сумі 4063 , 69 грн. та судові витрати по справі.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав повністю, надав суду пояснення, аналогічних викладеним в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник, відповідач ОСОБА_9 в судовому засіданні позов не визнали, просили відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Представники третіх осіб без самостійних вимог на стороні позивача ОСОБА_7 освіти та науки України, Київського національного торгово-економічного університету в судове засідання не зявилися, хоч своєчасно повідомлялись про дату та час судових засідань, про причину неявки суд не повідомили.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4М, вивчивши матеріали справи, дослідивши належним чином наявні в матеріалах справи письмові докази, встановив наступні обставини.

ОСОБА_10 із державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 15.12. 2014 року (а. .с. 7) ОСОБА_7 освіти і науки України ( м. Київ, проспект Перемоги, 10) на праві державної власності належить Будівля гуртожитку після реконструкції з надбудовою мансардного поверху, обєкт житлової нерухомості за адресою: Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Декабристів, буд. 39.

З доданого до матеріалів справи ОСОБА_10 із державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 02.04.2015 року вказана будівля гуртожитку перебуває на праві господарського відання Київського національного торговельно-економічного університету ( , адреса: 02156, м. Київ, вул. Кіото, буд. 19).

Підставою для зазначеної реєстрації слугував наказ ОСОБА_7 освіти і науки України № 459 від 21.04.2016 року, що міститься в матеріалах цивільної справи.

На підставі довіреності № 54/28 від 13.08.2015 року Київський національний торговельно-економічний університет в особі ОСОБА_11 уповноважив директора Ужгородського теорговельно-економічного коледжу Київського національного торговельно-економічного університету ОСОБА_8 діяти від імені університету відповідно до повноважень, наданих довіреністю.

Представник позивача в судовому засіданні пояснив, що у вищевказаному гуртожитку в блоці № 109 проживає відповідач ОСОБА_2 та члени його сімї, зокрема дружина - ОСОБА_4 та неповнолітні діти - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Вказану обставину також не заперечили відповідачі та представник відповідача, які надали в судовому засіданні копії паспортів, з яких вбачається, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 з 05.02.2008 року зареєстровані за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3.

Позивач вказує на те, що відповідачі незаконно займають спірне житлове приміщення, окільки жодних документів на право проживання в студентському гуртожитку УТЕК КНТЕУ не мають. Крім того зазначають, що такі систематично пошкоджують майно позивача, вчиняють самовільні реконструкції житлових приміщень тощо.

Вказані обставини стали підставою для звернення позивача до суду з вимогами щодо виселення відповідачів із гуртожитку.

Виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло.

Правова регламентація житлових правовідносин здійснюється Конституцією України; Житловим кодексом УРСР, Цивільним кодексом України, Цивільним процесуальним кодексом України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», та іншими нормативно-правовими актами України з житлових питань.

Порядок надання жилої площі в гуртожитках підприємств, установ, організацій, користування та виселення з гуртожитків, їх утримання у 1988 році на момент виникнення спірних правовідносин регулювався статтями 127-132 Житлового кодексу УРСР та Примірним положенням про гуртожитки, затвердженим постановою Ради Міністрів УРСР від 03.06.1986 року за №208.

Відповідно до ст. 127 ЖК України для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в м. Києві ради народних депутатів.

Приписами п. 2 розділу 1 Примірного положення про гуртожитки № 208 від 03.06.1986 року ( діючого на час виникнення правовідносин) встановлено, що гуртожитки призначаються для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання.

Вказаним положенням визначено, що жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу

кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу. На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер (додаток), який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Ордер може бути виданий лише на вільну жилу площу. При одержанні ордера пред'являються паспорти всіх членів сім'ї, включених до ордера, з відміткою про виписку з попереднього місця проживання.

Адміністрація підприємства, установи, організації веде облік ордерів, що видаються громадянам на зайняття жилої площі.

Бланки ордерів зберігаються як документи суворої звітності.

Крім того положеннями ст. 129 Житлового Кодексу Української РСР визначено, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Тобто узагальнюючи наведене, підсумовуємо, що фактично ордер є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Позивач вказує на те, що законних підстав для вселення відповідачів до спірного житла не було і в останніх відсутні ордери.

З доданої до матеріалів справи письмової відповіді на запит № 4.1 -6437 від 08.06.2016 року, наданої ДМС України Головного Управління державної міграційної служби України в Закарпатській області, вбачається, що за обліками ГУДМС України в Закарпатській області гр. ОСОБА_2 значиться з 05.02.2008 року зареєстрованим за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4.

Однак надати копії документів, які стали підствою для реєстрації місця проживання ОСОБА_2 не надається можливим, оскільки згідно вимог нормативних актів термін зберігання заяв про реєстрацію місця проживання закінчився (строк зберігання заяв про реєстрацію чи зняття з реєстрації місця проживання становить 3 роки).

Однак беззаперечним залишається той факт, що відповідачі з певних підстав були зареєстровані в гуртожитку і в даному конкретному випадку за відсутності документації у суду відсутні підстави вважати, що таке вселення було незаконним, адже законодавець повязує відсутність законних підстав для вселення ті випадки, коли має місце відсутність офіційної реєстрації місця проживання.

Так само неможливо встановити підстави вселення до займаного відповідачами приміщення та чи було дотримано уповноваженим на це особами ст. 128, 129 ЖК УРСР та пункту 10 розділу ІІ Примірного положення про гуртожитки, зокрема щодо винесення рішення про надання жилого приміщення в гуртожитку та видачу спеціального ордеру.

Разом з тим спеціальний ордер на вселення у житлове приміщення в гуртожитку у відповідності до вищевказаного «Примірного положення про гуртожитки» видається адміністрацією підприємства, установи, організації, які не завжди добросовісно виконують покладені на них обовязки, тому при вирішенні питання про виселення відсутність спеціального ордера на вселення у житлове приміщення гуртожитку, яке по суті є формалізованим підтвердженням наявності рішення адміністрації та профспілкового комітету про надання житлового приміщення, суд не може розцінювати як єдину підставу для виселення відповідачів із займаного ними житлового приміщення.

Крім того судом встановлено, що починаючи з 2012 року правові відносини сторін були врегульовані положеннями ЦК, зокрема виходячи з цивільно-правових угод, однією з яких є договір найму житлового приміщення.

Підтвердженням цього слугує наданий стороною позивача договір № 86 найму житлового приміщення в гуртожитку Ужгородського комерційного технікуму від 10.01.2012 року, укладеного між Ужгородським комерційним технікумом в особі директора ОСОБА_12 та ОСОБА_2, згідно якого останньому і членам його сімї надано житлове приміщення квартира АДРЕСА_1 строком один рік.

Однак, укладаючи вказаний договір, позивач володів інформацією щодо статусу відповідачів, обставини їх попереднього проживання, та відповідно не ставив на той час питання про незаконність їх проживання та відповідно про виселення, тобто в даному випадку має місце використання відомством спірного нерухомого майна як звичайну житлову площу, тобто фактично помешкання, будучи оформлене як гуртожиток, перестало бути таким, оскільки житло в таких надається і особам, що не передбачені положеннями ст. 127 ЖК України.

Законодавцем визначено, що строк дії договору оренди завжди обумовлений у договорі і є однією із його істотних умов.

Разом з тим проживання особи у гуртожитку після закінчення строку договору може свідчити або про продовження дії договору на тих же умовах, або про порушення орендарем порядку звільнення житлового приміщення, що у кожному випадку необхідно з'ясовувати.

Позивач стверджує, що оскільки договір найму закінчився в 2013 році, то відповідно правові підстави для подальшого проживання у гуртожитку відсутні.

Однак беззаперечним залишається той факт, що після закінчення строку дії вказаного договору сторона відповідача продовжувала займати спірне житлове приміщення декілька років, тобто фактично вказаний договір найму було пролонговано, враховуючи, що позивачем до подачі до суду вказаного позову не приймались міри щодо виселення вказаних осіб з приміщення.

Житлові права громадян, що мешкають у гуртожитках, суворо охороняються і гарантуються чинним законодавством. Особа, що мешкає в гуртожитку, не може бути в односторонньому порядку позбавлена права користування ним без наявності на те законних підстав. Договір найму житла у гуртожитку припиняється у визначених положеннями ст. 132 ЖК випадках.

Однак відповідачі не відносяться до категорії осіб, що визначені вказаною нормою.

Громадяни можуть бути виселені з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення також на підставах, передбачених частиною першою статті 116 Житлового кодексу України , зокрема у випадку яккщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Позивач також аргументує позов тим, що відповідачі систематично пошкоджують майно, вчиняють самовільні реконструкції житлових приміщень без згоди позивача тощо.

Однак всупереч ст.60 ЦПК не довів вказані обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог, тоді як доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

На противагу вказаним твердженням позивача відповідачі в судовому засіданні вказують на те, що ними вчинялись дії по покращенню житлових умов, проведення ремонту, тощо.

Вивчивши зміст укладеного між сторонами договору найму № 86 судом також встановлено, що п. 2.4. сторонами узгоджено, що по мірі необхідності наймач, тобто ОСОБА_2, має право проводити поточний ремонт, зміну сантехніки.

Крім того позивач ставить вимогу щодо стягнення з відповідачів заборгованості за орендну плату житлового приміщення у сумі 4063 , 69 грн.

ОСОБА_10 статті 820 ЖК ( 435-15 ) передбачається, що розмір плати за користування житлом встановлюється у договорі найму житла. Якщо законом встановлений максимальний розмір плати за користування житлом, плата встановлена у договорі, не може перевищувати цього розміру. Одностороння зміна розміру плати за користування житлом не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Наймач вносить плату за користування житлом у строк, встановлений договором найму житла. Якщо строк внесення плати за користування житлом не встановлений договором, наймач вносить її щомісяця.

Відповідно до п. п. 45-49 Примірного положення про студентський гуртожиток вищого навчального закладу від 13.11.2007 року № 1004, розмір оплати за проживання в гуртожитку, що складається з вартості його утримання та вартості обов'язкових побутових послуг, встановлюється керівництвом вищого навчального закладу і розраховується відповідно до законодавства, тарифів, порядку розрахунків за комунальні послуги залежно від рівня комфортності житла.

Вартість місця проживання в гуртожитку складається з вартості його утримання та вартості обов'язкових побутових послуг, що надаються студентам, які проживають у гуртожитку.

Конкретний розрахунок розміру оплати та вартості послуг за проживання в гуртожитках погоджується з органами студентського самоврядування та первинною профспілковою організацією; вони мають бути доведені до відома студентів.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлення тарифів за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій належить до повноважень органів місцевого самоврядування. Розмір тарифів на житлово-комунальні послуги встановлюються на рівні економічно обґрунтованих витрат на виробництво (надання) таких послуг.

ОСОБА_10 з п. 1, п.п.4 п.2 Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.06.2011року №896, цей Порядок визначає механізм формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій і поширюється на суб'єктів господарювання всіх форм власності, які надають послуги, в т.ч. власників, орендарів житлових будинків (гуртожитків). Послуги надаються з урахуванням встановленого рішенням органу місцевого самоврядування тарифу, його структури, періодичності та строків надання послуг.

Разом з тим з наданого позивачем розрахунку суд не має можливості встановити, що плата за проживання відповідачів нараховувалася відповідно до законних тарифів, з врахування того, що сторонами договором найму не узгоджено плату за комунальні послуги, тому у суду відсутні правові підстави для задоволення вказаної вимоги.

Відповідачі в судовому засіданні показали, що у випадку їх виселення, такі будуть позбавлені житла, оскільки на даний час у їх володінні не знаходиться жодного нерухомого майна, внаслідок чого опиняться на вулиці разом з неповнолітніми дітьми.

На противагу цьому позивач надав у судовому засіданні інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, у якому зазначено, що ОСОБА_4 є власником нерухомого майна в с. Кушниця, Іршавський район.

Однак зі змісту зазначеної довідки вбачається, що вказане майно є невизначеним і відносно нього діє тип обтяження - заборона, тобто судом не отримано належних даних, що вказана будівля є такою, що придатна для проживання сімії, в якій зокрема є і неповнолітні діти, з врахуванням того, що втрата людиною житла створює реальну загрозу для її фізичного та соціального буття.

Саме тому положеннями статтей 47 Конституції України гарантовано кожному право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Крім того, у відповідності до ст. 48 Конституції України кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Право громадян на житло закріплює також ст. 1 Житлового кодексу України (далі ЖК України).

Окрім того, слід звернути увагу на норми міжнародного законодавства, які регулюють дану сферу правовідносин. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобовязання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).

Положеннями статті 3 Конституції України регламентовано, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

На підставі викладеного, виходячи із основоположних засад Конституції України, які згідно ч. 3 статті 8 Основного Закону є нормами прямої дії, отже кожна конституційна норма потенційно може бути безпосередньо застосована у правозастосовчій діяльності, принципів законності та справедливості, враховуючи складну ситуацію в країні, що стосується забезпечення житлом, внаслідок чого можуть бути суттєво порушені права також малолітніх дітей на нормальні умови існування, суд приходить до переконання, що в задоволенні позовних вимог щодо виселення відповідачів з спірного жилого приміщення та стягнення з них заборгованості за оренду житлового приміщення слід відмовити.

Керуючись ст. 47 Конституції України, ст.ст.10,11, 60, 208-209, 212-215 ЦПК України, ст.ст. 109, 116, 132 ЖК України, суд,-

ВИРІШИВ :

В задоволенні позовної заяви Ужгородського торговельно-економічного коледжу Київського національного торговельно-економічного університету до ОСОБА_2, ОСОБА_4, які також діють в інтересах неповнолітніх ОСОБА_5, ОСОБА_6, з третіми особами без самостійних вимог на стороні позивача ОСОБА_7 освіти та науки України, Київський національний торгово-економічний університет про виселення з студентського гуртожитку без надання іншого житлового приміщення та стягнення заборгованості відмовити.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги на нього протягом 10 днів з дня отримання його копії до апеляційного суду Закарпатської області через Ужгородський міськрайонний суд.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_13