Справа № 476/814/16-ц
Провадження № 2/476/26/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11.09.2017 року Єланецький районний суд

Миколаївської області

в складі: головуючого-судді Чернякової Н.В.

при секретарі Минаєвій Н.П.

за участю позивачки ОСОБА_1, представника позивачки ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду с.м.т. Єланець цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання правочину недійсним

В С Т А Н О В И В:

29.12.2016 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання правочину недійсним.

З урахуванням змін та доповнень до позовної заяви, внесених в ході розгляду справи, свої вимоги мотивує тим, що з 18.09.1999 року по 14.03.2017 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_3 У період шлюбу 01.08.2012 року за спільні кошти ними придбано автомобіль марки HYUNDAI, модель TUCSON, номер кузова НОМЕР_1. Проте, 17.08.2016 року відповідач ОСОБА_3 без її відома та згоди відчужив вказаний автомобіль відповідачці ОСОБА_4 В подальшому 28.01.2017 року вказаний транспортний засіб відповідачка ОСОБА_4 продала відповідачу ОСОБА_5 Про відчуження автомобіля вона не знала, оскільки, з квітня 2016 року припинила з відповідачем шлюбні відносини, із того часу проживає окремо від нього. Незважаючи на те, що власники автомобіля змінилися, ОСОБА_3 до травня 2017 року продовжував відкрито користуватися ним. Вважає, що відповідачі укладаючи угоди діяли недобросовісно, вступили в змову з метою створення їй перешкод в користуванні вказаним майном.

Посилаючись на вищевикладене, а також на те, що під час укладення вищевказаних правочинів порушено її права як співвласника транспортного засобу, просила суд визнати недійсними вищевказані договори купівлі-продажу транспортного засобу.

Позивачка та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав вказаних в позовній заяві та просили їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 в судові засідання не з'явився, до суду направив заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги не визнав, пояснив, що вищевказане майно є їхньою спільною сумісною власністю з позивачкою і вказав, що при укладені договору купівлі-продажу № 4843/2016/014434 транспортного засобу від 17.08.2016 року права позивачки не порушено, так як, вказане майно відчужено з її відому та згоди, а тому просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в судові засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Вислухавши позивачку та її представника, дослідивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні до них правовідносини, суд приходить до слідуючого.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, 18.09.1999 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено шлюб, який зареєстровано у Відділі реєстрації актів громадянського стану Єланецького району Миколаївської області, актовий запис №46 (том І а. с. 9).

Заочним рішенням Єланецького районного суду Миколаївської області від 01.03.2017 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано (том ІІ а.с. 41).

01.08.2012 року позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 придбали автомобіль марки HYUNDAI, модель TUCSON, номер кузова НОМЕР_1. Новоодеським ВРЕР УДАІ УМВС України в 01.08.2012 року позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 придбали автомобіль марки HYUNDAI, модель TUCSON, номер кузова НОМЕР_1. Новоодеським ВРЕР УДАІ УМВС України в Миколаївській області вказаний автомобіль зареєстровано за ОСОБА_3, видано свідоцтво про реєстрацію САК725441 та присвоєно реєстраційний номер НОМЕР_2 ( том ІІ а. с. 2, 3). області вказаний автомобіль зареєстровано за ОСОБА_3, видано свідоцтво про реєстрацію САК725441 та присвоєно реєстраційний номер НОМЕР_2 ( том ІІ а. с. 2, 3).

Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім, речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч.1 ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Крім того, згідно ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Із наданої позивачкою довідки про доходи, виданої Єланецьким районним центром зайнятості №1740 від 15.08.2017 року слідує, що позивачка в період часу з 2008 року по 2012 рік постійно працювала і отримувала дохід у вигляді заробітної плати (том ІІ а. с. 35-36), що є підтвердженням того, що автомобіль подружжям було придбано за спільні кошти.

Таким чином, суд вважає, що вищевказаний транспортний засіб є об'єктом спільної сумісної власності позивачки ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_3, з чим погоджується і сам відповідач ОСОБА_3

17.08.2016 року відповідач ОСОБА_3 відчужив вищевказаний транспортний засіб відповідачці ОСОБА_4, що підтверджується договором купівлі-продажу №4843/2016/014434 транспортного засобу, укладеним в Територіальному сервісному центрі 4843 Регіонального сервісного центру МВС в Миколаївській області (том І а. с. 10, 126, 128).

З матеріалів справи та пояснень позивачки вбачається, що з квітня 2016 року фактичні шлюбні відносини між нею та відповідачем ОСОБА_3 припинилися та з цього часу вони проживають окремо за різними адресами (том ІІ а. с. 39-40). Автомобіль залишився у ОСОБА_3 і останній відкрито користувався ним навіть після укладення договору купівлі-продажу №4843/2016/014434 транспортного засобу від 17.08.2016 року.

Вказані обставини доводять, що позивачка не знала та не могла знати про фактичну долю транспортного засобу та про укладення відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договору купівлі-продажу №4843/2016/014434 транспортного засобу від 17.08.2016 року. Заперечення відповідача ОСОБА_3 з цього приводу суд не приймає до уваги, оскільки, вони не підтвердженні належними доказами.

Крім того, з п. 3.1 вищевказаного договору слідує, що за домовленістю між відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вартість транспортного засобу визначена в 1000 (тисячу) грн. (том І а. с. 10), що не відповідає реальній вартості і є явно заниженою.

Так, в наступному договорі купівлі-продажу №4841/2017/308581 від 28.01.2017 року вартість автомобіля визначена в 168 829 грн. ( том І а. с. 129)

Із долученого позивачкою до справи витягу "Бюлетеня автотоварознавця" №95 (офіційного періодичного додатку "Методики товарознавчої експертизи і оцінки колісних транспортних засобів") станом на 01.06.2017 року ринкова вартість аналогічного транспортного засобу становить 224 360 грн. (том ІІ а. с. 37).

Як вказано вище, відповідач ОСОБА_3 після укладення договору купівлі-продажу №4843/2016/014434 транспортного засобу від 17.08.2016 року з ОСОБА_4 не передав останній в користування автомобіль марки HYUNDAI, модель TUCSON, номер кузова НОМЕР_1, а залишив його в своєму користуванні до травня 2017 року.

Наведені обставини свідчать про те, що під час укладення вищевказаного договору купівлі-продажу транспортного засобу сторони договору, а саме: ОСОБА_3 та ОСОБА_4, діяли недобросовісно та з метою створення позивачці перешкод в користуванні автомобілем. Таким чином, суд вважає, що відповідачці ОСОБА_4 було відомо, що транспортний засіб марки HYUNDAI, модель TUCSON, номер кузова НОМЕР_1 є спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 та про відсутність згоди ОСОБА_1 на відчуження автомобіля.

Так, згідно ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України в разі вчинення одним зі співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників.

Проаналізувавши зазначені норми в їх взаємозв'язку, Верховний Суд України дійшов висновку, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Зазначений правовий висновок викладений у постановах Верховного суду України №6-1587цс16 від 12.10.2016 року та №6-17цс17 від 22.02.2017 року.

Враховуючи, що позивачкою доведено, що сторони вищевказаного договору діяли недобросовісно, а також те, що їй не було відомо про фактичну долю транспортного засобу, суд вважає, що договір купівлі-продажу №4843/2016/014434 транспортного засобу від 17.08.2017 року може бути визнаний недійним.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 28.01.2017 року відповідачка ОСОБА_4 відчужила транспортний засіб марки HYUNDAI, модель TUCSON, номер кузова НОМЕР_1 відповідачу ОСОБА_5, що підтверджується договором купівлі-продажу №4841/2017/308581 транспортного засобу, укладеним в Територіальному сервісному центрі 4841 Регіонального сервісного центру МВС в Миколаївській області 28.01.2017 року (том І а. с. 129).

В подальшому вищевказаний транспортний засіб за заявою відповідача ОСОБА_5 зареєстровано за ним, видано свідоцтво про реєстрацію серії СХО №989191 та присвоєно номерний знак НОМЕР_3 (том І а. с. 126-127).

З доповненої позовної заяви вбачається, що позивачка просить визнати недійсним також договір купівлі-продажу №4841/2017/308581 транспортного засобу від 28.01.2017 року.

Проте, відповідно до п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що позивачка не є стороною договору купівлі-продажу №4841/2017/308581 транспортного засобу від 28.01.2017 року, суд приходить до висновку про неможливість визнання вищевказаного договору недійсним, оскільки, це суперечить вимогам ст. 216 ЦК України.

Оскільки, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, то відповідно до ст. ст. 79, 88 ЦПК України пропорційно до розміру задоволених позовних вимог на користь позивачки підлягають стягненню з відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 551,20 грн. в рахунок відшкодування сплаченого судового збору.

Разом з тим, в ході судового розгляду позивачкою заявлено ще одну вимогу немайнового характеру, яку не було оплачено судовим збором. Таким чином з позивачки підлягають стягненню 640 грн. судового збору на користь держави.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 10, 60, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд

ВИ Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання правочину недійсним задовольнити частково.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу №4843/2016/014434 транспортного засобу, укладений в Територіальному сервісному центрі 4843 Регіонального сервісного центру МВС в Миколаївській області 17.08.2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_4, на користь ОСОБА_1 275 (двісті сімдесят п'ять) грн. 60 коп. в рахунок відшкодування сплаченого судового збору.

Стягнути з ОСОБА_4, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_5, на користь ОСОБА_1 275 (двісті сімдесят п'ять) грн. 60 коп. в рахунок відшкодування сплаченого судового збору.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави 640 (шістсот сорок) грн. судового збору.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області через Єланецький районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Н.В. Чернякова