Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний № 331/5806/14 Головуючий у 1 інстанції: Скользнєва Н.Г.
Провадження № 22-ц/778/151/ 17 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Спас О.В.,

суддів: Кухаря С.В.,

ОСОБА_2,

при секретарі Бабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4

на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20 вересня 2016 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_5 Аваль» в особі Запорізької обласної дирекції «ОСОБА_5 Аваль», третя особа ОСОБА_6, про визнання Генеральної кредитної угоди №010/17-41/411 від 27.07.2007 року недійсною,

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовною заявою до ПАТ «ОСОБА_5 Аваль» в особі ЗОД «ОСОБА_5 Аваль» (далі ОСОБА_5) про визнання Генеральної кредитної угоди № 010/17-41/411 від 27.07.2007 р. недійсною.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 27.07.2007 року між ним та ВАТ ОСОБА_5 Аваль», правонаступником якого є ПАТ «ОСОБА_5 Аваль» була укладена Генеральна кредитна угода № 010/17-41/411. Відповідно до п. 1.2 укладеної Генеральної кредитної угоди № 010/17-41/411 від 27.07.2007р. загальний розмір заборгованості Позичальника за наданими в рамках даної Угоди кредитами не повинен перевищувати суми, еквівалентної 700 000 доларів США. Вважав, що Генеральна кредитна угода № 010/17-41/411 від 27.07.2007 року не відповідала вимогам чинного законодавства, виходячи з наступного. Підставою для визнання недійсності зазначеного кредитного договору є укладення останнього в валюті, відмінній від гривні України та використання іноземної валюти за спірною Генеральною кредитною угодою як засобу платежу, що суперечить вимогам законодавства. Згідно із ст. 99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня. За приписами ст. 35 Закону України «Про Національний банк України», гривня (банкноти і монети) як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, який приймається усіма фізичними і юридичними особами без будь-яких обмежень на всій території України за всіма видами платежів, а також для зарахування на рахунки, вклади, акредитиви та для переказів.

З огляду на викладене вважав, що надання та одержання грошових коштів в рамках Генеральної кредитної угоди, а також оплата ним процентів, штрафних санкцій в іноземній валюті, використання іноземної валюти як засобу платежу можливо при дотриманні відповідними суб'єктами імперативних вимог законодавства щодо одержання відповідної індивідуальної ліцензії.

На підставі викладеного просив суд визнати недійсною Генеральну кредитну угоду № 010/17-41/411 від 27.07.2007 р. та покласти судові витрати на відповідача у справі.

Ухвалою суду від 04.04.2016 року залучено до участі у справі за позовом ОСОБА_3 до ПАТ «ОСОБА_5 Аваль» в особі ЗОД ПАТ «ОСОБА_5 Аваль» про визнання Генеральної кредитної угоди №010/17-41/411 від 27.07.2007 року недійсною, в якості третьої особи ОСОБА_6

В процесі розгляду справи позивач неодноразово уточнював обґрунтування позовної вимоги та остаточно в обґрунтування своїх позовних вимог зазначав, що 27.07.2007 року між ним та ВАТ ОСОБА_5 Аваль», правонаступником якого є ПАТ «ОСОБА_5 Аваль» була укладена Генеральна кредитна угода № 010/17-41/411.

Відповідно до п. 1.2 укладеної Генеральної кредитної угоди № 010/17-41/411 від 27.07.2007р. загальний розмір позичкової заборгованості Позичальника за наданими в рамках даної Угоди кредитами не повинен перевищувати суми, еквівалентної 700 000 доларів США.

Вважає, що Генеральна кредитна угода №010/17-41/411 від 27.07.2007 року не відповідає вимогам чинного законодавства виходячи з наступного.

Підставою для визнання недійсності зазначеного кредитного договору є укладення останнього з валюті, відмінній від гривні України та використання іноземної валюти за спірною Генеральною кредитною угодою як засобу платежу, що суперечить вимогам законодавства.

Згідно із ст. 99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня. За приписами ст. 35 Закот України «Про Національний банк України», гривня (банкноти і монети) як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, який приймається усіма фізичними і юридичними особами без будь-яких обмежень на всій території України за всіма видами платежів, а також для зарахування на рахунки, вклади, акредитиви та для переказів.

З огляду на викладене вважав, що надання та одержання грошових коштів в рамках Генеральної кредитної угоди, а також оплата ним процентів, штрафних санкцій в іноземній валюті, використання іноземної валюти як засобу платежу можливо при дотриманні відповідними суб'єктами імперативних вимог законодавства щодо одержання відповідної індивідуальної ліцензії.

Зазначена індивідуальна ліцензія у ОСОБА_3 та відповідача відсутня, внаслідок чого використання долару США як засобу платежу за Генеральною кредитною угодою № 010/17-41/411 від 27.07.2007 року суперечить вимогам п. «г» ч. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» та Положенню «Про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу».

Крім того, вважає, що банком були грубо порушені вимоги ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки перед укладенням спірного Договору, а також протягом його дії, ОСОБА_5 не повідомив його а ні в письмовій формі, а ні в усній формі щодо наявних форм кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобовязаннями споживача. Як на думку позивача, несправедливими умовами договору є, зокрема, умови договору про встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуг обумовлене лише власним розсудом виконавця.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20 вересня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_3 особі представника ОСОБА_4 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на незаконність, порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

ПАТ «ОСОБА_5 Аваль» на спростування доводів апеляційної скарги подані заперечення, в яких представник відповідача просить апеляційну скаргу відхилити та залишити оскаржене рішення без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_4О, представника третьої особи ОСОБА_7, представника відповідача - ОСОБА_8, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановленої такі обставини та відповідні правовідносини.

27.07.2007 року між ОСОБА_3 та ВАТ ОСОБА_5 Аваль», правонаступником якого є ПАТ «ОСОБА_5 Аваль» була укладена Генеральна кредитна угода № 010/17-41/411.

Відповідно до п. 1.2 укладеної Генеральної кредитної угоди № 010/17-41/411 від 27.07.2007р. загальний розмір позичкової заборгованості Позичальника за наданими в рамках даної Угоди кредитами не повинен перевищувати суми, еквівалентної 700 000 доларів США.

Положеннями ст. 202 ЦК України визначено, що правочинами є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини характеризуються наступними рисами: правочини є вольовими актами, спрямованими на досягнення певного правового результату; правочини завжди є діями фізичної або юридичної особи; правочини завжди є правомірними діями; воля в правочинах завжди спрямована на встановлення, зміну, припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Таким чином, наявність правочину свідчить про єдність внутрішньої волі і волевиявлення суб'єкта правочину.

Згідно зі ст. 627 ЦК України, відповідно до статті б цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договори про надання кредиту укладаються на власний розсуд кредитодавця і позичальника та з урахуванням вимог діючого законодавства України.

Згідно п.1.1 Генеральної кредитної угоди № 010/17-41/411 від 27.07.2007 p., кредитор, на підставі цієї Генеральної кредитної угоди, зобов'язується надавати Позичальнику кредитні кошти в порядку і на умовах, визначених у кредитних договорах, укладених в рамках цієї Генеральної кредитної угоди і які є її невідємними частинами.

Згідно п.1.2 Генеральної кредитної угоди № 010/17-41/411 від 27.07.2007 p., загальний розмір позичкової заборгованості Позичальника за наданими в рамках даної Угоди кредитами не повинен перевищувати суми, еквівалентної 700000 доларів США.

Згідно п.1.3 Генеральної кредитної угоди № 010/17-41/411 від 27.07.2007 p., термін дії кредитної угоди: дана кредитна угода чинна до 26 липня 2017 року.

Отже, за волевиявленням двох сторін було досягнуто усіх умов кредитного договору (правочину). Будь-яких заперечень на момент укладення зазначеного правочину позивач не мав.

Також, позивач, укладаючи Генеральну кредитну угоду, та обираючи валюту кредитування свідомо вибрав саме долар США.

В рамках дії Генеральної кредитної угоди між ОСОБА_3 та банком було укладено: кредитний договір № 010/17-41/411/1 від 27.07.2007р. позичальнику було надано кредит в розмірі 700000,00 доларів США, № 010/17-41/411/4 від 18.04.2008р. позичальнику було надано кредит в розмірі 800000,00 доларів США, № 010/17-41/411/10 від 24.11.2011р. позичальнику було надано кредит в розмірі 14482561,91 грн. (т. 1, а.с. 65-71)

Перед укладанням в рамках Генеральної кредитної угоди Кредитних договорів ОСОБА_3 ознайомили з усіма умовами кредитування, а саме: з терміном кредитування, валютою кредитування, процентними ставками у цих валютах тощо.

Таким чином, ОСОБА_3 повністю усвідомлював про умови кредитування у Банка та самостійно за власним бажанням обрав кредитування у доларах США.

Відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством Украйни, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Стаття 629 ЦК України, встановлює загальний принцип обов'язковості договору. Укладення договору передбачає, що він відповідає встановленим законодавством вимогам, і умови договору не суперечать положенням нормативно-правових актів. Отже, належним чином укладений договір є обов'язковим для сторін і повинен добросовісно виконуватись.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що суд першої інстанції з дотриманням вимог ст. ст. 212 215 ЦПК України належно оцінив надані сторонами докази, виконав вимоги цивільного судочинства і вирішив справу згідно з законом, вирішивши питання наявності обставин, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, суті правовідносин, що випливають із встановлених обставин, правильно застосував правові норми до цих правовідносин і дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову.

З матеріалів справи вбачається, що судом правильно застосовано наступні норми матеріального права.

Відповідно до ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене в грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях, якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 ЦК України. Згідно ч. 3 даної статті правочин, недійсність якого прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками передбачених законом.

Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 1055 ЦК України встановлено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Згідно положень статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту, кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови. Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця.

Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Відповідно до положень вказаної статті Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори із споживачем умови які є несправедливими. Умови договору є несправедливими якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. У частині третій названої статті наведений перелік несправедливих умов договору, зокрема, встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; встановлення обовязкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладанням договору.

Посилання апелянта на невідповідність умов Кредитного договору приписам Закону України «Про захист прав споживачів» є безпідставними, оскільки, як встановлено судом першої інстанції, при укладенні спірного Кредитного договору сторонами була досягнута згода з усіх істотних умов договорів: мета, сума і строк кредиту; порядок і умови надання кредиту та його повернення; види (способи) забезпечення зобов'язань кредитодавця; винагорода кредитодавця; порядок повернення суми кредиту; порядок змін та припинення дій договору; відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору.

Рішення суду відповідає обставинам справи та вказаним нормам матеріального права.

Всі доводи апеляційної скарги полягають у повторенні змісту позовної заяви, викладенні фактичних обставин укладення оспорюваної Генеральної кредитної угоди.

Докази та обставини, на які посилається позивач в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права та з такими висновками рішення суду погоджується колегія суддів при апеляційному розгляді справи з підстав, зазначених в цій ухвалі.

Інших доводів апеляційна скарга не містить.

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків.

Немає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313 - 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20 вересня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: