АПЕЛЯЦІЙНИЙСУДМІСТАКИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Вербової І.М., Головачова Я.В.

при секретарі: Горак Ю.М.

за участю осіб:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа: Житлово - будівельний кооператив «Будівельник -9», про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на частку у спільному майні, -

за апеляційною скаргою ОСОБА_4

на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 06 квітня 2017 року

в с т а н о в и л а :

Справа №753/22293/16-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/7374/2017
Головуючий у суді першої інстанції:М.Л. Парамонов
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Л.Д.Поливач
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 06 квітня 2017 року задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа: ЖБК «Будівельник -9», про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на частку у спільному майні. Визнано квартиру АДРЕСА_1 об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в рівних частках. Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 (загальна площа квартири 79,4 кв. м). Визнано за ОСОБА_4 право власності на іншу Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 (загальна площа квартири 79,4 кв. м). Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне та невірне з'ясування обставин справи, неправильне дослідження та оцінку доказів, невірне визначення правовідносин відповідно до встановленого судом, неправильне застосування закону, який поширюється на дані правовідносини, не застосовано закон, який підлягав застосуванню, просить рішення суду скасувати та постановити нове про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування зазначив, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам ст.ст. 213, 214 ЦПК України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Вважає порушеним його права на справедливий суд. Всупереч вимогам закону суд першої інстанції застосував до даних правовідносин норми Цивільного кодексу України, Сімейного кодексу України, які почали діяти лише з 01.01.2004 року, що є незаконним та протиправним. Суд повинен був керуватися при вирішенні даного спору нормами матеріального права та застосувати Кодекс про шлюб та сім'ю Української РСР від 20.06.1969 року та ЦК Української РСР (№1540-06) від 18.07.1963 року із змінами, внесеними до нього. Звернув увагу суду на ту обставину, що відповідно до Кодексу про шлюб та сім'ю Української РСР від 20.06.1969 року та ЦК Української РСР (№1540-06) від 18.07.1963 року строк позовної давності на звернення до суду із даним позовом сплинув, що є підставою для відмови у позові.

Вважає помилковим висновок суду про те, що між сторонами продовжувалися правовідносини після 01.01.2004 року та що він таку обставину не заперечував, оскільки після розірвання шлюбу правовідносини були припинені та не продовжувалися, у позивача є інший чоловік, з яким вони разом проживають. Не відповідає зібраним у справі доказам і висновок суду про те, що спірна квартира була придбана у шлюбі, оскільки такий факт ним заперечувався категорично. Не відповідає дійсним обставинам справи посилання суду на те, що стороною відповідача не заперечувався той факт, що позивачка користується квартирою. Зазначив про те, що матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили про законність та обґрунтованість стягнення з нього на користь держави 3117,11 грн.

Представник відповідача ОСОБА_3 у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити з викладених підстав.

Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 у судовому засіданні заперечували проти задоволення апеляційної скарги, посилаючись на її безпідставність, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін як законне та обґрунтоване.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню виходячи з наступного.

Так, згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Так, задовольняючи позов суд першої інстанції виходив із законності та обґрунтованості заявлених позовних вимог. Колегія суддів погоджується із такими ми висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи та було встановлено судом, ОСОБА_1 і ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі з 18.10.1986 року по 23.11.1999 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серія НОМЕР_1 від 23.11.1999 року.

Від шлюбу ОСОБА_1 і ОСОБА_4 мають сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Від першого шлюбу ОСОБА_4 має сина - ОСОБА_7, 1984 року народження.

Рішенням Виконавчого комітету Ленінської районної ради депутатів трудящих №123 від 13.04.1987 року сім'я у складі 3-х осіб (ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_7.) була затверджена на квартирному обліку при тресті «Київпідземшляхбуд-1», що підтверджується довідкою Виконавчого комітету Ленінської районної ради депутатів трудящих від 07.07.1987 року №161.

Рішенням Виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 24.08.1987 року № 847 ОСОБА_4 був затверджений членом ЖБК «Будівельник -9» та йому дозволено внести гроші за квартиру АДРЕСА_1, що підтверджується довідкою Виконкому Київської міської ради народних депутатів від 21.08.1987 року № 023/337-35.

На підставі ордеру № 065782 від 23.11.1987 року ОСОБА_4 на сім'ю з 3-х осіб (він, дружина - ОСОБА_1, син дружини - ОСОБА_7.) була надана квартира АДРЕСА_1, як члену ЖБК «Будівельник-9».

Квартира АДРЕСА_1 є трикімнатною, житловою прощею 44,0 кв. м, загальною площею 79,4 кв. м; зареєстровані в квартирі чотири особи позивач, відповідач та двоє дітей.

Судом було встановлено, що позивач постійно зареєстрована в спірній квартірі, доказів її непроживання в квартирі відповідач суду не надав, а сама позивач категорично оспорює дану обставину та зазначає, що вона постійно проживає в даній квартирі та іншого житла не має.

Як вбачається із довідки ЖБК «Будівельник-9» за № 69 від 20.10.2016 року, пайовий внесок по квартирі АДРЕСА_1 було внесено повністю станом на 01.01.1992 року в сумі 13462,48 крб., тобто під час шлюбу сторін по справі. Доказів того, що ОСОБА_4 сплатив за спірну квартиру свої власні кошти матеріали справи не містять, не надано таких доказів і суду апеляційної інстанції.

31.10.2016 року на підставі рішення державного реєстратора Гриценко О.В. про державну реєстрацію права приватної власності на квартиру право власності на цілу квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано на ім'я відповідача ОСОБА_4 (як на члена ЖБК) на підставі довідки ЖБК «Будівельник-9» за № 67 від 20.10.2016 року, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 07.11.2016 року

Встановивши вказані обставини і надані докази, колегія суддів дійшла висновку, що правовідносини, які виникли між сторонами мають бути врегульовані за положеннями ст. ст.22, 24, 28, 29 Кодексу про шлюб та сім'ю України, Закону України "Про власність" від 07.02.1991 року, оскільки правовідносини між сторонами виникли до 01.01.2004 року, а також відповідно до положень ст.61, 63, 69, 70 СК України, оскільки правовідносини між сторонами щодо спірної квартири продовжували існувати, позивач проживала в спірній квартирі, відповідно користувалась нею, відповідач зареєстрував своє право власності тільки в листопаді 2016 року, про що стало відомо позивачці і саме з цього моменту позивач дізналась про те, що її право на дану квартиру порушено. За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що позовна давність позивачкою не пропущена.

У апеляційній скарзі ОСОБА_4 посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права, оскільки обґрунтовуючи рішення, суд першої інстанції застосував положення Цивільного кодексу України та Сімейного кодексу України до спірних правовідносин, в той час як підлягали застосуванню норми Цивільного кодексу Української РСР та Кодексу про шлюб та сім'ю України. Колегія суддів вважає зазначене помилковим, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Згідно з п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 р.

До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми Сімейного кодексу України застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов'язки визначаються на підставах, передбачених Сімейним кодексом України.

Право спільної сумісної власності подружжя на спірну квартиру виникло у 1992 році, коли був чинним Цивільний кодекс Української РСР та Кодекс про шлюб та сім'ю Української РСР, однак державна реєстрація права власності відповідача на спірну квартиру, з якою закон пов'язує момент виникнення права власності на нерухоме майно, та у зв'язку з проведенням якої були порушені права позивача, була здійснена 31.10.2016 р., коли був чинним Цивільний кодекс України та Сімейний кодекс України.

Отже, права та обов'язки подружжя щодо спірної квартири продовжували існувати після набрання чинності Цивільним кодексом України та Сімейним кодексом України, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення саме цих нормативних документів.

Так, відповідно до ст. 22 КпШС України (який був чинним на час виникнення спірних правовідносин) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

За положеннями ст. 28 КпШС України, у разі поділу спільного сумісного майна подружжя, їх частки визнаються рівними.

Як вбачається із матеріалів справи, станом на 01.01.1992 року, тобто під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, в рахунок погашення пайового внеску за спірну квартиру було внесено 13462,48 карбованців, які відповідно до вимог закону є спільною сумісною власністю подружжя. Зазначена обставина відповідачем не спростована.

Ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанції не спростовано відповідачем доказами відповідно до приписів ст.ст.58-59 ЦПК України твердження позивача, що кошти внесені на погашення паю за квартиру в період шлюбу були його особистою власністю.

За змістом ч. 1 ст. 16 Закону України «Про власність» (який діяв на той час) майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю України.

За змістом ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність» кооперативна квартира набуває статусу спільної сумісної власності лише за умови внесення паю в ЖБК за рахунок спільних коштів члена ЖБК та членів його сім'ї, яким ця квартира надана. Інші особи права власності на пай та квартиру не набувають і можуть претендувати лише на відшкодування членом кооперативу коштів, наданих йому для внесення паю.

Крім того, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 61 Постанови від 18 вересня 1987 року № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи», за змістом частини першої статті 17 Закону України «Про власність» при внесенні паю в ЖБК за рахунок коштів, одержаних внаслідок сумісної праці сім'ї члена кооперативу, паєнагромадження, а після повного внесення паю - квартира є спільною сумісною власністю подружжя, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними.

Згідно з ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ч.1 ст.61 СК України об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту.

Згідно з ч.1 ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Частинами 1, 2 ст. 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Відповідно до абз. 1 п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції у тому, що спірне нерухоме майно - квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з моменту внесення повної суми паю відповідно до Закону «Про власність», при цьому, частки подружжя у спільній сумісній власності є рівними.

Доводи апеляційної скарги щодо невірного встановлення судом обставин справи щодо придбання спірної квартири у шлюбі колегія суддів відхиляє як такі, що не доведені суду, оскільки спростовується наявними у матеріалах справи письмовими доказами, а саме: свідоцтвом про укладення шлюбу від 18.10.1986 р.; довідкою Виконавчого комітету Ленінської районної ради депутатів трудящих від 07.07.1987 р.№ 161; довідкою Виконкому Київської міської ради народних депутатів від 21.08.1987 р. №023/337-35; квитанцією № 180895 серія РШ від 29.08.1987 р.; ордером на житлове приміщення від 23.11.1987 р.; довідкою Житлово-будівельного кооперативу «Будівельник-9» від 20.10.2016 р. № 67.; довідкою Житлово-будівельного кооперативу «Будівельник-9» від 20.10.2016 р. № 69; свідоцтвом про розірвання шлюбу серія НОМЕР_1 від 23.11.1999 р.

Судом вірно встановлено, а стороною позивача доведено факт придбання спірної квартири сторонами у зареєстрованому шлюбі. Невизнання відповідачем та його представником того, що спірна квартира є спільною сумісною власністю, посилання на те, що квартира є особистою власністю ОСОБА_4 є лише припущенням та не підтверджено відповідними доказами.

Спростовуються зібраними доказами, які містяться у матеріалах справи доводи ОСОБА_4 щодо того, що спірна квартира була придбана ним за його особисті кошти.

Як вбачається з матеріалів справи, на момент укладення шлюбу на ощадному рахунку позивача ОСОБА_1 НОМЕР_2, відкритому в Борзнянській державній трудовій ощадній касі № 3057, були наявні грошові кошти у розмірі 1800,00 карбованців, що підтверджується ощадною книжкою по рахунку НОМЕР_2 ОСОБА_1.

На час сплати початкового пайового внеску за квартиру на ощадному рахунку позивача ОСОБА_1 НОМЕР_2, відкритому в Борзнянській державній трудовій ощадній касі № 3057, були наявні кошти у розмірі 5105,00 карбованців, з яких 5100,00 було перераховано на розрахунковий рахунок ЖБК в рахунок сплати пайового внеску.

Наведені вище факти є доказом того, що джерелом придбання квартири були як особисті кошти позивача, так і спільні сумісні кошти подружжя, а не особисті кошти відповідача. Але, позивач вважає, що вона та відповідач мають рівні права на дану квартиру, просить суд визнати за нею право власності на 1/2 її частину, тому суд брав до уваги саме таку позицію позивача у відповідності до принципу диспозитивності цивільного судочинства передбаченого ст.11 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач фактично не проживає в спірний квартирі, колегія суддів оцінює критично, оскільки вони не доведені належними та допустимими доказам, та загалом не мають істотного значення для встановлення наявності чи відсутності права позивача на спірну квартиру, оскільки закон не пов'язує виникнення права спільної сумісної власності подружжя на нерухоме майно з фактом спільного проживання подружжя. Юридичне значення має лише факт придбання нерухомого майна у зареєстрованому шлюбі.

Безпідставними колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги щодо пропуску позивачкою ОСОБА_1 позовної давності (три роки), що на думку відповідача ОСОБА_4 є підставою для відмови у задоволенні позову, з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 р. № 11 початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК).

Відповідно до роз'яснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, що містяться в постанові № 5 від 07.02.2014 р. "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", позови про визнання права власності, що пред'явлені на підставі ст. 392 ЦК України, пов'язані з невизначеністю відносин права власності позивача щодо свого майна, то на ці позови не поширюються правила про позовну давність, оскільки тривалість порушення права не перешкоджає задоволенню такої вимоги судом.

Слід зазначити, що відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у справі № 6-258цс15, «згідно зі ст. 76 Цивільного кодексу Української Радянської Соціалістичної Республіки перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічним чином питання початку перебігу позовної давності визначені і в ст. 261 ЦК України, згідно якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила.

Вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності».

Враховуючи, що після розірвання шлюбу між сторонами був відсутній спір щодо поділу спільного майна подружжя, суд вважає, що ОСОБА_1 не пропущено строк позовної давності, оскільки про порушення своїх прав їй стало відомо лише у жовтні 2016 року, після здійснення ОСОБА_4 дій щодо державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, лише на себе, початок перебігу позовної давності за цим позовом слід обраховувати з жовтня 2016 р.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд неповно встановив обставини, які мають значення для справи та надав неналежну оцінку наявним у справі доказам, що призвело до неправильного вирішення справи, не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення та оцінюються критично, враховуючи наступне.

Законом визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Жоден доказ не має наперед встановленого значення.

Відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно з'ясував обставини справи та дав належну оцінку всім доказам, наданим сторонами згідно зі ст.ст. 10, 60, 212 ЦПК України, а в рішенні навів переконливі доводи на обґрунтування своїх висновків, які повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування вказаних висновків суду, апеляційна скарга, не містить, в ході апеляційного розгляду стороною відповідача таких обставин також не наведено.

Посилання ОСОБА_4 про незаконне та безпідставне стягнення з нього на користь держави суми судового збору, колегія суддів відхиляє як такі, що не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки відповідач не навів у чому саме полягає незаконність такого стягнення, адже суд вирішив дане питання з урахуванням положень ст.ст. 80, 88 ЦПК України та відповідно до задоволених позовних вимог та реальної вартості спірної квартири на час ухвалення рішення, з урахуванням того, що відповідач оскаржує рішення у повному обсязі.

Отже, твердження ОСОБА_4 про незаконність ухваленого судом рішення, порушення судом норм матеріального права, на думку суду є необґрунтованими, а обставини, на які він посилається у апеляційній скарзі - недоведеними та не підтверджені належними та допустимими доказами по справі, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався вимог ст. ст. 60, 213, 214 ЦПК України щодо повного та всебічного з'ясування обставин справи, законно та обґрунтовано задовольнив позов ОСОБА_1

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Справу було розглянуто судом на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних письмових доказів.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Посилання заявників на упередженість та необ'єктивність головуючого у даному цивільному процесі, колегія суддів відхиляє, оскільки це не підтверджено належними та допустимими доказами, вони не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали. Законом передбачено інший порядок оскарження дій чи бездіяльності судді, якщо існують для цього підстави передбачені законом.

На думку колегії суддів, оскаржуване рішення суду відповідає вимогам Конституції України, положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки судові процедури повинні бути справедливими і розумними як до позивача так і до відповідача. Таким чином, суд першої інстанції створив необхідні умови для використання сторонами своїх процесуальних прав та обов'язків.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що судом не порушено право ОСОБА_4 на справедливий суд.

Виходячи з наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив зібрані у справі докази у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, належним чином встановив фактичні обставини справи. Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не знаходить.

Керуючись ст.ст.303, 304, п.1 ч.1 ст.307, ст.308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 06 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: