Головуючий суду 1 інстанції - Юзефович І.О.
Доповідач - Коротенко Є.В.
Справа № 428/4056/17
Провадження № 22ц/782/656/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2017 року

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області у складі:

головуючого судді Коротенка Є.В.,

суддів: Назарової М.В., Авалян Н.М.,

за участю секретаря Козубської А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі Апеляційного суду Луганської області в м. Сєвєродонецьку апеляційну скаргу Сєвєродонецького міського відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області на ухвалу Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 19 червня 2017 року у цивільній справі за скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Таун Сервіс» м. Сєвєродонецьк про визнання неправомірним та скасування повідомлення державного виконавця Сєвєродонецького міського відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області Димніч Олени Сергіївни від 18 квітня 2017 року № б/н про повернення стягувачу без прийняття до виконання судового наказу, зобов'язання прийняти до виконання судовий наказ і відкрити виконавче провадження,

встановила:

У квітні 2017 року ТОВ «Таун Сервіс» м. Сєвєродонецьк звернулось до суду із скаргою про визнання неправомірним та скасування повідомлення державного виконавця Сєвєродонецького міського відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області (далі - Сєвєродонецького МВ ДВС ГТУЮ у Луганській області) Димніч О.С. № б/н від 18.04.2017 року про повернення стягувачу без прийняття до виконання судового наказу, зобов'язання прийняти до виконання судовий наказ і відкрити виконавче провадження.

В обгрунтування заявлених вимог скаржник посилався на те, що 13.04.2017 року ТОВ «Таун Сервіс» м. Сєвєродонецьк звернулось до Сєвєродонецького МВ ДВС ГТУЮ у Луганській області з заявою про примусове виконання судового наказу, виданого Сєвєродонецьким міським судом Луганської області від 01.03.2017 року, по цивільній справі № 428/1811/17, про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості по сплаті за послуги з централізованого водопостачання та водовідведення у сумі 4908 грн. 28 коп., судового збору у сумі 800 грн.

Повідомленням державного виконавця Сєвєродонецького МВ ДВС ГТУЮ у Луганській області Димніч О.С. № б/н від 18.04.2017 року вказаний наказ на підставі п.6 ч.4 ст.4 Закону України "Про виконавче провадження" було повернуто ТОВ «Таун Сервіс» у звязку із тим, що у судовому наказі відсутній реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника ОСОБА_3

Вважаючи зазначене повідомлення державного виконавця необгрунтованим та таким, що суперечить законодавству України, ТОВ «Таун Сервіс» просило суд визнати його неправомірним та скасувати і зобов'язати прийняти до виконання судовий наказ і відкрити виконавче провадження.

Ухвалою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 19.06.2017 року скаргу ТОВ «Таун Сервіс» було задоволено. Суд вирішив:

- визнати неправомірним та скасувати повідомлення державного виконавця Сєвєродонецького МВ ДВС ГТУЮ у Луганській області Димніч О.С. № б/н від 18.04.2017р. про повернення стягувачу без прийняття до виконання судового наказу Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 01.03.2017 року по цивільній справі № 428/1800/17 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ТОВ «Таун Сервіс» заборгованості за оплату послуг з централізованого водопостачання та водовідведення у сумі 4908 грн. 28 коп. та судового збору у сумі 800 грн.;

- зобов'язати державного виконавця Сєвєродонецького МВ ДВС ГТУЮ у Луганській області Димніч О.С. прийняти до виконання судовий наказ Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 01.03.2017 року по цивільній справі № 428/1811/17 та відкрити виконавче провадження.

Не погодившись з вказаною ухвалою суду, Сєвєродонецький МВ ДВС ГТУЮ у Луганській області звернувся до суду з апеляційною скаргою на неї, просив оскаржувану ухвалу скасувати як таку, що не відповідає вимогам матеріального і процесуального права, та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні скарги ТОВ «Таун Сервіс» відмовити.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованність оскаржуємої ухвали суду першої інстанції, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що 01.03.2017 року Сєвєродонецьким міським судом Луганської області у цивільній справі № 428/1811/17 видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_3 на користь ТОВ «Таун Сервіс» суму заборгованості за оплату послуг з централізованого водопостачання та водовідведення в розмірі 4908 грн. 28 коп., судового збору в розмірі 800 грн. (а.с. 5).

13 квітня 2017 року ТОВ «Таун Сервіс» звернулося до Сєвєродонецького МВ ВДВС МУЮ ГТУЮ у Луганській області з заявою про примусове виконання судового наказу, просило прийняти до примусового виконання судовий наказ № 428/1811/17 від 01.03.2017 року та відкрити виконавче провадження (а.с. 6).

Встановлено, що повідомленням державного виконавця Сєвєродонецького МВ ДВС ГТУЮ у Луганській області Димніч О.С. № б/н від 18.04.2017 року вказаний наказ на підставі п.6 ч.4 ст.4 Закону України "Про виконавче провадження" було повернуто ТОВ «Таун Сервіс» у звязку із тим, що у судовому наказі відсутній реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника ОСОБА_3 (а.с. 8).

Відповідно до п.1 ч.1 ст.3 Закону України «Про виконавче провадження» виданий судом наказ відноситься до виконавчих документів, які, відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною 1 статті 4 вказаного Закону встановлено, що у виконавчому документі зазначаються:

1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім'я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала;

2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ;

3) повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім'я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи;

4) ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності);

реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків);

5) резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень;

6) дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню);

7) строк пред'явлення рішення до виконання.

У виконавчому документі можуть зазначатися інші дані (якщо вони відомі суду чи іншому органу (посадовій особі), що видав виконавчий документ), які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення, зокрема місце роботи боржника - фізичної особи, місцезнаходження майна боржника, реквізити рахунків стягувача і боржника, номери їх засобів зв'язку та адреси електронної пошти.

Пунктом 6 частини 4 Закону України «Про виконавче провадження» дійсно встановлено, що виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його предявлення, якщо виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею.

Разом із тим, згідно із ч.1 ст.95 ЦПК України, судовий наказ є особливою формою судового рішення.

При цьому ч.2 ст.102 ЦПК України встановлює, що видача судового наказу проводиться без судового засідання і виклику стягувача та боржника для заслуховування їх пояснень.

У відповідності до положень ч.1, 2 ст.103 ЦПК України у судовому наказі зазначаються:

1) дата видачі наказу;

2) найменування суду, прізвище та ініціали судді, який видав судовий наказ;

3) ім'я (найменування) стягувача і боржника, їх місце проживання або місцезнаходження;

4) посилання на закон, на підставі якого підлягають задоволенню заявлені вимоги;

5) сума грошових коштів, які підлягають стягненню, а також розрахунковий рахунок боржника (юридичної особи) в установі банку, з якого повинні бути стягнуті грошові кошти, якщо такий повідомлений заявником;

6) сума судових витрат, що сплачена заявником і підлягає стягненню на його користь з боржника;

7) відомості про порядок та строки подання заяви про скасування судового наказу.

Судовий наказ має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим Законом України "Про виконавче провадження" та обов'язково містити положення про дату видачі судового наказу стягувачу, дату набрання судовим наказом законної сили та строк пред'явлення судового наказу до виконання. Зазначені відомості вносяться до судового наказу у день його видачі стягувачу для пред'явлення до виконання.

Із системного аналізу вказаних правових норм цивільного процесуального законодавства вбачається, що наказне провадження - це особливий спрощений вид цивільного судочинства, спрямований на спрощений та ефективний захист безспірних прав осіб шляхом видачі судового наказу, який є судовим рішенням та одночасно виконавчим документом про стягнення з боржника грошових коштів або витребування майна за заявою.

При цьому встановлена ч.2 ст.102 ЦПК України процедура видачі судового наказу виключає можливість витребування доказів та інформації, у тому числі за клопотанням стягувача, а також за ініціативою суду.

Разом із тим, стаття 98 ЦПК України, яка безпосередньо встановлює вимоги до форми і змісту заяви про видачу судового наказу, не передбачає необхідність зазначення заявником (стягувачем) у такій заяві інформації щодо реєстраційного номеру облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника.

Саме тому, на думку колегії суддів, законодавець у ч.2 ст.103 ЦПК України встановив, що інформація щодо реєстраційного номеру облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника не відноситься до даних, що обов'язково зазначаються у судовому наказі.

Щодо вимог, закріплених у п.4 ч.1 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження», то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.32 Конституції України та ч.1 ст.302 ЦК України не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом.

Офіційне тлумачення вказаного положення Конституції України міститься в Рішенні Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року № 2-рп/2012, відповідно до пункту 1 якого збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами є втручанням в її особисте та сімейне життя, таке втручання допускається винятково у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Приписами ч.ч.1, 2 ст.21 Закону України «Про інформацію» встановлено, що інформація про фізичну особу є конфіденційною, а тому відноситься до інформації з обмеженим доступом.

Крім того, частиною 2 статті 11 вказаного Закону заборонено збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини.

Із матеріалів справи вбачається, що інформація щодо реєстраційного номеру облікової картки платника податків боржника ОСОБА_3 у ТОВ «Таун Сервіс» на час звернення до суду з заявою про видачу судового наказу була відсутня. При цьому процесуальної можливості заявляти клопотання до суду щодо витребування такої інформації у заявника не було, як і не було можливості витребувати таку конфіденційну інформацію самостійно. Не передбачає у наказному провадженні процесуальний закон можливості витребування такої конфіденційної інформації і за ініціативою суду.

Разом з тим, відповідно до пункту 3 частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець при здійсненні виконавчого провадження має право з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі й конфіденційну.

Також частина 5 статті 18 вказаного Закону передбачає право виконавця під час виконання рішень на безпосередній доступ до інформації про боржників, їхнє майно, доходи та кошти, у тому числі конфіденційної, яка міститься в державних базах даних і реєстрах, у тому числі електронних.

При таких обставинах суд першої інстанції вірно встановив, що стягувач не мав можливість отримати конфіденційні дані відносно особи боржника, а також встановив наявність такої можливості у державного виконавця.

При цьому колегія суддів, у відповідності до вимог ч.1 ст.360-7 ЦПК України, приймає до уваги правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 21 травня 2014 року у цивільній справі № 6-45цс14.

Крім цього, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Пунктом 9 частини 1 статті 129 Конституції України встановлено, що обов'язковість судового рішення є однією із основних засад судочинства в Україні.

Принцип обов'язковості судових рішень також закріплено у ст.14 ЦПК України.

При цьому суть принципу обов'язковості судових рішень полягає в такому: а) судове рішення, що набрало законної сили, повинно виконуватись усіма суб'єктами, прав яких воно стосується; б) судове рішення, що набрало законної сили, є обов'язковим до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними та юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України; в) у випадку відмови від добровільного невиконання судового рішення воно може бути виконано компетентними органами в примусовому порядку.

Відповідно до ч.1 ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, а судовий захист неможливо повноцінно здійснити без обов'язковості виконання судових рішень.

При цьому рішенням Конституційного Суду України № 3-рп/2003 від 03 січня 2003 року правосуддя встановлено, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості та забезпечує ефективне поновлення в правах, яке неможливе без виконання судового рішення.

Також, відповідно до усталеного прецедентного права Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантує кожному право подати в суд чи відповідний орган будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов'язків. Таким чином, передбачено "право на суд", одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Однак це право було б ілюзорним, якби національна правова система країни дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним, на шкоду будь-якій стороні. Отже, виконання судового рішення має розглядатися як невід'ємна частина "судового процесу" для цілей статті 6 Конвенції. Таким чином, усі ті гарантії, які передбачені в § 1 статті 6 Конвенції, повинні застосовуватися і на стадії виконання рішення. Однією з таких гарантій є встановлення розумного строку провадження, а отже, і розумного строку виконання рішення суду (Справа "Горнсбі проти Греції", рішення ЄСПЛ від 19.03.1997 року, п.40; справа "Е.Джордж проти Португалії", рішення ЄСПЛ від 21.04. 1998 року, п.41).

При таких обставинах, на думку колегії суддів Апеляційного суду Луганської області, відсутність у виконавчому документі - судовому наказі реєстраційного номера облікової картки платника податків або серії та номера паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника не може вважатися обов'язковою вимогою. Відсутність таких даних у виконавчому документі не є підставою для повернення його державним виконавцем стягувачу без прийняття до виконання, оскільки у випадку відсутності такого номера виконавець має безперешкодне право отримати ці дані в органах фіскальної служби.

За таких обставин суд першої інстанції, приймаючи до уваги положення ст.ст.383-387 ЦПК України, дійшов правильного висновку про обгрунтованість вимог ТОВ «Таун Сервіс» м.Сєвєродонецьк та вірно задовольнив його скаргу про визнання неправомірним та скасування повідомлення державного виконавця Сєвєродонецького МВ ДВС ГТУЮ у Луганській області Димніч О.С. № б/н від 18.04.2017 року про повернення стягувачу без прийняття до виконання судового наказу, зобов'язання прийняти до виконання судовий наказ і відкрити виконавче провадження

Таким чином, колегія суддів вважає, що ухвала суду відповідає вимогам закону і підстав для її скасування немає.

Відповідно до ст.ст.307, 312 ЦПК України апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Приймаючи до уваги викладене, керуючись ч.2 ст.11, ст.ст. 303, 304, 307, 312-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу Сєвєродонецького міського відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області відхилити.

Ухвалу Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 19 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак її може бути оскаржено шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції: Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді: