Справа № 159/3965/16-ц Провадження № 22-ц/773/873/17 Головуючий у 1 інстанції: Миронюк М.Г.
Категорія: 47 Доповідач: Федонюк С. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 вересня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Федонюк С.Ю.,

суддів - Русинчука М.М., Матвійчук Л.В.,

з участю:

секретаря - Лимаря Р.С.,

представників відповідача - ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Волинського обласного управління водних ресурсів, Ковельського міжрайонного управління водного господарства, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, Скулинська сільська рада Ковельського району Волинської області, Ковельська філія Публічного акціонерного товариства «Волиньобленерго» про усунення перешкод у праві користування земельною ділянкою, за апеляційною скаргою відповідача Волинського обласного управління водних ресурсів на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 21 квітня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2016 року ОСОБА_3 звернувся із даним позовом до суду, мотивуючи вимоги тим, що рішенням Скулинської сільської Ради № 15/4 від 05 листопада 1993 року йому була виділена земельна ділянка під житлову забудову площею 0,25 га, однак при будівництві високовольтної лінії електропередачі до озера Нечимне на підставі договору №34/07 від 27.09.2007 року, укладеного Ковельською філією ПАТ «Волиньобленерго» та власником лінії - Волинським обласним управлінням водних ресурсів, на його земельній ділянці була встановлена електрична опора. При розробці проектно-кошторисної документації на електричну лінію до озера Нечимне та при будівництві лінії питання про погодження місця розташування електроопори та використання його земельної ділянки з ним, як із землекористувачем, не вирішувалось. Покликаючись на норми ст.ст.90, 95 ч.2 ст.152 ЗК України, ч.1 ст.375 ЦК України, зазначаючи, що встановлена електроопора перешкоджає йому проводити подальше будівництво на його земельній ділянці, та у зв'язку з наведеним, позивач просив зобов'язати Волинське обласне управління водних ресурсів в особі її філії Ковельського міжрайонного управління водного господарства винести за межі його земельної ділянки спірну електроопору.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 21 квітня 2017 року позов задоволено повністю. Зобов'язано Волинське обласне управління водних ресурсів усунути ОСОБА_3 перешкоди в користуванні земельною ділянкою, шляхом демонтажу електроопори, яка встановлена на території його земельної ділянки по АДРЕСА_1 і належить йому відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 15.10.2012 року. Вирішено питання судового збору.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, Волинське обласне управління водних ресурсів подало апеляційну скаргу, в якій покликається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні позову.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали та обставини справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Судом встановлено, що рішенням Скулинської сільської Ради № 15/4 від 05 листопада 1993 року ОСОБА_3 була виділена земельна ділянка під житлову забудову площею 0,25 га.

В березні 1994 року позивач виготовив будівельний паспорт на забудову виділеної йому земельної ділянки.

На підставі договору №34/07 27.09.2007 року, укладеного Ковельською філією ПАТ «Волиньобленерго» та замовником - Волинським обласним управлінням водних ресурсів, проводилося будівництво високовольтної лінії електропередачі до озера «Нечимне», у зв'язку з чим на землях Скулинської сільської ради в межах населеного пункту та за його межами встановлювались електричні опори.

8 вересня 2011 року рішенням Скулинської сільської ради за № 10/3 ОСОБА_3 було передано у приватну власність земельні ділянки загальною площею 0,58 га, зокрема - 0,25 га для будівництва і обслуговування жилого будинку та 0,33 га для ведення особистого селянського господарства в с.Скулин Ковельського району.

Згідно з Державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 від 15.10.2012 року ОСОБА_3 є власником земельної ділянки (для будівництва і обслуговування жилого будинку) по АДРЕСА_1 (кадастровий номер НОМЕР_3) площею 0,2500 га, а за державним актом серії НОМЕР_4 - земельної ділянки площею 0,1000 га в с.Скулин Ковельського району (к.н. НОМЕР_5) (для ведення особистого селянського господарства) (а.с.10, 51).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що вимога позивача щодо зобов'язання Волинського обласного управління водних ресурсів винести за межі його земельної ділянки спірної електроопори є підставною і обґрунтованою, оскільки в сторони відповідача відсутні правові підстави розташовувати електроопору на земельній ділянці, землекористувачем якої ОСОБА_3 є з 1993 року, та яка з 2012 року належить йому на праві приватної власності.

Проте з такими висновками суду першої інстанції погодитися не можна.

За змістом ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до положень статей 16, 386, 391 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який враховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення прав власника і об'єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав .

Згідно із нормами ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав, та застосування інших, передбачених законом, способів.

Позивач вказує, що він з 1994 року вважається законним землекористувачем спірної земельної ділянки, оскільки у відповідності до вимог земельного законодавства з участю представника Ковельського районного архітектора було складено Акт про винос в натуру меж земельної ділянки під будівництво індивідуального жилого будинку від 10 березня 1994 року.

Як вбачається зі змісту зазначеного Акта, виданого ОСОБА_3 на площу земельної ділянки розміром 0,17 га, забудовник ознайомлений з порядком оформлення документів на будівництво індивідуальних жилих будинків і зобов'язується розпочати будівництво жилого будинку тільки при наявності у нього на руках належно оформленого договору або свідоцтва про надання йому в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку (а.с.8). Разом з тим, позивач нічим не підтвердив у суді, чи саме на цій частині земельної ділянки площею 0,17 га, яка винесена в натуру, було встановлено електроопору, оскільки з інших документів (зокрема рішень сільської ради та державного акта) вбачається, що для будівництва та обслуговування жилого будинку йому виділялася ділянка площею 0,25 га.

Відповідно до ст.ст. 22, 23 Земельного Кодексу України 1990 року (в редакції, яка діяла на момент виділення позивачу в користування спірної земельної ділянки) виникнення права власності на землю або права користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Заборонено приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею (ч.2 ст.22 ЗК).

Наведене є достатньою підставою для висновку про те, що позивач, отримавши рішення сільської ради про виділення йому земельної ділянки, виготовивши будівельний паспорт на забудову земельної ділянки та отримавши акт про винесення межі земельної ділянки в натурі, не був належним і законним землекористувачем спірної земельної ділянки, оскільки не оформив своє право землекористування відповідним державним актом.

Лише з моменту видачі ОСОБА_3 Державного акта на право власності на земельну ділянку 15 жовтня 2012 року він юридично набув статусу власника земельної ділянки з усіма передбаченими законодавством України правами та обов'язками.

У зв'язку з цим ні сільська рада, ні відповідач, який замовляв проведення будівництва лінії електропередачі не мали інформації про належність ОСОБА_3 як землекористувачу спірної земельної ділянки, а тому і не узгоджували з ним встановлення електроопори на цій ділянці.

До того ж згідно із рішенням Скулинської сільської ради від 26 квітня 2007 року № 10-17 про погодження розташування об'єкту в межах даної сільської ради, первинним власником була Скулинська сільська рада, з якою на правових підставах було узгоджено акт вибору земельної ділянки від 04 липня 2006 року про розташування об'єкта електропостачання (а.с.48-49).

Отже, твердження позивача щодо непогодження із ним місця розташування електроопори як із землекористувачем даної земельної ділянки спростовуються матеріалами даної цивільної справи.

Статтею 125 ЗК України передбачено, що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації.

Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до закону(ст.126 ЗК України).

Відповідно до ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власність зобов'язує. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання Регіональної програми захисту від шкідливої дії вод сільських населених пунктів і сільськогосподарських угідь у Волинській області в 206-2010 роках та прогноз до 2015 року, затвердженої Волинською ОДА 25 серпня 2005 року, ЗАТ «Інститут Волиньводопроект» був розроблений Робочий проект «Відновлення озера Нечемне Ковельського району Волинської області». В складі даного проекту передбачалося встановлення повітряної лінії електропередач, а тому при будівництві високовольтної лінії електропередачі до озера «Нечимне» на підставі договору №34/07 27.09.2007 року, укладеного між Ковельською філією ПАТ «Волиньобленерго» та замовником - Волинським обласним управлінням водних ресурсів, на земельній ділянці ОСОБА_3 була встановлена електрична опора.

Згідно зі ст.76 ЗК України землями енергетичної системи визнаються землі, надані під електрогенеруючі об'єкти (атомні, теплові, гідроелектростанції, електростанції з використанням енергії вітру і сонця та інших джерел), під об'єкти транспортування електроенергії до користувача. Землі енергетичної системи можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Уздовж повітряних і підземних кабельних ліній електропередач встановлюються охоронні зони.

Статтею 112 ЗК України встановлено, що охоронні зони створюються навколо особливо цінних природних об'єктів, об'єктів культурної спадщини, гідрометеорологічних станцій тощо з метою охорони і захисту їх від несприятливих антропогенних впливів, уздовж ліній зв'язку, електропередачі, земель транспорту, навколо промислових об'єктів для забезпечення нормальних умов їх експлуатації, запобігання ушкодження, а також зменшення їх негативного впливу на людей та довкілля, суміжні землі та інші природні об'єкти. Правовий режим земель охоронних зон визначається законодавством України.

Згідно зі ст. 19 Закону України «Про електроенергетику» в охоронних зонах електричних мереж, а також інших особливо важливих об'єктів електроенергетики діють обмеження, передбачені законодавством України щодо використання земель. Розміщення споруд та інших об'єктів в охоронних зонах електричних і теплових мереж без здійснення передбачених нормативно-технічними документами технічних заходів безпеки не допускається.

Відповідно до ч.2 п.4 Правил охорони електричних мереж, затверджених постановою КМУ від 04.03.1997 року № 209, у межах охоронних зон землі у їх власників та користувачів не вилучаються, а використовуються з обмеженнями, передбаченими цими Правилами. Підприємства, установи, організації та громадяни, яким надано у власність, постійне або тимчасове користування земельні ділянки, де знаходяться об'єкти електричних мереж, зобов'язані вживати належних заходів до збереження зазначених об'єктів.

Крім цього, відповідно до ст. 26 Закону України «Про землі енергетики та правовий режим спеціальних зон енергетичних об'єктів» система заходів щодо дотримання правового режиму земель енергетики та спеціальних зон об'єктів енергетики включає визначення та встановлення в натурі (на місцевості), у разі необхідності, спеціальних зон земель енергетичної системи; встановлення обмежень та обтяжень для власників і користувачів земельних ділянок у межах спеціальних зон земель енергетичної системи; державний контроль за дотриманням правового режиму використання земель спеціальних зон.

Система заходів щодо дотримання правового режиму земель спеціальних зон об'єктів енергетики здійснюється відповідно до затверджених проектів будівництва та документації із землеустрою щодо організації і встановлення територій спеціальних зон з визначенням обмежень та обтяжень, сервітутівдля власників і користувачів земельних ділянок і письмово укладеного договору земельного сервітуту.

Відповідно до ст. 30 даного закону власники і користувачі земельних ділянок у спеціальних зонах об'єктів енергетики мають право самостійно господарювати на земельних ділянках з дотриманням установлених обмежень та обтяжень; на відшкодування збитків, завданих внаслідок виконання планових та аварійно-відновлювальних робіт.

Власники і користувачі земельних ділянок у спеціальних зонах об'єктів енергетики зобов'язані здійснювати господарську та інші види діяльності на зазначених земельних ділянках з дотриманням вимог цього Закону.

Згідно із ст.32 Закону України «Про землі енергетики та правовий режим спеціальних зон енергетичних об'єктів» в охоронних зонах кабельних ліній електропередачі власникам і користувачам земельних ділянок, фізичним і юридичним особам забороняється : саджати дерева та кущі, зводити будинки, споруди будь-якого призначення.

Враховуючи те, що земельна ділянка, яка належить позивачу, знаходиться в охоронній зоні електричних мереж, на неї поширюються обмеження, встановлені вищевикладеними приписами чинного законодавства.

Судом першої інстанції вказані норми матеріального права не враховані, не взято до уваги, що у такому випадку використання власником земельної ділянки можливе з обмеженнями, встановленими вищевикладеними приписами чинного законодавства, а питання про реконструкцію та винесення електричних мереж можливе лише у спосіб, визначений ст. 18 Закону України «Про електроенергетику».

Відповідно до ч. 4 ст. 18 Закону України «Про електроенергетику» у разі спорудження або реконструкції будівель, доріг, мостів, інших об'єктів архітектури роботи з перенесення повітряних і підземних електричних мереж, теплових мереж та інших об'єктів електроенергетики виконуються власником цих об'єктів електроенергетики за рахунок замовників будівництва або реконструкції будівель, доріг, мостів, інших об'єктів архітектури відповідно до затвердженої проектно-кошторисної документації.

Крім того, як вбачається зі змісту доданих до матеріалів справи технічної документації із землеустрою на земельні ділянки ОСОБА_3, зокрема у висновку до технічної документації № 467 від 19.08.2011 року Відділу містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства, вказано, що при виникненні потреби переносу інженерних мереж з дотриманням охоронних зон, які проходять по земельній ділянці, виконувати їх слід за рахунок власника (забудовника) (а.с.135).

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що діючим законодавством передбачено уздовж електролінії, яка проходить через земельну ділянку, якою користується позивач, діє охоронна зона, в межах якої власник зобов'язаний використовувати її з обмеженнями, передбаченими Правилами охорони електричних мереж, а тому позовні вимоги ОСОБА_3 щодо усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та зобов'язання відповідача перенести електроопору є безпідставними.

Необґрунтованим є посилання ОСОБА_3 на те, що встановлена опора перешкоджає проводити будівництво на земельній ділянці, оскільки жодних доказів щодо відмови йому відповідними органами у наданні дозволу на будівництво позивач суду також не надав.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції у порушення вимог ст. ст. 212, 214 ЦПК України на зазначені вимоги закону уваги не звернув, як не звернув увагу і на те, що ОСОБА_3 отримав земельну ділянку у власність з обмеженнями, передбаченими чинним законодавством, а тому й порушення його прав у даному випадку не встановлено .

Наведене свідчить про те, що судом першої інстанції ухвалене помилкове рішення внаслідок неправильного застосування норм матеріального права, що відповідно до ст.309 ЦПК України є підставою для його скасування та ухвалення нового рішення - про відмову у позові.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу відповідача Волинського обласного управління водних ресурсів задовольнити.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 21 квітня 2017 року в даній справі скасувати і ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_3 до Волинського обласного управління водних ресурсів, Ковельського міжрайонного управління водного господарства, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, Скулинська сільська рада Ковельського району Волинської області, Ковельська філія Публічного акціонерного товариства «Волиньобленерго» про усунення перешкод у праві користування земельною ділянкою відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді