Справа № 304/1171/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

11 вересня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого судді Куштана Б.П., суддів: Джуги С.Д. і ОСОБА_1,

при секретарі: Терпай С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Перечинського районного суду від 16 листопада 2016 року за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3, про стягнення кредитної заборгованості, -

ВСТАНОВИЛА:

ПАТ «Дельта Банк» (надалі Банк) звернувся у суд із позовом до ОСОБА_2 у вересні 2015 р.

Після зменшення розміру позовних вимог (т.1, а.с.192-198) остаточно просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором у сумі 74 708,98 грн. із яких: сума заборгованості за тілом кредиту 68 248,95 грн.; сума заборгованості по відсотках 3 382,57 грн.; пеня 3 077,46 грн., а також вирішити питання судових витрат.

На обґрунтування зазначав, що позичальник (ОСОБА_3І.) не виконувала належним чином узятих на себе зобовязань за кредитним договором, а оскільки виконання умов кредитного договору було забезпечене договором поруки, то наявну заборгованість по кредитному договору необхідно стягнути з поручителя ОСОБА_2, оскільки останній несе солідарну відповідальність за заборгованість по кредитному договору.

У липні 2016 р. представник ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 як третьої особи з самостійними вимогами предявив до Банку позов, у якому просив зобовязати Банк вилучити з Державного реєстру обтяжень рухомого майна ДП «Національні інформаційні системи» запис про приватне обтяження та припинити приватне обтяження № 11657711 на транспортний засіб Renault Duster 1.5L, легковий універсал-В, 2011 р. випуску, сірого кольору, номер державної реєстрації АО6081ВА, номер обєкта VF1HSRC, встановлений на підставі договору застави автомобіля № 03001/3, 2194, від 27.09.2011 р., посвідченого приватним нотаріусом Київського нотаріального округу ОСОБА_5

Ухвалою Перечинського районного суду від 25.07.2016 р. указані позови обєднані в одне провадження (т.1, а.с.170-171).

Рішенням цього ж суду від 16 листопада 2016 р. у задоволенні позовів відмовлено.

Банк просить скасувати це рішення у частині відмови в задоволенні його позову та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог Банку. Доводить про порушення норм матеріального та процесуального права. Указує, що суд дійшов неправильного висновку про те, що заборгованість була погашена ще до звернення до суду. Зазначає, що в звязку з частковим погашенням заборгованості станом на 19.09.2016 р. заборгованість ОСОБА_3 за кредитним договором склала 74 708,98 грн., із яких заборгованість за тілом кредиту 68 248,95 грн., заборгованість по відсоткам 3 382, 57 грн., пеня 3 077,46 грн. Указує, що в період із серпня 2015 р. по червень 2016 р. у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором сплачено 69 355,07 грн., із яких тіло кредиту 42 520,45 грн., відсотки 26 834,62 грн.

У письмових запереченнях представник ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення скасуванню у частині щодо позовних вимог Банку із ухваленням нового по суті цих вимог, із таких мотивів.

За правилами ст. 303 ч.1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Так, доводи апеляційної скарги стосуються рішення суду, яке є предметом перегляду, лише в частині щодо відмови в задоволенні позову Банку, а тому решта рішення (у частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_3І.) в апеляційному порядку не переглядається.

Суд першої інстанції встановив, що Банк звернувся у суд із позовом у вересні 2015 р. (т.1, а.с.1-46). Просив стягнути з ОСОБА_2 на користь Банку заборгованість, яка складала загалом 127 516,60 грн. 27 вересня 2011 р. між Банком і ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 03001 (т.1 а.с.6-13), згідно з умовами якого кредитор надає позичальнику на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання кредит у сумі 145 057 грн. на термін із 27 вересня 2011 р. по 27 вересня 2018 р. (включно). Кредит був наданий на купівлю автомобіля. Для забезпечення виконання позичальником своїх зобовязань по кредитному договору було укладено договір поруки з ОСОБА_2 і договір застави автомобіля. 27 вересня 2011 р. між Банком і ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 03001/П (т.1, а.с.21-22), згідно з умовами якого поручитель (ОСОБА_2В.) на добровільних засадах бере на себе зобовязання перед Банком відповідати в повному обсязі по зобовязанням Позичальника, які виникають із умов кредитного договору № 03001 від 27 вересня 2011 р. Пунктом 1.3. договору поруки встановлено, що зобовязання Поручителя перед Банком є безумовними і ніяких інших умов, окрім передбачених цим договором та вказаним у п.1.2 договору, не потребують. 14.08.2015 р. ОСОБА_2 (т.1, а.с.24) і ОСОБА_3 (том №1 а.с.25) були надіслані досудові вимоги з вимогою погасити 127 516 грн.

Відповідно до акту про добровільне виконання (т.1, а.с.130) від 10.08.2015 р. за рахунок коштів, отриманих від реалізації майна, державний виконавець запропонував задовольнити вимоги Банку в розмірі 119 986,38 грн., у тому числі: заборгованості за кредитом у розмірі 110 769,40 грн. і заборгованості по відсотках у розмірі 9 216,98 грн.

Постановою про закінчення виконавчого провадження від 10 серпня 2015 р. (т.1, а.с.131) установлено, що виконавчий документ виконано на підставі платіжного доручення № 1211 від 04.08.2015 р.( т.1, а.с.128-129), у звязку з чим виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису № б/н від 19.01.2015 р. закінчено.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову Банку, виходив із того, що заборгованість за кредитним договором №803001 від 27 вересня 2011 р. ОСОБА_3 погасила ще до звернення Банку до суду з позовом.

Колегія суддів не погоджується із цим висновком через порушення судом першої інстанції норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За приписами ч. ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

За змістом ст.ст. 525, 526, 599, 611, 629 ЦК України зобовязання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається. Зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За приписами статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Виходячи з положень частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Звернення до суду з вимогою про повернення усіх сум за договором позики у звязку з порушенням умов договору є наслідком невиконання чи неналежного виконання боржником своїх договірних зобовязань.

Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі прострочення виконання грошового зобовязання за договором позики позикодавець вправі вимагати від позичальника сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також 3 % річних від простроченої суми за весь час прострочення згідно з статті 625 ЦК України.

Крім того позикодавець має право отримати проценти від суми позики, згідно статті 1048 ЦК України, які нараховуються за період з дати отримання коштів позичальником по день повернення позики, якщо інше не було встановлено укладеним між сторонами договором.

Факт повернення суми позики до звернення позивача до суду, але з порушенням встановленого договором позики строку повернення, не звільняє боржника від відповідальності, передбаченої статтями 625, 1048 ЦК України.

У п.17 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст. ст. 599-601, 604-609 ЦК України. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст. ст. 526, 599 ЦК України.

Відповідно до п.2.4 Кредитного договору у разі прострочення погашення кредиту, проценти нараховуються на суму заборгованості за кредитом і за період прострочення до моменту повного погашення кредиту.

Згідно з п.2.8 Кредитного договору погашення заборгованості за цим Договором здійснюється у такому порядку: можливі штрафні санкції, прострочені проценти, прострочена заборгованість за кредитом (частиною кредиту), нараховані проценти за звітний період, заборгованість за кредитом (частиною кредиту). Кредитор вправі на свій розсуд в будь-який час змінити порядок зарахування надходжень.

Позивач у позовній заяві зазначив, що згідно з розрахунком заборгованості станом на 31.07.2015 р. (т.1, а.с.23) загалом розмір заборгованості за кредитним договором складає 127 516,60 грн. із яких 110 769,40 грн. заборгованість по тілу кредиту; 16 747,20 грн. заборгованість по відсотках.

У період із серпня 2015 р. по червень 2016 р. у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором всього сплачено 69 355,07 грн., із яких 42 520,45 грн. заборгованість по тілу кредиту; 26 834,62 грн. заборгованість по відсотках (т.1, а.с.194-197).

У звязку з цим станом на 19.09.2016 р. (т.1, а.с.194-197) заборгованість ОСОБА_3 за кредитним договором складає загалом 74 708,98 грн., із яких 68 248,95 грн. заборгованість по тілу кредиту; 3 382,57 грн. заборгованість по відсотках; 3 077,46 грн. пеня.

Суд першої інстанції належним чином не перевірив і не дослідив, що після видачі виконавчого напису № б/н від 19.01.2015 р. на суму 119 986,38 грн. і до його виконання (10.08.2015 р.) не припинилися правовідносини кредитного договору, оскільки зобовязання залишилися невиконані та за позивачем нараховувався борг.

Відповідно до ст.ст. 10 ч.1, ч.3, ст. 60 ч.1, ч.4, ст. 213 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

У контексті наведеного колегія суддів вважає, що оскаржене рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню як суперечне положенням ст. 213 ЦК України, а позов Банку задоволенню як обґрунтований і доведений.

Судові витрати в сумі 1402,69 грн. відповідно до ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню із відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 512, 514, 525, 526, 599, 611, 629, 1048, 1049, 1054 ЦК України ст.ст. 10, 60, 212, 213, 303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.п.1,4, 313, 314 ч. 2, 316, 317, 319 ЦПК України, -

РІШИЛА:

1. Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити.

2. Рішення Перечинського районного суду від 16 листопада 2016 року скасувати.

3. Позов задовольнити.

4. Стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором № 03001 від 27 вересня 2011 року в розмірі 74 708 (сімдесят чотири тисячі сімсот вісім) гривень 98 (дев'яносто вісім) копійок із яких: 68 248 (шістдесят вісім тисяч двісті сорок вісім) гривень 95 (дев'яносто п'ять) копійок сума заборгованості за тілом кредиту; 3 382 (три тисячі триста вісімдесят дві) гривні 57 (п'ятдесят сім) копійок сума заборгованості за відсотками; 3 077 (три тисячі сімдесят сім) гривень 46 (сорок шість) копійок пеня. Стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» 1402 (одну тисячу чотириста дві) гривні 69 (шістдесят дев'ять) копійок судового збору.

5. Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: