АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_____________________________________
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Волошиної В.М.

при секретарі Чумаченко А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 21 вересня 2016 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором,

встановила:

у листопаді 2014 р. позивач звернувся до суду з позовом про солідарне стягнення з відповідачів 39 900,14 доларів США, що за курсом НБУ станом на 19 листопада 2014 року становить 606 486грн. 52 коп.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 26 грудня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого він є, та ОСОБА_1 був укладений договір про надання споживчого кредиту №0, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в іноземній валюті в сумі 65 000 доларів США, а позичальник зобов'язався повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 26 грудня 2027 року згідно з графіком погашення кредиту та сплатити за користування кредитом проценти у розмірі 10,80 % річних.

Також позивач посилався на, що у забезпечення виконання зобов'язань за даним договором 26 грудня 2006 року з ОСОБА_2 був укладений договір поруки №82280, згідно якого поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Позивач стверджував, що виконав взяті на себе зобов'язання в повному обсязі, проте відповідач ОСОБА_1 всупереч умов кредитного договору не здійснює платежів для погашення суми заборгованості по кредиту та нарахованим процентам, чим порушує взяті на себе договірні зобов'язання та внаслідок чого станом на 19 листопада 2014 року виникла заборгованість, яка складається із заборгованості за кредитом у сумі 36 801,16 доларів США, що за курсом НБУ станом на 19 листопада 2014 року становить 559 381 грн. 68 коп., заборгованості за процентами у сумі 3 098,98 доларів США, що за курсом НБУ станом на 19 листопада 2014 року становить 47 104 грн. 84 коп., та пені у сумі 2 953 грн. 68 коп. за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам за користування кредитом.

У березні 2015 року позивач звернувся до суду із заявою про збільшення позовних вимог, в якій просив стягнути з відповідачів заборгованість станом на 2 березня 2015р. у сумі 41 224,98 доларів США та пеню за несвоєчасну сплату процентів у сумі 12 553,20грн. і понесені судові витрати.

№ апеляційного провадження:22-ц/796/1583/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Чех Н.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 21 вересня 2016 року позов задоволено, стягнуто на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк»

- 2 -

солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором №0 від 26 грудня 2006 року у розмірі 41 224,98 доларів США, пеню за несвоєчасне погашення заборгованості за відсотками у сумі 12 553 грн. 20 коп. та судові витрати в сумі 3 654 грн.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду змінити, відмовити у задоволенні вимог в частині стягнення 35 078,58 доларів США кредитної заборгованості та 4 571грн. 37коп. пені, залишити рішення в силі в частині стягнення 6 146,40 доларів США кредитної заборгованості і відсотків та 7 981 грн. 83 коп. пені.

Відповідач посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, так як позивачем не було направлено вимогу про дострокове повернення кредитної заборгованості відповідно до умов кредитного договору та Закону України «Про захист прав споживачів».

Також відповідач вважає, що суд не врахував неправомірне нарахування позивачем пені у доларах США, що є порушенням умов п. 7.1 договору, а також неправильне визначення періоду нарахування пені, який розпочинається з 31 березня 2014 року, а не з 29 березня 2014 року, як це зазначено у довідці-розрахунку.

Відповідач також вважає, що метод нарахування пені «факт/360» є несправедливою умовою в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів» так як призводить до збільшення розміру пені.

Рішення суду в частині стягнення заборгованості з поручителя ОСОБА_2 не оскаржується, тому відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України не є предметом апеляційного розгляду.

Відповідач ОСОБА_1, будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с.239), у судове засідання не з'явився, клопотання про перенесення судового розгляду не подав, тому відповідно до ст. 305 ЦПК України колегія суддів провела судове засідання у його відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, яка просила залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 26 грудня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_1 був укладений договір про надання споживчого кредиту №0, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у сумі 65 000 доларів США, який позичальник зобов'язався повертати щомісячними платежами відповідно до погодженого сторонами графіку погашення кредиту строком до 26 грудня 2027 року та сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 10,80 % річних.

Пунктом 1.3.4. договору сторони визначили, що строк сплати процентів встановлено з 1 по 25 число кожного місяця, наступного за тим, за які були нараховані проценти.

Пунктом 7.1 договору сторони погодили, що за порушення позичальником термінів погашення будь-яких грошових зобов'язань, зокрема термінів повернення кредиту (всієї суми або його частини) та/або термінів сплати процентів та/або комісій, банк має право вимагати від позичальника додатково сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого (еквіваленту) розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені.

26 грудня 2006р. між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 був укладений договір поруки № 82280, за умовами якого поручитель несе солідарну відповідальність з позичальником перед кредитором за порушення виконання зобов'язань по кредитному договору, у тому ж обсязі, що і позичальник.

З наданих позивачем розрахунків вбачається, що позичальник останній платіж на погашення кредиту вніс 24 грудня 2013р., а на погашення процентів у квітні 2014р., у зв'язку із чим виникла заборгованість по сплаті процентів за користування кредитом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позичальник не виконав взяті на себе зобов'язання по сплаті щомісячних процентів за користування

- 3 -

кредитом, у зв'язку із чим виникла заборгованість та право банку за вимогу про дострокове повернення всієї кредитної заборгованості.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції відповідає обставинам

справи, наданим сторонами доказам та ґрунтується на нормах матеріального права.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 2 ст. 1050 ЦК України визначено, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Пунктом 5.3 умов договору сторони визначили, що банк має право вимагати дострокового повернення кредиту, нарахованих процентів, у випадку невиконання або прострочення виконання позичальником грошових зобов'язань перед банком, передбачених цим договором.

Згідно пункту 11.1 договору сторони погодили, що у випадку настання обставин, визначених у п. 5.3. цього договору та направлення банком на адресу позичальника повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту і не усунення позичальником порушень умов за цим договором протягом 31 календарного дня з дня з дати одержання вищевказаного повідомлення (вимоги) від банку, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 32 календарний день з дати одержання позичальником повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від банку. У випадку неотримання позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) в результаті зміни позичальником адреси, без попереднього про це письмового повідомлення банку чи у разі неотримання позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) банку з інших підстав протягом 40 календарних днів з дати направлення повідомлення (вимоги) банком вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 41 календарний день з дати відправлення позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від банку.

З матеріалів справи вбачається, що 20 жовтня 2014р. банком на адресу ОСОБА_1 була направлена вимога від 17 жовтня 2014р. про сплату простроченої заборгованості по процентам протягом 31 календарного дня з дати одержання повідомлення, а у випадку не усунення цього порушення, про дострокове повернення всієї кредитної заборгованості.

Позивачем не було надано доказів отримання відповідачем вказаної вимоги, однак надані докази направлення зазначеної вимоги, тому відповідно до умов укладеного сторонами договору вважається, що таке повідомлення було отримано позичальником.

Доводи апеляційної скарги про ненадання позивачем належних доказів направлення вимоги про дострокове повернення кредиту, колегія суддів вважає безпідставними, так як позивачем надані реєстр відправлення рекомендованих пакетів та квитанція поштового відділення про направлення цих пакетів. При цьому, відповідачем відповідно до ст. 60 ЦПК України надані позивачем докази спростовані не були.

Крім того, з даним позовом позивач звернувся до суду у листопаді 2014р., однак, відповідачем не надано доказів, що на момент прийняття судом рішення у вересні 2016р. ним була погашена прострочена заборгованість за процентами та пенею.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що банк має право на вимогу про дострокове повернення кредиту у повному обсязі.

- 4 -

Посилання у апеляційній скарзі на те, що позивач неправомірно нарахував пеню за невиконання зобов'язань по сплаті щомісячних процентів у доларах США, колегія суддів вважає безпідставним, так як з наданого позивачем розрахунку вбачається, що пеня розрахована у гривні відповідно до умов укладеного сторонами договору.

Також безпідставним колегія суддів вважає твердження у апеляційній скарзі про невідповідність кредитного договору в частині порядку нарахування пені ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Пунктом 7.1. договору сторони погодили, що пеня нараховується за кожен день прострочення, включаючи день погашення заборгованості, і розраховується за методом «факт/360», який передбачає, що для розрахунку використовується фактична кількість днів у місяці, але умовно в році 360 днів).

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Під час судового розгляду встановлено, що договір про надання споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, відповідач не заявляв про недійсність договору, зокрема, і в частині визначення порядку нарахування пені, тому підстав не застосовувати при нарахуванні пені порядок, який сторони погодили підписавши кредитний договір, суд не мав.

Судом повно з'ясовані обставини справи, оцінені надані сторонами докази, правильно застосовані норми матеріального права, тому колегія суддів не вбачає підстав для зміни рішення суду та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 21 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: