У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Закропивного О.В., Гулька Б.І., Журавель В.І.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення аліментів на утримання дітей, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на ухвалу апеляційного суду Львівської області від 29 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2005 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним вище позовом, у якому просила стягнути з ОСОБА_5 аліменти на свою користь на утримання дітей.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 22 серпня 2005 року позов ОСОБА_4 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання сина ОСОБА_6 та доньки ОСОБА_7 у розмірі 1/3 частини із всіх видів заробітку, але не менше одного неоподаткованого мінімуму доходів громадян щомісячно, починаючи з 8 квітня 2005 року і до їх повноліття.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 15 серпня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 22 серпня 2005 року залишено без руху для усунення недоліків апеляційної скарги.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 29 вересня 2016 року у задоволенні заяви ОСОБА_5 про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції відмовлено. Відмовлено у відкритті апеляційного провадження.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу апеляційного суду та направити справу до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувана ухвала постановлена з додержанням норм процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Зокрема, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, з урахуванням положень ст. 297 ЦПК України, про відсутність підстав для поновлення строку та відкриття апеляційного провадження.

Зокрема, правильним є висновок суду апеляційної інстанції про те, що під час проголошення оскаржуваного рішення суду ОСОБА_5 присутнім не був, проте 18 червня 2012 року звертався до суду із заявою про розстрочку виконання рішення Франківського районного суду м. Львова від 22 серпня 2005 року, за наслідками розгляду якої 3 грудня 2012 року постановлено ухвалу про відмову у задоволенні заяви. Зазначене свідчить про те, що ОСОБА_5 станом на червень 2012 року було відомо про наявність оскаржуваного рішення суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження та відкриття апеляційного провадження.

Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, є порушенням вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого розгляду справи у такому його аспекті як правова визначеність.

Європейський суд з прав людини визнає легітимним обмеження у доступі до суду через значний пропуск строку оскарження рішення суду, що є дотриманням принципу правової визначеності (рішення Нешев проти Болгарії від 28 жовтня 2004 року, рішення Брумареску проти Румунії від 28 листопада 1999 року).

Учасник процесу зобов'язаний добросовісно користуватись своїми процесуальними правами (ч. 3 ст. 27 ЦПК України).

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судову ухвалу без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Ухвалу апеляційного суду Львівської області від 29 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Закропивний

Б.І.Гулько

В.І.Журавель