Номер провадження: 22-ц/785/81/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Артеменко І. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.01.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Артеменка І.А.,

суддів Черевка П.М.,

ОСОБА_2,

при секретарі Фабіжевській Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 на рішення Болградського районного суду Одеської області від 14 листопада 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, третя особа Приватний нотаріус Болградського районного нотаріального округу Одеської області ОСОБА_6 про усунення від права на спадкування, -

встановила:

У січні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_5, третя особа Приватний нотаріус Болградського районного нотаріального округу Одеської області ОСОБА_6 про усунення ОСОБА_5 від права на спадкування майна у спадщині, що відкрилася після смерті їх матері ОСОБА_7, померлої 11.06.2015 року.

В обґрунтування позову ОСОБА_3 зазначила, що 11 червня 2015 року померла її мати ОСОБА_7, після смерті якої відкрилася спадщина, зокрема, на житловий будинок с господарськими будівлями та дворовими спорудами, який розташований за адресою: вул. Зелена, № 19, с. Тополине Болградського району Одеської області.

За своє життя ОСОБА_7 склала заповіт, яким все своє майно заповіла позивачці, який засвідчено приватним нотаріусом Болградського нотаріального округу ОСОБА_6 від 31 травня 2013 року та зареєстровано в спадковому реєстрі за № 2808.

Позивачка, реалізуючи своє право на спадщину, звернулася у визначений законом шестимісячний строк з заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса, але їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв'язку зі скасуванням заповіту.

Позивачці стало відомо, що 11.02.2014 року ОСОБА_7 склала новий заповіт на імя ОСОБА_5, який посвідчено тим же приватним нотаріусом Болградського районного нотаріального округу Одеської області ОСОБА_6 та зареєстровано в спадковому реєстрі за № 903.

Відповідачка ОСОБА_5 також звернулася 08.10.2015 року до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за заповітом.

По твердженню позивачки, вона постійно доглядала за матір'ю, яка через похилий вік та хворобу потребувала стороннього догляду, допомагала вести господарство, купувала продукти та ліки. В 2013 року перебувала з матірю на обстеженні в Одеській обласній клінічній лікарні. Натомість відповідачка ОСОБА_5 ніякої допомоги матері не надавала.

В липні 2013 року, діючи за довіреністю від матері, за свої власні кошти вона оформила належним чином право власності матері ОСОБА_7 на спадщину після смерті чоловіка.

В той же час, син відповідачки ОСОБА_5 - ОСОБА_8 оскаржував в судовому порядку свідоцтво про право на спадщину за законом, що було видано ОСОБА_7 після смерті чоловіка ОСОБА_9, та апеляційним судом Одеської області від 11.12.2013 року було відмовлено в задоволенні позову.

Дочекавшись влучного моменту, коли їх мати ОСОБА_7 пішла в свій будинок за особистими речами, де проживала і проживає ОСОБА_5, остання залишила матір у себе, та безпідставно заборонила їй, позивачці, навіть спілкуватися з матірю. На підставі довіреності, з метою захисту прав матері, вона - позивачка звернулася до Болградського районного суду Одеської області з вимогами про усунення перешкод та виселення відповідачки та її сімї з будинку, належного їх матері, розташованого за адресою: вул. Зелена, № 19, с. Тополине, Болградський район, Одеська область. Проте, знаходячись під впливом відповідачки, матір ОСОБА_7 відмовилась від позовних вимог.

У подальшому, відповідачка ОСОБА_5, з метою отримання всієї спадщини, переконала матір звернутись до правоохоронних органів з заявою про вчинення нею, позивачкою, кримінального злочину, а саме побиття матері, крадіжку і незаконне утримання правовстановлюючих документів на домоволодіння. Після зясування усіх обставин, кримінальне провадження було закрито. Документи на домоволодіння були нею повернуті матері особисто. Про безпідставність звинувачень на її, позивачки, адресу відповідачці було відомо, але цим вона переслідувала іншу мету: отримати документи на домоволодіння та вплинути на матір, аби та склала заповіт на її імя.

На думку ОСОБА_3, відповідачка керувалась корисливими мотивами, а саме виникненням права на майно, свідомо повідомив матері неправдиві відомості щодо неї, позивачки. Зловживаючи довірою матері, скориставшись її похилим віком, відповідачка переконали матір змінити зміст заповіту.

Саме з цих підстав позивачка стверджує, що відповідачка ОСОБА_5 діяла цілеспрямовано, із корисливих мотивів, з метою виникнення в неї права на спадкове майно, а відтак має бути позбавлена права на спадкування.

Рішенням Болградського районного суду Одеської області від 14 листопада 2016 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду, представник ОСОБА_3 ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду скасувати, постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_3 у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм права.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, який доповів зміст рішення, яке оскаржено, доводи апеляційної скарги, межі, в яких повинні здійснюватись перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, вислухавши думку учасників процесу, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу відхилити, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу та залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті та справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що будь-які дії відповідача ОСОБА_5 були спрямовані на умисне перешкоджання спадкодавцеві внести зміни або скасувати заповіт і цим сприяли виникненню права на спадкування лише у неї одноособово.

Вирішуючи спір по суті, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Так, апеляційним судом встановлено, підтверджено матеріалами справи, та не спростовується сторонами, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 є рідними сестрами та доньками ОСОБА_7, померлої 12 червня 2015 року, та між сторонами виникли суперечки з приводу права власності на домоволодіння № 19 по вул. Зеленій у с. Тополине Болградського району Одеської області ще за життя спадкодавця ОСОБА_7.

З акту від 02.11.1997 року, складеного Винрадгоспом ім. Суворова, вбачається, що житловий будинок за адресою: вул. Зелена, № 19, с. Тополине, Болградський район, Одеська область був переданий для проживання сімї переселенця ОСОБА_9, площею 32,2 кв.м., який складався із двох кімнат (а.с.159).

22.07.2013 року право власності на зазначене домоволодіння на імя ОСОБА_7 було зареєстровано за заявою ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 12.09.2008 року, що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з якого також вбачається, що загальна площа домоволодіння становить 145,4 кв.м. (а.с.30).

З матеріалів справи також вбачається, що 23.07.2013 року ОСОБА_8 - син відповідачки звертався з позовними вимогами до ОСОБА_7, третя особа: державний нотаріус Болградського районного нотаріального округу Одеської області ОСОБА_10 про визнання права власності в порядку спадкування (а.с.16-17).

Рішенням Болградського районного суду Одеської області від 26.09.2013 року позов ОСОБА_8 задоволено частково, визнано недійним свідоцтво про право на спадщину за законом від 12.09.2008 року за № 6337, яким спадкоємцем на житловий будинок № 19 по вул. Зеленій, в с. Тополине, Болградського району Одеської області, є ОСОБА_7 (а.с.14-15).

Але рішенням апеляційного суду Одеської області від 11.12.2013 року зазначене рішення було скасовано та у задоволенні позову ОСОБА_8 відмовлено (а.с.12-13).

Крім того, в провадженні Болградського районного суду перебував позов, поданий від її імені та за дорученням ОСОБА_7 - ОСОБА_3 щодо виселення ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 та ОСОБА_15 з домоволодіння за адресою: вул. Зелена, № 19, с. Тополине, Болградський район, Одеська область.

Ухвалою Болградського районного суду Одеської області від 15.01.2014 року закрито провадження по справі у звязку з відмовою ОСОБА_7 від позову (а.с.11).

11 січня 2014 року з заявою до Болградського ВП Ізмаїльського ВП ГУНП в Одеській області звернувся ОСОБА_16, в якій зазначив, що 10 січня 2014 року біля 12:00 години ОСОБА_3 в домоволодінні за адресою: вул. Ялпугська, № 38, с. Тополине, Болградський район, Одеська область спричинила фізичний біль ОСОБА_7 (а.с.18), про що були внесені дані в ЄРДР (а.с.19).

Під час досудового розслідування була допитана ОСОБА_7, яка не заперечувала факту спричинення їй фізичного болю донькою ОСОБА_3.

Як вбачається з протоколу допиту свідка від 18.01.2014 року ОСОБА_3 заперечувала дані обставини (а.с.21-22).

Постановою слідчого СВ Болградського ВП Ізмаїльського ВП ГУНП в Одеській області від 24.01.2014 року провадження за ознаками злочину, передбаченого ст. 126 КК України, було закрито згідно п. 2 ч. 1 ст. 284 КК України, оскільки свідків даних обставин не було, а іншим чином встановити істину не представилось можливим (а.с.23).

В період досудового розслідування, у присутності слідчого, ОСОБА_3 під розписку передала матері ОСОБА_7 правовстановлюючі документи на її домоволодіння за адресою: вул. Зелена, № 19, с. Тополине, Болградський район, Одеська область, медичну картку, банківську пенсійну картку, паспорт.

З виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого № 1126 вбачається, що з 13.05.2013 року по 23.05.2013 року ОСОБА_7 перебувала на стаціонарному лікуванні в КУ «Одеська обласна клінічна лікарня» з діагнозом: Гострий панкреатит. Панкреонекроз. ЖКБ. Хронічний калькульозний холецистит в стадії загострення. ІХС. Атеросклеротичний кардіосклероз. Суправентрикулярна і шлункова екстрасистолія. СН 2 А ст. Рекомендовано продовжити лікування в хірургічному стаціонарі Болградської ЦРЛ (а.с.37, 38).

Догляд за ОСОБА_7 під час перебування її на стаціонарному лікуванні в ООКЛ здійснювала ОСОБА_3.

З матеріалів справи вбачається, що 31 травня 2013 року ОСОБА_7 склала заповіт, який був посвідчений приватним нотаріусом Болградського районного нотаріального округу Одеської області ОСОБА_6, зареєстрований в реєстрі за № 2808, яким заповіла все своє майно ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Даний заповіт було складено за місцем проживання спадкодавця у присутності свідків: ОСОБА_17 та ОСОБА_18 і підписаний був ОСОБА_19 від імені ОСОБА_7 (а.с.7, 8).

Але, у подальшому, 11 лютого 2014 року ОСОБА_7 було складено новий заповіт, яким вона усі свої права та обовязки, які їй належать на момент складання цього заповіту, а також ті права та обовязки, які можуть належати їй у майбутньому, та усе її майно, що буде належати їй на день її смерті, де б воно не знаходилося і з чого не складалося, а також усе те, на що вона за законом матиме право, заповіла ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, що був посвідчений тим же приватним нотаріусом Болградського районного нотаріального округу Одеської області ОСОБА_6, зареєстрований в реєстрі за № 903. Даний заповіт було складено в приміщенні нотаріальної контори, прочитаний в слух ОСОБА_7, і підписаний нею особисто (а.с.62-63).

12 червня 2015 року ОСОБА_7 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І- ЖД № 420355 від 07.07.2015 року (а.с.6).

Після смерті ОСОБА_7 спадкоємиця ОСОБА_3 звернулася з заявою до нотаріуса про отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом, однак отримала відмову з розясненням щодо неможливості видати свідоцтво, так як названий заповіт від 31.05.2013 року скасований (а.с.9).

З матеріалів спадкової справи щодо майна померлої 11 червня 2015 року ОСОБА_7 вбачається, що 08.10.2015 року ОСОБА_5 звернулася з заявою про прийняття спадщини за заповітом на житловий будинок. Свідоцтво про право на спадщину за заповітом по теперішній час не видано (а.с.54-64).

Посилання представника позивача на те, що не володіння спадкодавцем російською мовою в обсязі достатньому для звернень до правоохоронних органів та укладання правочинів, було використано відповідачкою як можливість для набуття права власності на спадкове майно, спростовується показами свідків, які були допитані у суді першої інстанції.

Так, допитана у суді свідок ОСОБА_20, секретар приватного нотаріуса Болградського районного нотаріального округу Одеської області ОСОБА_6, пояснювала, що при складанні заповіту в 2014 році бабуся ОСОБА_7 була присутня в приміщенні нотаріальної контори та подала документи з проханням оформити заповіт на доньку, при цьому виражалася можливо не досить грамотно, проте зрозумілою російською мовою. Їй також все нотаріус ОСОБА_6 розяснювала російською мовою. Необхідності в перекладачі не було.

Свідок ОСОБА_21 пояснював, що він є дядьком як позивачці, так і відповідачці по справі, та добре знає цю сімю оскільки майже вже життя проживали по сусідству. З покійними батьками ОСОБА_7 проживала їх донька ОСОБА_5 з чоловіком та трьома дітьми, яка працювала з батьком та чоловіком в совхозі, допомагали батькам, будували та облаштовували будинок, в якому вони проживали. Тоді як позивачка, вийшовши заміж, поїхала з села, і лише інколи, раз або двічі на рік, приїжджала до батьків в гості. Покійна ОСОБА_7 проживала постійно в своєму будинку, лише не великий час, декілька місяців, вона проживала у доньки ОСОБА_3, а потім знову з сімєю ОСОБА_5. При цьому ОСОБА_7 ніколи не скаржилася на доньку ОСОБА_5, на її сімю, виходила з будинку, з двору, спілкувалася з сусідами та іншими жителями села. Хоча ОСОБА_7 і була молдованкою, однак вона протягом тривалого часу проживала в с. Тополине, працювала в совхозі і могла спілкуватися російською мовою в тій мірі, якої було достатньо для її віку.

Свідок ОСОБА_22 слідчий СВ Болградського ВП Ізмаїльського ВП ГУНП в Одеській області суду пояснювала, що вона здійснювала досудове розслідування по кримінальному провадженню, внесеному в ЄРДР за фактом спричинення фізичного болю ОСОБА_7. На прохання однієї із доньок потерпілої був присутній перекладач. Потерпіла пояснила, що вона проживала, з донькою, яка до неї ставилась не досить добре, та спричинила їй фізичний біль, а також що у доньки залишились її особисті документи, які просила повернути. При цьому розмова між ними була на російській мові, ОСОБА_7 надавала пояснення, відповідала на запитання, інколи не досить чітко, грамотно, проте все можливо було зрозуміло. Перекладач участі у їх розмові не приймав, його поміч не знадобилася. У подальшому, у присутності іншого слідчого, документи були повернуті потерпілій під розписку, де вона особисто поставила свій підпис.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відсутні підстави сумніватися у достовірності і правдивості показів, що були надані свідками.

Крім того, покази свідків підтверджуються іншими зібраними у справі доказами.

Матеріали справи свідчать про те, що догляд за спадкодавцем фактично здійснювала лише ОСОБА_5, яка мешкала зі своєю сімєю разом з батьками, а після смерті батька здійснювала догляд за матірю.

Позивачка надавала матері ОСОБА_7 допомогу лише протягом періоду з березня 2013 року по листопад 2013 року, коли мати проживала з нею, в інший період, як підтвердила сама позивачка, вона мати не відвідувала.

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Усунення від права на спадкування спадкоємців за законом та за заповітом можливе виключно на підставі рішення суду.

Згідно з ч. 2 ст. 1224 ЦК України не мають права на спадкування особи, які умисно перешкоджали спадкодавцеві скласти заповіт, внести до нього зміни або скасувати заповіт і цим сприяли виникненню права на спадкування у них самих чи в інших осіб або сприяли збільшенню їхньої частки у спадщині.

Зазначені у ч. 2 ст. 1224 ЦК України незаконні дії повинні бути здійснені умисно. З цього, зокрема, випливає, що, незважаючи на те, що ч. 2 цієї статті прямо не вимагає підтвердження вчинення незаконних дій спадкоємця в судовому порядку, лише судове рішення може бути легітимною підставою для встановлення факту їх умисного здійснення і як наслідок - про усунення спадкоємця від права на спадкування.

Посилання представника позивача в апеляційній сказі на те, що судом першої інстанції не було прийнято до уваги ч. 5 ст. 1224 ЦК України, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки позовні вимоги щодо усунення від права на спадкування були заявлені позивачем саме з підстав ч. 2 ст. 1224 ЦК України, та в матеріалах справи відсутня уточнена позовна заява.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивачкою не надано достатніх доказів, які би свідчили, що будь-які дії відповідачки були спрямовані на умисне перешкоджання спадкодавцю внести зміни або скасувати заповіт.

Не знайшли свого підтвердження й посилання позивачки на те, що ОСОБА_5 силоміць утримувала мати ОСОБА_7 у будинку, тим самим перешкоджаючи позивачці спілкуватися з нею.

Посилання позивачки на те, що мати під примусом та будучи під негативним впливом ОСОБА_5 склала заповіт на імя відповідачки спростовуються показами свідка ОСОБА_20 та пояснення приватного нотаріуса, які зазначили, що волевиявлення заповідача було вільним.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що як перший заповіт на імя ОСОБА_3, та і другий заповіт на імя ОСОБА_5 були посвідчені приватним нотаріусом Болградського районного нотаріального округу Одеської області ОСОБА_6, яка також пояснювала, що заповідач розумів російську мову.

Також колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв до уваги покази свідка ОСОБА_23, який стверджував, що спадкодавець ОСОБА_7 не розуміла російської мови, оскільки надавала йому пояснення на молдавській, оскільки зазначене спростовується як матеріалами справи, так і показами свідків ОСОБА_20, ОСОБА_24, ОСОБА_22 та приватним нотаріусом ОСОБА_6.

Відповідно до ч. 1. ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Таким чином, колегія суддів вважає, що усі зазначені обставини судом першої інстанції при ухвалені рішення були враховані, суд надав належну оцінку доказам та ухвалив законне, обґрунтоване рішення, яке скасуванню не підлягає.

Викладені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті.

При таких обставинах, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені фактичні обставини по справі, рішення суду відповідає вимогам ст. ст. 213, 215 ЦПК України, а тому не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Болградського районного суду Одеської області від 14 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала колегії суддів набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала колегії суддів може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня проголошення до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області

ОСОБА_25

ОСОБА_26

ОСОБА_2