АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 січня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі: головуючого - Левенця Б.Б.

суддів - Лапчевської О.Ф., Мазурик О.Ф.,

при секретарі - Синявському Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про захист прав споживача шляхом визнання недійсним кредитного договору, -

в с т а н о в и л а :

У січні 2016 року позивачка звернулася із позовом, на обґрунтування якого зазначила, що 24 травня 2006 року між сторонами був укладений договір кредиту № 06Ж096-К на суму 19 000 доларів США зі сплатою комісії 2% від суми кредиту і 12.2 % річних за користування кредитом строком до 23 травня 2026 року. Кредит був наданий позивачці для оплати придбаної нею однокімнатної квартири.

01 серпня 2006 року було укладено додаткову угоду № 1, якою змінено номери рахунку для сплати процентів та позичкового рахунку.

11 жовтня 2008 року було укладено додаткову угоду № 2, якою було змінено процентну ставку за користування кредитом до 14% річних.

Вважала, що умови кредитного договору не відповідають вимогам законодавства, а саме: відповідач незаконно стягнув із позивача комісію за оформлення кредитної справи та відкриття рахунку, ввів позивача в оману щодо умов кредитного договору, кредитна угода не відповідає внутрішній волі позивача, оскільки узгоджені в договорі розміри процентної ставки за кредитом та розмір фактичного подорожчання кредиту в кінці періоду кредитування не відповідають фактично встановленим у договорі розмірам.

Так відповідач не провів переддоговірної роботи із позивачем, не повідомив про наявні форми кредитування і відмінності між ними, запропонував вигідну для кредитора схему кредитування, не повідомив орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуг з оформлення договору про надання кредиту, чим ввів позивача в оману щодо істотної умови договору - ціни.

Зазначаючи про незаконність положень вищевказаного кредитного договору з підстав наявності істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду позивача, як споживача послуг, порушення законодавства, зокрема норм ст.ст. 203, 215, 230, 653 ЦК України, ст.ст. 6, 11, 18, 19, 21, 22 Закону України «Про захист прав споживачів», позивачка просила: визнати недійсним кредитний договір № 06Ж096-К від 24 травня 2006 року, звільнити від сплати судового збору. (а.с.1-8)

Відповідач проти заявлених вимог заперечував, зазначав про відповідність договору вимогам законодавства, просив застосувати строки позовної давності. (а.с.72-73)

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ПАТ «Укрсоцбанк» про захист прав споживача шляхом визнання недійсним кредитного договору залишено без задоволення. (а.с.109-117)

В апеляційній скарзі позивачка зазначила, що суд першої інстанції порушив норми матеріального і процесуального права, просила рішення суду скасувати із ухваленням нового про задоволення позовних вимог. На обґрунтування скарги посилалася на недоведеність обставин, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, зазначила, що рішення суду суперечить вимогам законодавства, які викладені на обґрунтування заявленого позову. (а.с.130-131)

В судовому засіданні представник апелянта - ОСОБА_2 підтримав скаргу і просив її задовольнити.

Інші особи до суду не прибули, були сповіщені належним чином про що у справі є докази. ОСОБА_1 була сповіщена шляхом вручення повістки представнику ОСОБА_2 (а.с.156-157)

Зважаючи на положення ч. 5 ст. 76, ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня, проте Конституцією України не визначено обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст. 1054 Кодексу за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За вимог ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом, тобто, обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" від 07.12.2000р. № 2121-ІІІ(із змінами), кошти - гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Статті 47 та 49 цього Закону передбачають можливість здійснення банками кредитних операцій від свого імені, на власних умовах та на власний ризик незалежно від виду валюти, яка використовується, на підставі банківської ліцензії та не містять заборони на видачу кредитів у іноземній валюті (розміщення залучених коштів у іноземній валюті).

Відповідно до ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Судом встановлено, що 24 травня 2006 року між сторонами був укладений договір кредиту № 06Ж096-К на суму 19 000 доларів США зі сплатою 12.2 % річних за користування кредитом строком до 23 травня 2026 року. Кредит був наданий позивачці для оплати придбаної нею однокімнатної квартири. (а.с.9-14)

Відповідно до пункту 3.3.14 цього Договору, в день його укладення, позичальник ОСОБА_1 сплатила Банку комісію за оформлення кредитної справи та відкриття позичкового рахунку в розмірі 2% від суми кредиту по курсу НБ України. (а.с.31)

01 серпня 2006 року було укладено додаткову угоду № 1, якою змінено номери рахунку для сплати процентів та позичкового рахунку. (а.с.15)

11 жовтня 2008 року було укладено додаткову угоду № 2, якою було змінено процентну ставку за користування кредитом до 14% річних. (а.с.16)

На виконання кредитного Договору Банк передав, а позичальник отримала визначену договором суму кредиту.

Факту укладення кредитного договору і отримання у кредит коштів позивачка не заперечувала.

Посилання позивача на недійсність оспорюваних частин правочину із зазначенням ст.ст. 203, 215, 230, 653 ЦК України, ст.ст. 6, 11, 18, 19, 21, 22 Закону України «Про захист прав споживачів», спростовуються наявними у справі доказами, яким судом першої інстанції дана належна оцінка.

За змістом положень ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Проте наявності таких обставин і підстав судом не встановлено.

Так, за змістом оспорюваного кредитного договору, сторони погодили та визначили усі істотні умови на час його підписання, позивачка погодилася на отримання у кредит коштів саме на таких умовах, що визначені договором, волевиявлення сторін на укладання і підписання кредитного договору було вільним.

Оспорюваний позивачкою договір не суперечить вимогам законодавства, встановленим для договорів даного виду, позивачем не надано доказів недійсності договору та(або) його нікчемності, не встановлено таких і судом апеляційної інстанції.

Ризик валютних коливань на час укладення кредитного договору мають обидві сторони договору (кредитор і позичальник). Зміни валютного ринку під час виконання кредитного договору не можуть бути визнані підставою для зміни або розірвання раніше укладеного договору або звільнення однієї із сторін від виконання взятих на себе зобов'язань, якщо сторона вважає, що такі зміни відбуваються не на її користь.

Посилання апелянта на положення пп. «д» ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції Закону чинної на час укладення оспорюваного договору), яка передбачає обов'язок кредитодавця повідомити споживача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо), не може бути підставою для визнання недійсним оспорюваного кредитного договору.

Так, за письмовим запитом на отримання кредиту із підписом позичальника ОСОБА_1, остання зазначила і посвідчила власним підписом, що Банк надав їй повну, достовірну та вичерпну інформацію, власне, про особу та місце знаходження Банку та про всі умови отримання, користування та повернення кредиту. Разом з цим, власним підписом на цій заявці на отримання кредиту Позичальник свідчить про відсутність у нього будь-яких зауважень чи заперечень стосовно змісту наданої йому Банком інформації, як про особу і місце знаходження Банку, так і про умови отримання, користування та повернення кредиту. (а.с.74-75)

До суду наданий детальний розрахунок сукупної вартості кредиту, значення реальної процентної ставки та абсолютне значення подорожчання кредиту з підписом позичальника ОСОБА_1 про його отримання 20 жовтня 2008 року. (а.с.79-81)

Тому, про порушення її прав ОСОБА_1 мала б довідатись під час отримання 20 жовтня 2008 року від Банку детального розрахунку сукупної вартості кредиту, із зазначеним позовом позивачка звернулась 10 січня 2016 року. Банк заявив про застосування строку позовної давності як підставу відмови в позові. (а.с.1-47, 72-73)

Посилання представника апелянта ОСОБА_2, що після складення ним - ОСОБА_2 юридичних висновків фахівця у галузі права, у 2015 році ОСОБА_1 довідалась про порушення її прав укладенням вищевказаного оспорюваного кредитного договору, не спростовують вищевказаних висновків суду, тому колегія суддів визнала їх неспроможними та відхилила.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про підставність вимог позивачки щодо неотримання нею інформації про сукупну вартість кредиту в день укладення кредитного договору 24 травня 2006 року та відмову в задоволенні цих вимог за пропуском строку позовної давності, безпідставність інших заявлених вимог про визнання недійсними положень оспорюваного кредитного договору, і відмову в задоволенні заявленого позову.

Інші доводи апеляційної скарги цих висновків суду не спростовують, не впливають на правильність ухваленого судом рішення і, з огляду на вимоги ч. 2 ст. 308 ЦПК України, не можуть бути визнані підставою для скасування судового рішення, тому підлягають відхиленню.

Керуючись ст. 303, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. 308, ст. 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді Апеляційного суду міста Києва: Б.Б.Левенець

О.Ф.Лапчевська

О.Ф.Мазурик

Справа № 22-ц/796/1055/2017

Унікальний номер 752/594/16-ц

Головуючий у першій інстанції - Плахотнюк К.Г.

Доповідач Левенець Б.Б.