Справа № 460/2557/12 Головуючий у 1 інстанції: Воробель М.М.
Провадження № 22-ц/783/464/17 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2

ОСОБА_3 , представника ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Яворівського районного суду Львівської області від 21 вересня 2016 року, -

ВСТАНОВИЛА:
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись в суд з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Домажирської сільської ради, треті особи Львівське обласне комунальне підприємство "БТІ та ЕО", Яворівська державна нотаріальна контора про визнання за ними в рівних частинах права власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок з господарськими будівлями АДРЕСА_1 .

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулись в суд із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Домажирської сільської ради, треті особи Львівське обласне комунальне підприємство "БТІ та ЕО", Яворівська державна нотаріальна контора, про визнання за ними права власності в рівних частинах по 1/2 на будинковолодіння АДРЕСА_1 .

Під час розгляду справи відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 також звернулись з позовною заявою, яка була об`єднана в одне провадження з даною справою, до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про усунення від права на спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Домажир Яворівського району Львівської області.

Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 25 лютого 2011 року позов задоволено, визнано за ОСОБА_1 право власності на нерухоме майно у вигляді 1/2 частини житлового будинку з господарськими спорудами АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на нерухоме майно у вигляді 1/2 частини житлового будинку з господарськими спорудами АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В зустрічному позові ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом та усунення від права на спадкування - відмовлено. Стягнуто ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 988,71 грн. судових витрат по оплату судового збору та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 09 грудня 201 1 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відхилено, рішення Яворівського районного суду Львівської області від 25 лютого 2011 року - залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 квітня 2012 року касаційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 задоволено, рішення Яворівського районного суду Львівської області від 25 лютого 2011 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 09 грудня 2011 року - скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 21 вересня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання за кожним із них права власності на 1/2 частину будинковолодіння АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 - відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_4 та ОСОБА_5 задоволено повністю.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину будинковолодіння АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину будинковолодіння АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Усунуто від права спадкування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 після смерті їх батька ОСОБА_7 .

Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в користь ОСОБА_4 98,10 грн. судових витрат.

Рішення в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_2 , вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з`ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що власником спірного житлового будинку був ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . Після його смерті відкрилась спадщина за заповітом від 07 вересня 1993 року, згідно яким ОСОБА_9 все своє майно заповів синов,і ОСОБА_7 , який постійно проживав з покійним на час його смерті. ОСОБА_7 не оформив спадщини в нотаріальному порядку, проте переписав спірне будинковолодіння, тобто, у відповідності до вимог ст. 549 ЦК України (в редакції 1963 року), який діяв на час спірних правовідносин, ОСОБА_7 фактично прийняв спадщину після смерті свого батька ОСОБА_9 , однак, дані обставини не взяті судом до уваги. Після смерті ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 відкрилася спадщина за законом. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як спадкоємці за законом першої черги, своєчасно звернулись із заявами про прийняття спадщини в нотаріальну контору і відповідно до вимог ст.ст. 1269, 1270 ЦК України прийняли спадщину за законом, але оформити своє право на спадщину в нотаріальному порядку на будинок вони не можуть, так як на спадковий будинок відсутні правовстановлючі документи, а тому, змушені звернутись в суд із позовом. Також, зазначає, що позивачами за зустрічним позовом не надано жодних допустимих та належних доказів, які б підтверджували наявність у ОСОБА_7 тяжкої хвороби, перебування ним у безпорадному стані і ухилення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від надання допомоги спадкодавцеві. Крім цього, визначаючи за Білик 1.1, та ОСОБА_5 право власності по 1/2 частині спірного будинковолодіння в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки такі вимоги не заявлятись. Позивачі за зустрічним позовом подали позовну заяву про визнання за ними права власності по 1/6 частині спірного будинковолодіння в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_10 , та позовну заяву про визнання за Білик 1.1, та ОСОБА_5 права власності по 1/2 частині спірного будинковолодіння в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_9 . З наведених підстав просять оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - задовольнити, а в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відмовити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ОСОБА_6 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

За загальними положеннями ЦПК України обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання за ними права власності по ? частині на будинковолодіння АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті їх батька, ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд першої інстанції виходив з того, що спірне будинковолодіння не належало до спадкового майна, на яке відкрилася спадщина. Задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та визнаючи за ними право власності по ? частині на будинковолодіння АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті їх матері, ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 та смерті їх батька, ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , суд першої інстанції виходив з того, що вони після смерті батька вступили в управління та володіння спадковим майном, що свідчить про прийняття ними спадщини. Крім цього, суд усунув ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від права на спадкування після смерті їх батька, ОСОБА_7 .

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного Кодексу Української РСР (далі ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі, коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР спадкування здійснюється за законом та за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Стаття 529 ЦК УРСР передбачає, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

Відповідно до ст. 533 ЦК УРСР, який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин, спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу).

Згідно з положеннями ст. 547 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або застереженням. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

В період чинності ЦК УРСР його нормами, а саме, ст. 549 ЦК УРСР,було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини. За положеннями згаданої норми визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Судом першої інстанції встановлено, що будинковолодіння АДРЕСА_1 належало подружжю ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , до якого належав житловий будинок 1960 року побудови. Зазначена обставина встановлена судом першої інстанції з врахуванням записів у погосподарських книгах с. Домажир Яворівського району Львівської області за період з 1967 року до 2000 року, у яких зазначена належність до господарства ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , головою якого був ОСОБА_9 , житлового будинку 1960 року побудови.

Належність житлового будинку АДРЕСА_1 до господарства АДРЕСА_2 , належного ОСОБА_9 , підтверджується довідкою Домажирської сільської ради Яворівського району Львівської області від 17.07.2000 року № 425, а також довідкою №1244 від 07.11.2012 року, з якої вбачається, що згідно записів у по господарських книгах за 1991 -1995 роки, 1996-2000 роки ОСОБА_9 належав житловий будинок в с. Домажир, в якому він проживав; довікою Дрмажирської сільської ради від 29.09.2014 року №1189 про те, що ОСОБА_8 та ОСОБА_9 до дня смерті фактично проживали та були зареєстровані в житловому будинку в с. Домажир Яворівського району Львівської області, який особисто збудували.

Встановивши, що спірне будинковолодіння АДРЕСА_1 , набуте подружжям ОСОБА_9 і ОСОБА_8 за час шлюбу, таке належало їм на праві спільної сумісної власності, а тому суд прийшов до вірного висновку,що спірне будинковолодіння належало ОСОБА_9 і ОСОБА_8 в рівних частках, оскільки не надано доказів про те, що участь когось із учасників спільної сумісної власності у надбанні майна була більшою або меншою.

Копіями свідоцтв про народження ОСОБА_4 , ОСОБА_7 та ОСОБА_12 , а також копією свідоцтва про шлюб ОСОБА_5 , підтверджується, що ОСОБА_8 та ОСОБА_9 є їх батьками.

ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , після її смерті відкрилася спадщина на належне їй на день смерті майно, в тому числі і на ? частину будинковолодіння АДРЕСА_1 , яку, як встановив суд першої інстанції, прийняли її чоловік ОСОБА_9 та діти: ОСОБА_4 , і ОСОБА_5 . До такого висновку прийшов суд першої інстанції враховуючи те, що ОСОБА_8 не залишила заповіту щодо належного їй на час смерті майна, на час смерті ОСОБА_8 проживала у спірному житловому будинку разом з ОСОБА_9 , який після її смерті залишився проживати у цьому житловому будинку, діти спадкодавця ОСОБА_4 та ОСОБА_5 утримували житловий будинок в належному стані, користувалися присадибною земельною ділянкою, яку обробляли, оскільки батькові виплавилося 70 років і він не міг фізично утримувати житловий будинок та обробляти земельну ділянку, що свідчить про те, що вони фактично вступили в управління та володіння спадковим майном у розумінні чинної на час виникнення цих правовідносин ст. 549 ЦК України в редакції 1963 року, а відтак успадкували належну ОСОБА_8 ? частину спадкового будинковолодіння в рівних частках, а саме, в розмірі по 1/6 частині кожен.

Успадкувавши після смерті ОСОБА_8 1/6 частину будинковолодіння АДРЕСА_1 , ОСОБА_9 , з врахуванням ? частини будинковолодіння, належної йому, як частка в майні подружжя, стало належати 2/3 частини цього будинковолодіння.

Копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданим 27.10.1998 року, підтверджується, що ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , після його смерті відкрилася спадщина на належне йому на день смерті майно, в тому числі і на будинковолодіння АДРЕСА_1 , в якому йому належала частку в розмірі 2/3 частини.

З матеріалів справи вбачається, що 07.09.1993 року ОСОБА_9 склав заповіт щодо всього належного йому на час смерті майна на користь його сина - ОСОБА_7 , що посвідчений керуючою справами Домажирської сільської ради Яворівського району Львівської області, який, як вбачається з матеріалів спадкової справи №334/2000, заведеної після смерті ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , із заявою про прийняття спадщини та свідоцтва про право на спадщину звернувся до Яворівської державної нотаріальної контори лише 27.07.2000 року, тобто, з порушенням строку, встановленого ст. 549 ЦК УРСР.

Доказів на підтвердження подання ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, яким є день смерті спадкодавця, до нотаріальної контори заяви про відмову від спадщини, ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції не було надано, що свідчить про те, що спадкоємці першої черги за законом ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 від спадщини не відмовлялися.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 , ОСОБА_13 ( ОСОБА_4 ) прийняли спадщину після смерті ОСОБА_9 , оскільки фактично вступили в управління та володіння спадковим майном.

Суд першої інстанції прийшов до такого висновку з врахуванням встановлених судом обставин, які свідчили про те, що ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , яка проживає в с.Домажир, відразу ж після смерті батька доглядали за будинковолодінням, утримували його в належному стані, обробляли земельну ділянку, призначену для обслуговування та утримання житлового будинку, про що підтвердили свідки ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , які проживають по сусідству з господарством померлого ОСОБА_9 .

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що їх батько, ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , після смерті свого батька, ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , протягом шести місяців не вчинив дій, які б свідчили про прийняття ним спадщини, оскільки протягом шести місяців не подав до нотаріальної контори заяви про прийняття ним спадщини, така ним була подана лише 27.07.2000 року, у встановлений законом шестимісячний строк не вступив в управління та володіння спадковим майном, він не проживав у с. Домажир Яворівського району Львівської області, а будучи військовослужбовцем з сім`єю проживав в інших містах України,

З матеріалів спадкової справи вбачається, що заяву про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_7 подав до нотаріальної контори лише 27 липня 2007 року, після спливу встановленого законодавством шестимісячного строку для подання заяви про прийняття спадщини, із заявою про продовження строку на прийняття спадщини він не звертався.

З копії будинкової книги, з долучених до матеріалів справи погосподарських книг с.Домажир Яворівського району Львівської області, вбачається, що у спірному будинку ОСОБА_7 не був зареєстрований.

Інформація, зазначена в довідці Домажирської сільської ради Яворівського району Львівської області №620 від 27.08.2003 р. (т.1 а.с. 25), про те, що господарство ОСОБА_9 в с.Домажир після його смерті переписано на ОСОБА_7 , всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК не підтверджена належними та допустимими доказами, така інформація в по господарських книгах відсутня.

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виходив з того, що після відкриття спадщини після смерті батьків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , протягом встановленого законом шестимісячного строку ОСОБА_7 не вчинив дій, які б свідчили про прийняття ним спадщини, дій, які б свідчили, що він вступив в управління та володіння спадковим майном, оскільки проживав у інших населених пунктах.

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , обгрунтовуючи позовні вимоги, доводи апеляційної скарги, посилаються на те, що їх батько, ОСОБА_7 , після смерті ОСОБА_9 , прийняв спадщину, про що свідчить те, що він вступив в управління та володіння спадковим майном, оскільки після смерті спадкодавця проживав у спадковому житловому будинку, проводив його ремонт (замінив підлогу, вікна), проводив газифікацію житлового будинку, що підтверджується довідкою Домажирської сільської ради Яворівського району Львівської області від 10.07.2000 року №436, у якій зазначено, що зазначені дії підтверджують, що він своєчасно вступив в управління спадковим майном.

З долученого до матеріалів справи наказу Міністра оборони України №0470 від 24.12.1998 року та наказу командира В/Ч НОМЕР_3 від 29.12.1998 року, вбачається, що ОСОБА_7 звільнений з військової служби в запас та направлений на військовий облік за місцем проживання у Шевченківський РВК м.Львова; що згідно з вищезгаданим наказом Міністра оборони України ОСОБА_7 звільнений з військової служби із залишенням на квартирному обліку для позачергового забезпечення житлом, як особа, що не забезпечена житлом, і 11. 08.2000 року ОСОБА_7 був забезпечений двохкімнатною квартирою АДРЕСА_3 на склад сім`ї три особи.

З листа від 23.04.1999 року за підписом Львівського обласного військового комісара підтверджується направлення виконавчого листа про стягнення аліментів з пенсіонера ОСОБА_7 за місцем його проживання, яке зазначене АДРЕСА_4 .

Крім цього, як вбачається з довідки Головного УМВС у Львівській області від 25.08.2010 року №19/804 ПВ, ОСОБА_7 з 08.02.2001 року значиться зареєстрованим з 08.02.2001 року у АДРЕСА_5 .

Вищезазначеними доказами спростовуються доводи ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про те, що день смерті і після смерті спадкодавця ОСОБА_9 , їх батько, ОСОБА_7 , проживав у будинковолодінні АДРЕСА_1 разом зі спадкодавцем, вичнив дії, які свідчать про те, що він вступив в управління та володіння спадковим майном, а відтак спростовує твердження про те, що ОСОБА_7 прийняв спадщину.

Слід зазначити і те, що зазначена в довідках Домажирської сільської ради Яворівського району Львівської області інформація про своєчасність вступу ОСОБА_7 в управління спадковим майном після смерті ОСОБА_9 є голослівною, оскільки така не підтвердженим належними та допустимими доказами, зважаючи на те, що дії, які підтверджують вступ в управління та володіння спадковим майном, повинні бути вчинені протягом шести місяців після смерті спадкодавця. Всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження ремонту їх батьком, ОСОБА_7 , житлового будинку АДРЕСА_1 , проведення його газифікації, що такі дії були вчинені протягом шести місяців з часу відкриття спадщини.

Інших належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, які свідчать про прийняття ОСОБА_7 спадщини, всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України, ні ОСОБА_1 , ні ОСОБА_2 суду не надали.

Слід зазначити те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не заперечували тієї обставини, що їх брат, ОСОБА_7 , з 2003 року до дня смерті проживав у житловому будинку АДРЕСА_1 , що на день смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживав у спірному будинку, однак заперечили той факт, що ОСОБА_7 проживав у спірному житловому будинку разом з батьком, ОСОБА_9 на день його смерті і після його смерті.

Встановивши відсутність доказів на підтвердження вступу ОСОБА_7 після смерті батька, ОСОБА_9 , в управління та володіння спадковим майном, а саме, житловим будинком АДРЕСА_1 , суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що оскільки ОСОБА_7 в установленому законом порядку не прийняв спадщину після смерті ОСОБА_9 , а відтак не успадкував згадане будинковолодіння, що є підставою для відмови в позові ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання за ними права власності на будинковолодіння АДРЕСА_1 по ? частині за кожним в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно з положеннями ст. 554 ЦК України в редакції 1963 року, чинної на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_9 , в разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або заповітом його частка переходить до спадкоємців за законом і розділяється між ними в рівних частках, а тому суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що частка ОСОБА_7 , який не прийняв спадщини після смерті батька за заповітом, перейшла до спадкоємців першої черги за законом ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , які є дітьми спадкодавця і які вчинили дії, що свідчать про прийняття ними спадщини, і така підлягає розподілу між ними в рівних частках.

Суд першої інстанції з пояснень сторін та їх представників прийшов до висновку про те, що спадкоємці першої черги за законом, діти ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , - ОСОБА_4 , та ОСОБА_5 після смерті батьків фактично вступили в управління та володіння спадковим майном, оскільки вони доглядали за будинковолодінням, утримували його в належному стані, обробляли присадибну земельну ділянку, користувалися предметами домашнього вжитку, що відповідно до ст.ст. 548-549 ЦК України в редакції 1963 року свідчить про прийняття ними спадщини після їх смерті, а відтак вірно визнав за ними право власності на будинкоолодіння АДРЕСА_1 по ? частині за кожним в порядку спадкування за законом після смерті матері, ОСОБА_8 та смерті батька, ОСОБА_9 , з врахуванням того, що після смерті матері вони успадкували по 1/6 частині будинковолодіння , а після смерті батька по 1/3 частині будинковолодіння, оскільки ОСОБА_9 на день смерті належало 2/3 частини цього будинковолодіння.

Вірним є висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання за кожним із них права власності на 1/2 частину будинковолодіння АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 їх батька, ОСОБА_7 , оскільки судом на підставі наданих доказів встановлено, що спірне будинковолодіння не відноситься до спадкового майна після смерті ОСОБА_7 , оскільки таке не було ним успадковане у встановленому законом порядку.

Відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

З врахуванням вищенаведених положень закону, за відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження перебування ОСОБА_7 у безпорадному стані та ухилення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від надання допомоги спадкодавцеві ОСОБА_7 , колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для усунення ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від права на спадкування після смерті ОСОБА_7 .

Встановлення судом першої інстанції тих обставин, що з 2003 року ОСОБА_7 хворів, мав психічні і поведінкові розлади внаслідок зловживання алкоголем, що він лікувався стаціонарно у серпні та вересні 2003 року у Військово-медичному центрі Західного регіону, в лютому та березні 2007 року у Львівській обласній психіатричній лікарні, що підтверджується медичними документами, довідками та поясненнями свідків, не є доказами перебування його у безпорадному стані.

Твердження суду першої інстанції про те, що ОСОБА_7 не міг самостійно себе обслуговувати, про себе дбати, забезпечувати свій побут і потребував сторонньої допомоги, а ОСОБА_4 та ОСОБА_5 піклувалися братом, поміщали його в лікувальні заклади під час загострення хвороб та доглядали вдома, забезпечували його харчуванням, одягом, доглядом, медичним обслуговуванням, утримували житло, у якому він проживав, не доводить підставність позову про усунення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від права на спадкування.

Проаналізувавши зміст зустрічної позовної заяви ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання за ними в рівних частках права власності на будинковолодіння АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом, поданої 10.06.2010 року, та зміст позовної заяви ОСОБА_4 та ОСОБА_16 про визнання права власності в порядку спадкування після смерті матері, ОСОБА_8 , поданої 13.12.2011 року, враховуючи те, що ОСОБА_4 , ОСОБА_5 від позовних вимог не відмовлялися, подана ними зустрічна позовні заява та подана ними позовна заява не залишались без розгляду, провадження у цивільних справах щодо цих позовних вимог не закривалися, колегія суддів не погоджується з доводами апелянта про те, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення вийшов за межі позовних вимог, заявлених ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Відповідно до п.2 ч.1 ст.307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.
Згідно ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є: неповне з`ясування судом обставин справи, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.
Враховуючи вищенаведене, рішення Яворівського районного суду Львівської області від 21.09.2016 року в частині усунення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від права спадкування після смерті їх батька, ОСОБА_7 слід скасувати та ухвалити в цій частині вимог нове рішення про відмову в задоволенні цієї позовної вимоги. В решті рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст. 303, п.2 ч.1 ст. 307, ст.ст. 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:
апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 21 вересня 2016 року в частині усунення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від права спадкування після смерті їх батька, ОСОБА_7 скасувати та ухвалити в цій частині вимог нове рішення про відмову в задоволенні цієї позовної вимоги.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням апеляційного суду законної сили.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

Цяцяк Р.П.