НОВОМОСКОВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

Справа № 183/5937/16
№ 2/183/509/17
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 лютого 2017 року м.Новомосковськ
Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Парфьонова Д.О., за участі: секретаря судового засідання Соловйової Т.Р., позивача ОСОБА_1 , представника відповідача Косової Н.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Інтерпайп Новомосковський трубний завод» про визнання наказу незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

встановив:
25 жовтня 2016 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства «Інтерпайп Новомосковський трубний завод», в якому з урахуванням уточнень просив визнати його звільнення з роботи на підставі п.3 ст. 36 КЗпП України незаконним та поновити на попередній роботі з дати звільнення, шляхом скасування наказу про звільнення та зобов`язати відповідача виплатити середній заробіток на підприємстві за весь час перебування на військовій службі (з 20 квітня 2015 року по 18 квітня 2016 року у розмірі 50030,00 грн.).

В обґрунтування позову зазначає, що розпорядженням № 208 К від 05 липня 2011 року його прийнято на ПАТ «Інтерпайп Новомосковський трубний завод» на посаду електрозварника. 02 квітня 2015 року позивача звільнено з займаної посади наказом № 169К від 01 квітня 2015 року за п.3 ст.36 КЗпП України, у зв`язку з призовом на строкову військову службу.

Вважає, що його звільнення відбулось незаконно, оскільки 08 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» від 20 травня 2014 року № 1275-VІІІ. Зазначеним Законом № 1275 внесені зміни до ряду діючих законодавчих актів України, в тому числі Кодексу законів про працю України, Законів України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про військовий обов`язок і військову службу». Положенням ч.2 ст.39 Закону України № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено збереження за працівниками, призваними на строкову військову службу місце роботи та щомісячна виплата середньої заробітної плати. Відповідно до частини третьої ст.119 КЗпП України зі змінами, внесеними Законом України № 1275 передбачено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в яких вони працювали на час призову. Зазначені гарантії розповсюджуються на всіх працівників, призваних на військову службу під час мобілізації. Положенням п.3 ст.36 КЗпП України зі змінами, внесеними Законом України № 1275 від 20 травня 2014 року передбачено, що підставою припинення трудового договору є призов або вступ працівника на військову службу, направлення на альтернативну службу, крім призову працівника на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, але не більше одного року. З наведеного вище вважається, що відповідач неправомірно звільнив позивача та не виплачував позивачу щомісячно середню заробітну плату.

Листом № 19-1731 від 05 листопада 2015 року відповідач відмовився виплачувати позивачу щомісячно середню заробітну плату в період проходження служби в збройних силах України та в подальшому поновити на займану посаду після проходження військової служби, внаслідок чого вважає, що на підставі діючого законодавства України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за період з 01 травня 2015 року по 18 квітня 2016 року у розмірі - 50030,00 грн., оскільки середній заробіток на день звільнення позивача становив 4313,00 грн.

В судовому засіданні позивач наполягав на задоволенні позовних вимог. Пояснив, що в березні-квітні прийшовши на роботу від посадових осіб відповідача дізнався про отримання відповідачем повідомлення про необхідність направлення працівників, які за станом здоров`я годні до проходження військової служби для проходження служби та можливі штрафні санкції, які будуть застосовуватися до осіб, які ухиляються від проходження служби. В березні 2015 року, отримавши повістку про виклик до військового комісаріату за місцем проживання він з`явився до відділу кадрів відповідача із повісткою. Запитавши в відділі кадрів, чи зберігається за ним робоче місце отримав позитивну відповідь від працівників та запевнення, що після звільнення з лав ЗС України його буде поновлено на роботі. При цьому, складаючи заяву на звільнення отримав запевнення, що текст заяви повинен бути саме про звільнення. Після отримання відповідних роз`яснень, він передав повістку посадовим особам відповідача та склав заяву про звільнення в зв`язку з призовом до лав ЗС України. Перебуваючи на військовій службі дізнався про норми законодавства, які забороняють роботодавцю звільняти працівників, призваних на військову службу та збереження за ними середнього заробітку, в зв`язку з чим звернувся до позивача із заявою про виплату середнього заробітку та отримав відмову. Після цього з метою відновлення порушених прав звертався до органів управління праці щодо проведення перевірки правомірності дій відповідача. Просив поновити йому строк на звернення до суду з заявою про поновлення на роботі та виплату середнього заробітку, посилаючись на те, що звернувся до суду одразу після надходження відповідної відповіді контролюючих органів, яку отримав у вересні 2016 року.

Представник відповідача в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову. Вказала, що статтею 119 КЗпП України, зі змінами, внесеними Законом № 1275, яка діяла на момент звільнення ОСОБА_1 за п.3 статті 36 КЗпП України - 02 квітня 2015 року передбачено, що за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року, зберігається місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві. Зазначені гарантії розповсюджуються на всіх працівників, призваних на військову службу під час мобілізації. При цьому, за положеннями означеної статті мова йде про працівників, які призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, в той час як позивач призваний на строкову військову службу. При цьому, Законом України № 433-VIII від 14 травня 2015 року, який набрав чинності 11 червня 2015 року, тобто після призову на строкову військову службу ОСОБА_1 внесені зміни Законом № 1275 України до КЗпП України: 1) до пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП України, яка викладена в наступній редакції: « ... 3) призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником Зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу…»; 2) до ст.119 КЗпП України, яка викладена в наступній редакції: «Гарантії для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків. На час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» і «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів. За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.». За загальним принципом, відображеним у статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної сили, тобто не можуть бути застосовані до правовідносин, виниклих до набрання ними чинності. З викладеного вбачає, що гарантії для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків у зв`язку з призовом на строкову військову службу стали можливими лише з прийняттям Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» від 14 травня 2015 року за № 433-VІІІ, який набрав чинності з 11 червня 2015 року. Зазначила, що відповідачем з червня 2015 року зберігається робочі місця за працівниками, призваними після вступу в дію змін до КЗпП України в тому числі і на строкову військову службу і виплачується компенсацій із бюджету. Подала заяву про застосування строків позовної давності до вимог позивача. Зазначила про відсутність примусового направлення робітників до лав ЗСУ на підприємстві.

Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Як свідчать матеріали справи, розпорядженням № 27 К від 05 квітня 2011 року позивача прийнято на роботу до ПАТ «Інтерпайп Новомосковський трубний завод» в трубоелектрозварювальний цех № 3 ділянка АПР, АУР і станів, стан 5 та 9 на посаду електрозварника трубного стану 4 розряду по строковому трудовому договору. З 06 липня 2011 року переведено до трубоелектрозварювального цеху № 3, ділянка АПР, АУР і станів, стан № 5 і 9 електрозварником труб на стані 4 розряду постійно. З 01 листопада 2013 року позивача переведено до трубоелектрозварювального цеху № 3 електрозварником труб на стані 5 розряду. З 01 лютого 2015 року переведено в комплекс по виробництву труб, виробництва труб малого сортаменту, ділянка АПР, АУР і станів, стан № 5 і 9 - електрозварником труб на стані 5 розряду /а.с.9-10/.

31 березня 2015 року за вх..№ 146к позивачем подано посадовій особі відповідача заяву з проханням звільнити його в зв`язку з призовом до ЗС України. В заяві зазначено про ознайомлення позивача із змістом ст.116 КЗпП України.

Відповідачем до матеріалів справи надано копію повістки Військового комісара, у відповідності до якої ОСОБА_1 призивається на строкову військову службу та у відповідності до якої позивачу наказано з`явитися 20 квітня 2015 року для відправки на збірний пункт Новомосковсько-Магдалинівського ОМВК /а.с.28/.

01 квітня 2015 року Керівником підприємства відповідача прийнято наказ (розпорядження) № 169к від 01 квітня 2015 року про звільнення ОСОБА_1 з 02 квітня 2015 року з посади електрозварника труб на стані за ст.36 КЗпП України в зв`язку з призовом до Збройних сил України на підставі заяви робітника та повістки, яким наказано виплатити позивачу компенсацію за 30 календарних днів невикористаної щорічної відпустки та який містить підпис позивача про ознайомлення з наказом /а.с.26/.

Копія трудової книжки позивача містить відомості про проходження протягом 21 квітня 2015 року 18 квітня 2016 року строкової військової служби у Національній гвардії України /а.с.10/.

Надана суду копія військового квитка позивача свідчить про призов на строкову військову службу позивача 21 квітня 2015 року, прийняття військової присяги 02 травня 2015 року, звільнення (демобілізацію) 18 квітня 2016 року на підставі Указу Президента України № 122 від 29 березня 2016 року, Наказу КНГУ № 179 від 31 березня 2016 року, прибуття позивача до Новомосковсько-Магдалинівського ОМВК 19 квітня 2016 року /а.с.4-8/.

20 жовтня 2015 року відповідачем отримана заява позивача про виплату середньої заробітної плати з квітня 2015 року /а.с.39/.

05 листопада 2015 року листом відповідача, наданим у відповідь на запит від 19 жовтня 2015 року стосовно виплати щомісячної середньої заробітної плати з квітня 2015 року позивача повідомлено про те, що гарантії та пільги, які містяться в частини 2 статті 29 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» набрали чинності лише з 10 червня 2015 року, у той час, як звільнення з підприємства у зв`язку із призовом на строкову військову службу відбулось 02 квітня 2015 року та вказано, що на час звільнення позивача не було передбачено можливості виплати щомісячної середньої заробітної плати.

Листом управління з питань праці Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області від 10 березня 2016 року ОСОБА_2 повідомлено про надіслання пропозиції до Департаменту з питань праці Головної служби України з питань праці з приводу позапланової перевірки звернення з приводу порушення трудових прав ОСОБА_1 відповідачем /а.с.13/.

Листом від 17 червня 2016 року № Ц-347-11/04 ОСОБА_2 повідомлено, що Управління з питань праці Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області отримало звернення ОСОБА_2 , за результатами розгляду якого встановлено, що його зятя - ОСОБА_1 (електрозварника) 02 квітня 2015 року було звільнено безпідставно і ОСОБА_1 , якого було звільнено з роботи на підставі пункту 3 статті 36 КЗпП України у зв`язку із призовом на військову службу під час мобілізації, повинно бути поновлено роботодавцем на роботі у зв`язку із набуттям чинності Законом № 1275, шляхом скасування наказу про звільнення, внесення відповідного запису до трудової книжки (за її наявності на підприємстві, в установі, організації) та особової справи (особової картки) працівника. Починаючи з дати звільнення ОСОБА_1 , також має бути нарахована середня заробітна плата без нарахування податків та єдиного соціального внеску.

Також матеріали справи вказують, що лист із відповідним змістом направлено Управлінням з питань праці Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області на адресу позивача 23 вересня 2016 року.

Вирішуючи питання по суті заявлених вимог, суд виходить з наступного.

Дійсно, стаття 58 Конституції України вказує, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Водночас, як роз`яснив Конституційний Суд України в п.3 мотивувальної частини Рішення від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, положення окремих статей Конституції України, в яких насамперед визначається правовий статус церкви і релігійних організацій в Україні (стаття 35), політичних партій та громадських організацій (статті 36,37), гарантують їх діяльність через реалізацію прав та свобод людини і громадянина, а саме - права на свободу віросповідання і світогляду, права на свободу об`єднання у політичні партії та громадські організації. Тому Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення частини першої статті 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб. Але це не означає, що цей конституційний принцип не може поширюватись на закони та інші нормативно-правові акти, які пом`якшують або скасовують відповідальність юридичних осіб. Проте надання зворотної дії в часі таким нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.

Так, дійсно, на момент звільнення позивача 01 квітня 2015 року норма п.3 ч.1 ст.36 КЗПП України передбачала, що підставою припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім призову працівника на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року.

Ч.4 ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачає види військової служби, до яких відносяться: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу.

При цьому, частинами 2, 3, 4 ст.119 КЗпП України в редакції, чинній на момент звільнення визначалося, що працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» і «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів. За працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. За працівниками, які були призвані під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, більше ніж на один рік.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» від 14 травня 2015 року № 433-VIII, який набрав чинності 11 червня 2015 року внесено зміни у Кодекс законів про працю України, зокрема: пункт 3 частини першої статті 36 викладено в такій редакції: «3) призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу»; статтю 119 КЗпП України у частині третій слова «призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період» замінено словами «призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період», а слова «до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року» - словами «до дня фактичної демобілізації»; частину четверту викладено в такій редакції: «За працівниками, які були призвані під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом, але не більше ніж на строк укладеного контракту, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України».

Однак, ст. 40 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», яка діяла на момент звільнення позивача встановлював, що гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України «Про Збройні Сили України», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» та іншими законами.

При цьому, частина 2 ст.39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» із змінами, внесеними згідно із Законом № 1169-VII від 27 березня 2014 року; в редакції Закону № 116-VIII від 15 січня 2015 року встановлювала на час звільнення позивача, що за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання.

Указами Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року № 303/2014 та від 06 травня 2014 року № 454/2014, затвердженими Законами України від 17 березня 2014 року № 1126-VII та від 06 травня 2014 року № 1240-VII, які також діяли на час звільнення позивача була оголошена та проводилася часткова мобілізація.

08 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» від 20 травня 2014 року №1275-VII (далі - Закон № 1275), опублікований в газеті «Голос України» від 07 червня 2014 року № 109. Зазначеним Законом № 1275 внесені зміни до ряду діючих законодавчих актів України, в тому числі Кодексу законів про працю України, Кодексу України про адміністративні правопорушення, Податкового Кодексу України, Законів України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», «Про військовий обов`язок і військову службу», «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» тощо.

Крім того, пунктом 2 Прикінцевих положень Закону № 1275 поширено дію частин другої і третьої статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», частини третьої статті 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», частини третьої статті 36 Кодексу законів про працю України та частини третьої статті 119 Кодексу законів про працю України в редакції цього Закону на громадян України, які починаючи з 18 березня 2014 року були призвані на військову службу на підставі Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303 «Про часткову мобілізацію» затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію».

Водночас, як свідчать зміст наданого суду документа, позивач подав заяву про звільнення в зв`язку з призовом до ЗС України, а не в зв`язку з призовом для проходження строкової служби. Наказ від 01 квітня 2015 року містить підставу звільнення п.3 ст.36 КЗпП України призов до ЗС України.

При цьому, на час звільнення позивача діяв Указ Президента України «Про часткову мобілізацію» від 14 січня 2015 року № 15/2015, затверджений Законом України № 113-VIII від 15 січня 2015 року № 6, відповідно до якого було наказано оголосити та провести протягом 2015 року часткову мобілізацію у три черги протягом 210 діб із дня набрання чинності цим Указом, 2) в тому числі і на території Дніпропетровської області та здійснити призов військовозобов`язаних, резервістів та поставку транспортних засобів для забезпечення потреб Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, інших військових формувань України в обсягах, визначених мобілізаційними планами з урахуванням резерву.

Вищенаведене свідчить про те, що звільнення ОСОБА_1 , з 02 квітня 2015 року за п. 3 ст. 36 КЗпП України, хоча і на підставі поданої повістки, в якій вказано про призов на строкову військову службу, однак під час дії Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 14 січня 2015 року № 15/2015 та у зв`язку з призовом до Збройних сил України відбулось безпідставно.

За п.2 ч.1 ст.232 КЗпП України, безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижчеоплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу.

За ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Однак, згідно зі ст.233, 234 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. У разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

При цьому, під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат і у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Однак, надана суду копія оскаржуваного наказу містить підпис позивача про ознайомлення, дату складання наказу та дату ознайомлення з ним позивач не оскаржує, а отже суд доходить до висновку, що позивач ознайомився з наказом про звільнення в день його складання 01 квітня 2015 року. При цьому, в період з 21 квітня 2015 року по 18 квітня 2016 року позивач проходив строкову військову службу у Національній гвардії України, яка пов`язана з певними обмеженнями в свободі пересування, внаслідок чого суд вважає, що в період з 21 квітня 2015 року по 18 квітня 2016 року позивач об`єктивно, в силу обставин, що не залежали від нього, не мав можливості звернутися до суду із позовом про оскарження наказу про звільнення. Водночас, враховуючи місячний строк на оскарження наказу про звільнення, встановлений ст.233 КЗпП України, суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що у період з 18 травня 2016 року по 25 жовтня 2016 року позивачем пропущено строк звернення до суду з поважних підстав, оскільки позивач достовірно знав про можливість порушення його права (на що вказує його звернення до відповідача з приводу виплати щомісячної середньої заробітної плати від 19 жовтня 2015 року) та не був обмежений у можливості звернення до суду за їх захистом. При цьому, посилання позивача на його звернення до державних органів з приводу проведення перевірки правомірності звільнення не можуть бути прийняті до уваги, оскільки не позбавляли його права та можливості звернутися до належного органу з розгляду трудових спорів.

За таких обставин у задоволенні позову в частині визнання незаконним звільнення та поновлення на роботі належить відмовити.

Також, не можуть бути задоволенні вимоги позивача про зобов`язання відповідача виплатити позивачу середній заробіток на підприємстві, який повинен був нарахований позивачу на підставі положень ст.119 КЗпП України, оскільки через звільнення позивача означений середній заробіток позивачу не нараховувався, позивач був фактично звільнений з роботи і позивачем в цій частині невірно обрано спосіб порушеного права, так, як за умови незаконного звільнення належним способом захисту порушеного права працівника на підставі ст.235 КЗпП України є стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

За таких обставин в задоволенні позову належить відмовити в повному обсязі через пропуск позивачем строків звернення до суду.

На підставі Закону України «Про судовий збір», ст.88 ЦПК України, судові витрати не стягуються.

Керуючись ст.ст.10, 11, 57, 60, 88, 207, 209, 212-215 ЦПК України, суд,
вирішив:
в задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Інтерпайп Новомосковський трубний завод» про визнання наказу незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана апеляційному суду Дніпропетровської області через Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення суду складено 03 лютого 2017 року.
Суддя Д.О. Парфьонов