АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 193/1008/16-ц 22-ц/774/1190/К/17
Справа № 193/1008/16-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/1190/К/17 суддя: Шумська О.В.
Категорія - 5 (ІV) Доповідач: Бондар Я.М.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

12 вересня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Зубакової В.П., Барильської А.П.

секретар - Борщ А.А.

за участю: позивача - ОСОБА_1,

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 11 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості 2/3 часток автомобіля та причепу,-

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості 2/3 часток автомобіля та причепу, який уточнила 31 травня 2016 року.

В обґрунтування позову зазначила, що за рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 22 серпня 2014 року на праві спільної часткової власності їй належить 2/3 часток автопричепу ЧЗ 81021, номерний знак НОМЕР_4, та автомобіля «Hundai H-200», номерний знак НОМЕР_1, а відповідачу - 1/3 частка зазначеного майна.

Оскільки автомобіль та причеп знаходяться у фактичному володінні та користуванні відповідача, які він приховує, чим позбавляє її права на користування ними, та враховуючи те, що здійснити виділ належної їй частки в цьому майні неможливо, як і неможливо дійти згоди про спільне користування ним, посилаючись на ст. 364 ЦК України, просила суд стягнути з відповідача на свою користь 84542,63 грн. грошової компенсації вартості частки у спільній частковій власності сторін: 2/3 частки причепу ЧЗ 81021, номерний знак НОМЕР_4, та 2/3 часток автомобіля «Hundai H-200», номерний знак НОМЕР_2; визнати за відповідачем право власності на причеп та стягнути з відповідача на її користь витрати на проведення експертного дослідження в розмірі 1000 грн.

Ухвалою Софіївського районного суду Дніпропетровської області за заявою позивача ОСОБА_1 залишено без розгляду її позовні вимоги щодо визнання ОСОБА_2 повним власником автопричепу ЧЗ 381021, номерний знак НОМЕР_4 та автомобіля «Hundai H-200», номерний знак НОМЕР_2.

Рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 11 січня 2017 року, описку в якому виправлено ухвалою того ж суду від 11 січня 2017 року, позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 84542,63 грн. грошової компенсації вартості її часток у спільній частковій власності. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 1000 грн., а також на користь держави судовий збір в розмірі 845,43 грн.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на порушенням судом норм матеріального та процесуального права.

Вважає, що вирішуючи спір, суд залишив без врахування його інтереси як співвласника майна, насамперед те, що він не має матеріальної можливості здійснити викуп належної позивачу частки рухомого майна, оскільки працює періодично та сталого доходу не має, а тому виплата розміру заявленої позивачем компенсації становить для нього надмірний тягар. Також послався на відсутність в матеріалах справи доказів дійсної вартості майна й визначення її лише станом на 23.05.2016 року, а не на момент розгляду справи.

В письмових запереченнях на апеляційну скаргу, представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4, вважаючи ухвалене у справі рішення законним та обґрунтованим, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

В судове засідання відповідач ОСОБА_2, належним чином повідомлений про розгляд справи, не з'явився, надавши заяву про відкладення розгляду справи. Разом з тим, зазначену заяву відповідача колегія суддів залишає без задоволення, у зв'язку з відсутністю належних доказів на підтвердження поважності причин відкладення розгляду справи та зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК України, визнає неявку відповідача в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, письмових заперечень на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_2 підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, сторонами під час проживання однією сім'єю як чоловіка та дружини було набуто автопричеп ЧЗ 81021, номерний знак НОМЕР_4, шасі № НОМЕР_5, 1995 року випуску та автомобіль «Hundai H-200», 2000 року випуску, номерний знак НОМЕР_2, двигун FWR, кузов № НОМЕР_3, які за рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 22 серпня 2014 року визнано такими що набуті у період спільного сумісного проживання та такими, що належить їм на праві спільної сумісної власності, розділено вказане майно та визнано за ОСОБА_1 право власності на 2/3 його частки, а 1/3 частки вказаного майна залишена за ОСОБА_2 (а.с. 14-16).

Станом на 04 листопада 2016 року автопричеп Ч381021, номерний знак НОМЕР_4, та автомобіль «Hundai H-200», номерний знак НОМЕР_6, зареєстровані за ОСОБА_2 (а.с. 108, 109).

Згідно з висновком експертного автотоварознавчого дослідження № 100/16 по визначенню середньої ринкової вартості від 24 травня 2016 року, середня ринкова вартість автомобіля Hundai H-200», номерний знак НОМЕР_2, двигун FWR, кузов № НОМЕР_3 та автопричепу ЧЗ 81021, номерний знак НОМЕР_4, шасі № НОМЕР_5 станом на 23.05.2016 року складає відповідно 120967,20 грн. та 5846,75 грн. (а.с. 34-40).

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з доведеності позову та наявності у зв'язку з цим підстав, передбачених ст. 364 ЦК України, для стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації належної їй частки у спільному майні в розмірі 84542,63 грн., на отримання якої вона погодилася.

Проте, з такими висновками колегія суддів погодитися не може з огляду на наступне.

Стаття 17 Загальної декларації прав людини (1948) проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини.

В ст. 1 Протоколу № 1 (1952) до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 1950), що набрала чинності для України з 11.09.1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог ст. 9 Конституції України, сформульовані основні принципи здійснення правомочностей власника, як-от: кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом.

Рівність громадян у своїх правах, забезпечення усім власникам рівних умов здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності закріплено приписами ст.ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст. ст. 319, 358 ЦК України.

Виходячи із цих положень, правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Статтею 364 ЦК України врегульовано випадки, коли співвласник майна бажає позбутися належної йому частки в спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації вартості належної йому частки та визнання за останнім права власності на все майно.

Так, відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Матеріалами справи та позивачем ОСОБА_1 в суді першої інстанції підтверджено, що з даним позовом до суду вона звернулася з метою позбутися належної їй частки в рухомого майні - автопричепу та автомобіля, поділ якого є неможливим, шляхом спонукання відповідача до виплати їй грошової компенсації за її частку в ньому.

За встановленими у справі обставинами, суд першої інстанції вірно визначив характер спірних правовідносин й дійшов правильного висновку про їх врегулювання за положеннями ст. 364 ЦК України.

Однак, вирішуючи спір й виходячи тільки з обов'язковості згоди співвласника на отримання грошової компенсації вартості його частки у спільному майні, суд залишив без врахування інтереси іншого співвласника майна - відповідача у справі.

Так, положеннями ст. 41 Конституції України та ч.5 ст. 319 ЦК України, передбачено, що власник не може використовувати своє право власності на шкоду правам та свободам громадян.

Отже, з урахуванням викладеного, правовий режим власності, в тому числі й спільної часткової, має забезпечувати інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших.

Таким чином, враховуючи закріплені в п. 6 ст. 3 ЦК України засади справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін при розгляді справи, предметом якої є спір про стягнення компенсації за частку у спільному майні, суд має встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

Встановлення цих обставин має на меті з'ясування чи не зловживає позивач своїм правом та чи реалізація цього права не порушить прав іншої особи, яка не має змоги сплатити співвласнику грошову компенсацію вартості його частки.

Така ж правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року у справі № 6-4цс14 та від 13 січня 2016 року у справі № 6-2925цс15, висновки яких, у відповідності до ч.1 ст. 360-7 ЦПК України, підлягають обов'язковому врахуванню судами при застосуванні таких норм матеріального права.

Однак, вирішуючи спір, суд першої інстанції вищевказаного не врахував й не встановив в повному обсязі всіх зазначених вище фактичних обставин справи, зокрема: чи спроможний відповідач виплати позивачу грошову компенсацію вартості частки позивача й чи не становитиме це для нього надмірний тягар.

Як вбачається з матеріалів справи, судом взагалі не досліджувалося матеріальне становище відповідача й наявність в нього змоги з виплати грошової компенсації вартості частки в спільному майні.

Окрім того, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 та стягуючи з відповідача на її користь компенсацію вартості належної їй 2/3 часток автомобіля Hundai H-200», номерний знак НОМЕР_6 та автопричепу ЧЗ 81021, номерний знак НОМЕР_4, суд не припинив пава власності за позивачем на цю частку в майні, тим самим залишивши її не тільки власником частини такого майна, а й зобов'язавши відповідача ОСОБА_2 ще й сплатити на її користь його компенсацію, тоді як за нормами с. 364 ЦПК України така компенсація сплачується тільки в рахунок визнання за іншим співаником права власності на спільне майно в цілому.

В суді апеляційної інстанції позивачем не спростовано відсутність у відповідача постійного заробітку та місяця роботи. Окрім того, матеріалами справи підтверджено, що відповідач має заборгованість зі сплати аліментів на користь позивача, у зв'язку з чим на спірне майно державним виконавцем накладено арешт та оголошено заборону його відчуження, що підтверджується постановою державного виконавця Довгинцівського відділу державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції від 06.08.2013 року (а.с. 41).

Отже, беручи до уваги майновий стан відповідача та враховуючи інтереси всіх учасників спільної часткової власності, а також те, що її правовий режим забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших, колегія суддів вважає, що реалізація позивачем ОСОБА_1 права на отримання грошової компенсації вартості її частки в майні порушить права відповідача ОСОБА_2 оскільки докази того, що він має можливість сплатити таку компенсацію в матеріалах справи відсутні.

Не враховано судом першої інстанції й заперечень відповідача щодо визначеного позивачем розміру грошової компенсації, який стягнуто судом в сумі 84542,63 грн., виходячи з середньої ринкової вартості частки автомобіля та причепу станом на 23.05.2016 року, а не дійсної вартості частки такого майна на час розгляду справи, що суперечить роз'ясненням, які надані Пленумом Верховного Суду України в п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», відповідно до яких, вирішуючи питання про грошові стягнення у справах за позовами про захист права приватної власності на майно, суди мають виходити з того, що вартість спірного майна визначається за погодженням сторін, а за його відсутністю - за дійсною вартістю майна на час розгляду спору. Під дійсною вартістю розуміється грошова сума, за яку майно може бути продано в даному населеному пункті чи місцевості. Для її визначення при необхідності призначається експертиза.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України). У цій частині рішення має міститися обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Європейський суд з прав людини у справі «Суомінен проти Фінляндії» вказує, що хоча національний суд користується певним правом розсуду, обираючи аргументи і приймаючи докази, він зобов'язаний обґрунтувати свої дії підставами для винесення рішень.

Європейський суд з прав людини також наголошує, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»).

Проте, суд першої інстанції, не зважаючи на вищенаведене, не встановивши фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, не оцінивши всіх доказів, не витребувавши нових та не навівши жодних висновків щодо розрахунку компенсації вартості частки майна позивача, яка підлягає стягненню з відповідача, дійшов передчасного висновку про задоволення позову.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з підстав, передбачених п.1, п.2 ч.1 ст. 309 ЦПК України у зв'язку з неповним з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи та недоведеністю обставин, які суд вважав встановленими, з ухваленням нового рішення про відмову в позові.

У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, з позивача на користь держави підлягає стягненню судовий збір за подання позову до суду першої інстанції в розмірі 845,43 грн., а також на користь відповідача - судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 929,97 грн. (а.с. 148).

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.1, п. 2 ч.1, ст. 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 11 січня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості 2/3 часток автомобіля та причепу - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 845,43 грн. (вісімсот сорок п'ять грн. сорок три коп.) та на користь ОСОБА_2 929,97 грн. (дев'ятсот двадцять дев'ять грн. дев'яносто сім коп.).

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Я.М. Бондар

Судді: В.П. Зубакова

А.П. Барильська