РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2017 року м. Токмак

Токмацький районний суд Запорізької області у складі: головуючого судді Петренко Л.В., за участі секретаря судового засідання Похвалітової М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Токмацької міської ради про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом,-

встановив:

Позивач, ОСОБА_1, звернулась до суду з позовом, яким просить визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яка належала померлому 17 серпня 2012 року ОСОБА_2 на підставі свідоцтва на право власності на житло від 09.12.1999 року.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що 01 серпня 2012 року помер її чоловік ОСОБА_2.

Після його смерті відкрилася спадщина на 1/2 частку квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_2, яка належала померлому на підставі свідоцтва на право власності на житло виданого 09.12.1999 року.

За життя її чоловік заповіту не склав. Інших спадкоємців не має.

При зверненні до Токмацької державної нотаріальної контори у визначений законом строк за оформленням спадщини постановою нотаріуса від 10.10.2016 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, після померлого 17 серпня 2012 року чоловіка. Нотаріусом відмовлено у звязку з тим, що спадкодавець за життя не зареєстрував документи на квартиру в установленому законом порядку. Згідно довідки КП «Абрис» від 30 вересня 2016 року за №397, зазначена квартира в архіві КП «Абрис» не обліковується. Згідно додатку 10 до Положення про порядок передачі квартир у власність громадян від 15 вересня 1992 року за № 56 вказані свідоцтва підлягали реєстрації в органах БТІ.

Отже, враховуючи все вище зазначене вона не має можливості оформити спадкові права на квартиру в нотаріальному порядку в звязку з відсутністю реєстрації права власності на ім'я померлого чоловіка.

Вона вступила у фактичне володіння та управління квартирою, користується нею, проте не може оформити спадкові права. Ніхто на зазначену квартиру не претендує, спорів щодо неї не має.

В судове засідання ні позивач ні його представник не зявилися, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлені. Представник позивача надала заяву про розгляд справи за відсутності позивача та представника, позовні вимоги підтримали з підстав викладених в позовній заяві та просили їх задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, заперечення проти позову не надав.

В зв'язку з тим, що особи, які беруть участь у справі в судове засідання не зявились, відповідно до вимог ч.2 ст.197 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши письмові докази, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що 17 серпня 2012 року помер чоловік позивача ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про смерть.

Родинні відносини позивача та ОСОБА_2 підтверджуються копією паспорта позивача та свідоцтвом про шлюб.

За життя ОСОБА_2 був власником 1/2 частини квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3. Власником іншої 1/2 частини зазначеної квартири є позивач. Право власності на квартиру зареєстроване ПМП «Вибір». Зазначені обставини підтверджуються свідоцтвом на право власності на житло від 09 грудня 1999 року.

Станом на 01.01.2013 року зазначена квартира в КП «Абрис» не обліковується, що підтверджується довідкою КП «Абрис» від 30.09.2016 №397.

Після смерті ОСОБА_2 відкрилась спадщина на все його майно, до складу якої увійшло і право власності на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3.

З 03.06.1977 року і до моменту смерті ОСОБА_2 разом з ним у вищевказаній квартирі проживала позивач, ОСОБА_1, що підтверджується її паспортом та довідкою ПП «Чайка» від 22.09.2016 №148.

Позивач є спадкоємцем першої черги за законом, що визначене ст.1261 ЦК.

Інші спадкоємці у спадкодавця ОСОБА_2 відсутні, що підтверджується листом Токмацької державної нотаріальної контори від 06.01.2017 №9/01-16, відповідно до якого Спадкова справа після смерті ОСОБА_2 не відкривалась.

19 вересня 2016 року позивач, ОСОБА_1, звернулась до нотаріуса за отриманням свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_2, до складу якої входить спірна частина квартири. У видачі свідоцтва нотаріус відмовила у зв'язку з тим, що право власності спадкодавця на квартиру не зареєстроване належним чином. Зазначені обставини підтверджуються постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 10 жовтня 2016 №1157/02-31.

Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається після смерті особи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1216 ЦК України, спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Стаття 345 ЦК України встановлює, що фізична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є у комунальній власності, у порядку, встановленому законом. Порядок приватизації громадянами займаних ними жилих приміщень у будинках державного житлового фонду регулюється Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків) та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Згідно ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сімї , які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків) і організація продажу може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства).

Передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.

Державний житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні або оперативному управлінні державних підприємств, організацій та установ, за їх бажанням може передаватись у комунальну власність за місцем розташування будинків з наступним здійсненням їх приватизації органами місцевої державної адміністрації та місцевого самоврядування згідно з вимогами цього Закону.

Органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла, за винятком випадків, передбачених пунктом 2 статті 2 цього Закону.

Відповідно до ч.1 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім'ї безоплатно.

До членів сімї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло на момент введення в дію цього Закону.

Частиною четвертою статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають у квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення у дію цього Закону.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Свідоцтво про право власності на житло від 09 грудня 1999 року не скасовано, не дійсним у встановленому законом порядку не визнано.

Так, після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина на належне йому нерухоме майно: 1/2 частку квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_3, яка належала останньому згідно свідоцтва про право власності на житло від 09 грудня 1999 року, виданого згідно з розпорядженням (наказом) від 09 грудня 1999 року № 580-р. Квартира АДРЕСА_4 зареєстрована ПМП «Вибір» на праві приватної власності.

Статтею 12 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що власник приватизованого житла має право розпорядитися квартирою (будинком) на свій розсуд: продати, подарувати, заповісти, здати в оренду, обміняти, закласти, укладати інші угоди, не заборонені законом. Порядок здійснення цих прав власником житла регулюється цивільним законодавством України.

Відповідно до ст. 1, ч. 1 ст. 5, ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації.

Так, відповідно до вимог ст. 1218 ЦК України право власності на 1/2 частину житлової квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_3, належало ОСОБА_2 на момент відкриття спадщини, а тому входить до складу спадщини.

Відповідно до частини другої пункту 28 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15.09.1992 №56, який був чинним на час набуття позивачем та спадкодавцем права власності на квартиру, свідоцтво на право власності на квартиру (будинок) підлягає обов'язковій реєстрації в органах технічної інвентаризації.

Суд встановив, що спадкодавець та позивач належним чином не зареєстрували свідоцтво на право власності на житло від 09.12.1999 року.

Але, в діючому на той час законодавстві була відсутня правова норма, яка повязувала б виникнення права власності на нерухоме майно з державною реєстрацією такого права.

Таким чином, суд встановив, що спадкодавець ОСОБА_2 та позивач правомірно набули у власність квартиру, відповідно до вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Відповідно до ст.1217 ЦК, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст.1218 ЦК, до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Суд встановив, що позивач, ОСОБА_1, прийняла спадщину після смерті свого чоловіка ОСОБА_2, відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК, як спадкоємець яка постійно проживала зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини.

Інших спадкоємців не встановлено.

Згідно зі статтею 392 ЦК, особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутися до суду як з позовом про визнання права власності.

Статтею 16 ЦК передбачено, що звертаючись до суду позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту.

Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, які виникають у державі, в разі відсутності правовстановлюючого документа юридичний факт набуття нерухомості у власність за зверненням зацікавлених осіб може бути визнаний, а невизнані державою права спадкоємців - захищені в судовому порядку.

Суд встановив, що спір виник в звязку з відсутністю умов для оформлення спадщини нотаріально.

Відповідно до положень п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 №7 «Про судову практику у справах про спадкування», вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають тільки у тому випадку, якщо наявні умови для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, а при відмові нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Таким чином, позовні вимоги про визнання за позивачем права власності в порядку спадкування за законом на спірну частину квартири є законними, ґрунтуються на вищезазначених нормах матеріального права, підтверджені належними та допустимими доказами та підлягають задоволенню.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 15, 60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд,-

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до Токмацької міської ради про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності в порядку спадкування за законом на 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5, яка належала померлому 17 серпня 2012 року ОСОБА_2 на підставі свідоцтва на право власності на житло від 09 грудня 1999 року.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Запорізької області через Токмацький районний суд Запорізької області шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: