Справа № 301/745/17
У Х В А Л А

Іменем України

13 вересня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого - судді Куштана Б.П. (доповідача), суддів: Джуги С.Д. і Мацунича М.В., при секретарі: Волощук В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Іршавського районного суду від 24 квітня 2017 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Іршавського районного суду від 24 квітня 2017 р. позов задоволено: стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 3000 доларів США боргу за договором позики, що складає по курсу НБУ 81360 грн.

ОСОБА_2 просить скасувати це рішення і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. Доводить про порушення судом норм матеріального та процесуального права. Указує, що суд не з'ясував, які саме докази свідчать про фактичну передачу коштів за договором позики відповідачу. Зазначає про розгляд справи за його відсутності.

Письмових заперечень або пояснень на скаргу позивач не подав.

У судове засідання сторони не з'явилися, хоча про час і місце такого були належно повідомлені. ОСОБА_4 надіслав заяву (електронне повідомлення) про розгляд справи за його відсутності.

Суд першої інстанції виходив із того, що 28.04.2016 р. ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_3 3000 доларів США, які зобов'язувався повернути до 28.06.2016 р., і це підтверджується договором позики. Станом на 27.03.2017 р. сума боргу у гривневому еквіваленті складає 81360 грн.

Колегія суддів погоджується із цим висновком, а доводи апеляційної скарги, які зводяться лише до відсутності доказів у підтвердження факту передачі грошей, не заслуговують на увагу як суперечні обставинам справи (письмовим доказам) та нормам матеріального права.

Так, поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Установлено, що згідно з п.п.1, 2 договору позики від 28.04.2016 р. позикодавець (ОСОБА_3) передає позичальникові (ОСОБА_4.) у власність 3000 доларів США на два місяці (до 28.06.2016 р.), а позичальник зобов'язується повернути вказану суму в обумовлений строк (а.с.4).

Тобто, укладений сторонами письмовий договір позики є не лише фактом укладення договору, а й передачі позикодавцем грошової суми позичальнику. При цьому, немає підстав вважати, що факт отримання позичальником грошових коштів за вказаним письмовим договором обов'язково повинен бути підтверджений складанням розписки.

Ця правова позиція узгоджується із висновком Верховного Суду України в справі № 6-50цс16.

Доводи апеляційної скарги про розгляд справи за відсутності відповідача не можуть бути підставою для скасування оскарженого рішення, оскільки це не призвело до неправильного вирішення спору, а направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції цивільно-процесуальним законом для апеляційної інстанції не передбачено.

У контексті наведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив по суті спору законне та справедливе рішення. Неправильного застосування норм матеріального чи порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 303 ч.1, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, -

у х в а л и л а :

1.Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

2.Рішення Іршавського районного суду від 24 квітня 2017 року залишити без змін.

3.Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів із дня набрання нею законної сили шляхом подачі скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: