Єдиний унікальний номер 237/3602/16-ц Номер провадження 22-ц/775/1572/2017
Єдиний унікальний номер 237/3602/16-ц Головуючий у 1 інстанції Ліпчанський С.М.
Номер провадження 22-ц/775/1572/2017 Доповідач Дундар І.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2017 року

Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Дундар І.О.,

суддів: Канурної О.Д., Хейло Я.В.,

за участю секретаря Ротар Я.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Бахмуті Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1, який діє в інтересах недієздатного ОСОБА_2, до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та знаття з реєстраційного обліку

за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Марїнського районного суду Донецької області від 20 липня 2017 року,-

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому вказав, що ОСОБА_2 є власником будинку №14 по вул..Салія в м.Курахове. 14 жовтня 2000 року він зареєстрував шлюб з ОСОБА_5, яка була зареєстрована в будинку разом з її сином ОСОБА_4. В жовтні 2008 року шлюб розірвано. З 2011 року відповідачі фактично в будинку не мешкають. Просив визнати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим будинком, зобовязати органи реєстрації Кураховської міської ради зняти їх з реєстраційного обліку.

Рішенням Марїнського районного суду Донецької області від 20 липня 2017 року позовну заяву ОСОБА_1, який діє в інтерсах недієздатного ОСОБА_2, задоволено: визнано ОСОБА_3 особою, яка втратила право на проживання в приватному будинку, розташованому за адресою м. Курахове, вул. Салія, буд. 14 «а»; визнано ОСОБА_4, особою, яка втратила право на проживання в приватному будинку, розташованому за адресою м. Курахове, вул. Салія, буд. 14 «а»; зобовязано органи обліку та реєстрації Курахівської міської ради зняти громадянку ОСОБА_3 з реєстраційного обліку за адресою м. Курахове, вул. Салія, буд. 14 «а»; зобовязано органи обліку та реєстрації Курахівської міської ради зняти громадянина ОСОБА_4 з реєстраційного обліку за адресою м. Курахове, вул. Салія, буд. 14 «а»; стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 640,00 грн, стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір у розмірі 640,00 грн.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення суду, ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити, оскільки рішення протиправне, прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права: рішення суду не містить обґрунтування висновків, доводи відповідача не прийняті до уваги, їм не надано ніякої оцінки, фіксування судового процесу не відбувалось, що свідчить про формалізований підхід, суд не звернув уваги на те, що позивач є власником будинку, тому спірні правовідносини повинні регулюватись ст.405 ЦК України, в той час як підставами позову були лише ст.71, 72 ЖК України. Крім того, суд безпідставно вважав її такою, що була відсутня за місцем проживання понад 1 рік, але вона весь час мешкала за спірною адресою. Також суд необґрунтовано відмовив в задоволенні клопотання про закриття провадження у справі у звязку з тим, що раніше вже розглядалась аналогічна справа між тими самими сторонами про усунення перешкод в користуванні шляхом виселення.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 підтримала доводи апеляційної скарги, просила задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_1 заперечував проти апеляційної скарги, просив залишити без змін рішення суду.

Інші особи до суду не з`явились, про день та час розгляду справи повідомлялись належним чином.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які з`явилися, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду частковому скасуванню за таких підстав.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України, апеляційний суд під час розгляду справи в апеляційному порядку перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

За змістом апеляційної скарги відповідач ОСОБА_3 оскаржує рішення суду лише в частині задоволення позовних вимог щодо неї, а тому апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду лише в цій частині.

На підставі ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення вказаним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 є власником будинку №14 «а» по вул.Салія в м.Курахове, 14 жовтня 2000 року ОСОБА_2 зареєстрував шлюб з ОСОБА_3 та зареєстрував її в спірному будинку, 10 жовтня 2008 року шлюб розірвано.

Задовольняючи позовні вимоги, суд виходив з того, що реєстрація відповідача перешкоджає власнику квартири у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, права позивача порушені, тому для їх поновлення необхідно визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Але з такими висновками суду погодитися неможливо.

Дійсно, за ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Як зазначено в ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" у зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 посилався на те, що відповідачі не мешкають в будинку з 2011 року, не є членами сім`ї власника будинку та обґрунтовував позовні вимоги положеннями Цивільного кодексу України щодо захисту права власності (ст.317, 319, 383, 386, 405).

На підставі ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі

Виходячи з положень ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції позивач не надав суду жодних доказів в обґрунтування того, що відповідач більше року не проживає в спірному будинку.

Посилання в позовній заяві та поясненнях на те, що відповідач в будинку не мешкає, а мешкає в літній кухні, розташованій на подвірї, не має правового значення, оскільки за змістом ст..186 ЦК України річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов'язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст.381 ЦК України садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. У разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, відсутні підстави вважати, що відповідач не машкає в спірному жилому будинку.

В частині посилання на те, що відповідач є колишнім членом сім`ї позивача, як підстави для визнання особи такою, що втратила право користування, належить зазначити наступне.

Так, власник квартири чи будинку може надати право користування цим житлом як членам своєї родини, так і будь-яким іншим особам.

Між власником житла та членами його сім'ї виникають відносини з користування чужим майном (сервітут), врегульовані ст. 405 ЦК. Член сім'ї власника втрачає право на користування житлом у випадку відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю або законом.

Відповідно до ст.107 ЖК наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це.

На підставі Постанови Пленуму Верховного Суду України N 2 від 12квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при розгляді спорів, що не урегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства. Оскільки відповідний строк встановлений житловим законодавством, відсутність особи протягом шести місяців є підставою для визнання її такою, що втратила право користування майном.

Під час розгляду даної справи було достовірно встановлено, що відповідач весь час проживав в будинку.

Так само є необґрунтованими висновки суду першої інстанції про зобовязання органи обліку та реєстрації Курахівської міської ради згняти ОСОБА_3 з реєстраційного обліку.

Зняття з реєстрації місця проживання в житлових приміщеннях колишніх членів сім'ї їх власника або інших осіб відповідно до Закону України від 11 грудня 2003 року N 1382-IV "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" належить до компетенції органів реєстрації місця проживання та місця перебування осіб.

Згідно зі ст. 7 цього Закону (у редакції Закону від 5 липня 2012 року N 5088-VI) цими органами зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням.

Це означає, що належним способом захисту цивільних прав у такому разі є пред'явлення позову про позбавлення права власності або визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, які є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання відповідними уповноваженими органами.

Така позиція підтверджується висновками Верховного Суду України, викладеними в постанові від 16 січня 2012 року у справі N 6-57цс11.

Відповідно до ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Суд першої інстанції під час розгляду справи неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи; встановлені судом обставини недоведені, порушив норми матеріального та процесуального права, що є підставами для скасування рішення в оскаржуваній частині з ухваленням нового про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст.307, 309, 316 ЦПК України, апеляційний суд, -

В И Р І Ш И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Марїнського районного суду Донецької області від 20 липня 2017 року скасувати в частині задоволення позовних вимог до ОСОБА_3.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, який діє в інтересах недієздатного ОСОБА_2, до ОСОБА_3 про визнання такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді: