Справа № 285/2966/16-ц
провадження № 2/0285/225/17
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

04.09.2017 року м. Новоград-Волинський

Новоград-Волинський міськрайонний суд Житомирської області у складі судді Помогаєва А.В., за участі: секретаря Кравець І.А., позивача - ОСОБА_1, представника позивача - ОСОБА_2, представника відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5, про визнання права особистої приватної власності,-

ВСТАНОВИВ:

24.10.2016 року позивач звернувся до суду з позовом заявою до ОСОБА_4 про визнання права особистої приватної власності на 58/100 частин житлового будинку № 13 по вул. Котовського, 13, в м. Новоград-Волинський.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що з 23.10.2004 р. до 14.04.2015 р. сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. 06.08.2005 р. позивач на підставі договору купівлі-продажу придбав 58/100 частин житлового будинку № 13 по вул. Котовського, в м. Новоград-Волинський за 15 000 грн. Вказана сума була сплачена частинами 10000 грн. - 06.08.2015 року та 5000 грн. - 24.12.2005 року. На придбання будинку позивач позичав кошти у ОСОБА_5, що підтверджується розписками. За час перебування у шлюбі боргове зобовязання перед ОСОБА_5 не було виконано. Позивач вважає, що будинок був придбаний за його особисті кошти, отже, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України є особистою приватною власністю позивача.

ОСОБА_1 та його представник у судовому засіданні позов просили задовольнити. Пояснили, що будинок придбано за кошти, отримані позивачем за договором позики. Відповідач на час придбання будинку була державним службовцем та отримувала заробітну плату, розмір якої не дозволяв витрачати кошти на придбання будинку.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала. Посилалась на те, що спірний будинок придбано позивачем під час шлюбу. На оплату вартості будинку витрачались спільні кошти, які були подаровані родичами на весілля. Крім того, під час шлюбу на ремонт будинку витрачались спільні кошти, в тому числі з доходів відповідача. На теперішній час ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом про поділ майна подружжя, у якому просить поділити в натурі 58/100 частин житлового будинку № 13 по вул. Котовського, в м. Новоград-Волинський. Ухвалою Новоград-Волинського міськрайонного суду від 11.11.2016 року провадження по справі №285/423/16-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 зупинено до вирішення даної справи.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши у судовому засіданні матеріали справи та подані докази, з'ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до копії паспорту позивача, 23.10.2004 р. він зареєстрував шлюб зі ОСОБА_6, а 14.04.2013 р. розірвав шлюб з ОСОБА_7

Згідно копії паспорта, трудової книжки відповідача, вона змінювала прізвище з «Свинар» на «Ригун», а «Ригун» на «Григорєва».

Під час шлюбу, ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_8 58/100 частин житлового будинку № 13 по вул. Котовського в м. Новоград-Волинський, за договором купівлі-продажу від 06.08.2005 року № 272, сплативши за будинок 15000 грн. При цьому 10000 грн. було сплачено в момент укладання договору, а 5000 грн. з відстрочкою 24.12.2005 року., що підтверджується змістом договору та нотаріально посвідченою заявою представника продавця.

За час подружнього життя будь-яких договорів між сторонами щодо набутого майна не укладалось.

Позивач посилається на те, що кошти на придбання будинку та проведення ремонту він позичав у ОСОБА_5 На підтвердження цього надав копії розписок від 04.08.2005 р., 20.12.2005 р., 03.01.2007 р.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 Цивільно-процесуального кодексу України сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 57 ЦПК України, доказом можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Позивач посилається на те, що вищевказаний будинок набутий ним у період шлюбу за його особисті кошти, а тому відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України є його особистою приватною власністю.

Крім того, посилався на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду України №6-612цс15.

Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Майно, яке визнається особистою приватною власністю дружини, чоловіка визначено статтею 57 СК України, яку суд має застосовувати у редакції, що була чинна на момент придбання спірного будинку.

Так, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. (ч. 1 ст. 57 СК України)

Крім того, особистою приватною власністю є:

- речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя (ч. 2 ст. 57 СК України);

- премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги (ч. 3 ст. 57 СК України);

- кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди (ч. 4 ст. 57 СК України);

- страхові суми, одержані нею, ним за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням (ч. 5 ст. 57 СК України).

Згідно ч. 6 ст. 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Вирішуючи питання чи був спірний будинок придбаний за особисті кошти позивача, суд виходить з системного аналізу норм ст. ст. 57, 60, 61 СК України.

Так, п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України відносить до особистої приватної власності майно, набуте одним з подружжя за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Для застосування наведеної норми до певного майна необхідно визначити походження коштів, витрачених на його придбання.

Особисті кошти також є майном, щодо якого міститься визначення у тій же ст. 57 СК України.

Отже, особистими коштами є: 1) ті, що набуті подружжям до шлюбу; 2) набуті за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) премії, нагороди, одержані за особисті заслуги; 4) кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої моральної шкоди; 5) страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням.

За певних умов, особистими можуть бути також визнані кошти від продажу майна, що перебувало в особистій власності одного з подружжя.

Позивач посилається на те, що спірний будинок придбано за кошти, отримані ним у позику.

Суд не вбачає підстав для поширення норм ст. 57 СК України на кошти, позичені одним з подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України (у редакції, що була чинна на момент придбання спірного будинку) об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту.

Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і внесені до сімейного бюджету або внесені на його особистий рахунок у банківську (кредитну) установу. (ч. 2 ст. 61 СК України)

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. (ч. 3 ст. 61 СК України).

Факт отримання коштів від ОСОБА_5 не може беззаперечно свідчити, що отримані грошові кошти були витрачені на придбання саме спірного будинку, а не на інші цілі.

Разом з тим, позивачем не доведено відсутність сімейних стосунків між подружжям (факт окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, у розумінні ч. 6 ст. 57 СК України) на момент отримання позики та придбання будинку.

Отже, слід дійти висновку, що і договір позики, і договір купівлі-продажу будинку були укладені в інтересах сімї.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Посилання позивача на те, що відповідач не мала достатній заробіток для купівлі будинку, суд не приймає до уваги, як такі, що прямо суперечать зазначеним нормам Закону.

За таких обставин, позичені кошти та придбаний позивачем будинок, незалежно від оцінки укладених правочинів позивачем, є майном, що перейшло у спільну сумісну власність подружжя.

Верховний Суд України у постанові №6-612цс15 від 01.07.2015 року під час розгляду аналогічного спору дійшов протилежного висновку, визнавши кошти, позичені одним з подружжя особистими, а придбане за ці кошти нерухоме майно, - особистою власністю покупця.

В основу такого висновку покладено оцінку нетривалого (тримісячного) строку перебування сторін у шлюбі на момент придбання спірного майна та відмову другого з подружжя визнавати заборгованість за договором позики.

Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

У даній справі суд вважає за необхідне відступити від вищезазначеної правової позиції Верховного Суду України з наступних мотивів.

Як зазначено вище, для вирішення даного спору необхідним є визначення субєктів права власності не лише спірного будинку, а також коштів, витрачених на його придбання.

Поняття «кошти, які належали їй, йому особисто», використане у п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України не має у чинному законодавстві спеціального визначення.

Стаття 177 ЦК України поширює на гроші правовий режим речей.

Загальні та спеціальні ознаки майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка визначено у статті 57 СК України.

З огляду на правову природу грошових коштів, слід дійти висновку, що особистою приватною власністю кожного з подружжя є лише ті кошти, що відповідають ознакам, наведеним у ст. 57 СК України.

Позичені позивачем кошти не є такими, що: набуті ним до шлюбу; набуті ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; не є премією, нагородою, одержаною за особисті заслуги; не одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що йому належала, а також як відшкодування завданої моральної шкоди; не є страховою виплатою.

Отже, отримані у позику та витрачені позивачем на придбання будинку кошти не є такими, що належали позивачу особисто у розумінні ст. 57 СК України.

Слід також зазначити, що між нормами п. 3 ч. 1 ст. 57 та ч. 2 ст. 60 СК України, існує колізія, яку, на думку суду, слід вирішувати з урахуванням положень ч. 3 ст. 61 СК України.

Гроші та інше майно, одержане одним з подружжя за договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо договір укладено в інтересах сім'ї .

У випадку, коли на придбання майна в інтересах сімї витрачено кошти, які належать особисто одному з подружжя, придбане майно також переходить у спільну сумісну власність.

Згідно ч. 2 ст. 65 СК України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дійсність таких правочинів може бути оскаржена тим з подружжя, хто заперечує наявність своєї згоди.

Враховуючи, що за договором купівлі-продажу частини будинку від 06.08.2005 року придбано обєкт нерухомості, який використовувався для спільного проживання подружжя, слід дійти висновку, що таке майно придбано в інтересах сімї.

Постанова Верховного Суду України №6-612цс15 від 01.07.2015 року містить лише правові висновки щодо неоднакового застосування судом касаційної інстанції статей 57 та 60 СК України.

При цьому Верховний Суд України не зробив будь-яких висновків щодо застосування до аналогічних спірних правовідносин ч. 3 ст. 61 СК України.

У даній справі позивачем не доведено факт придбання будинку за кошти, які належали їй, йому особисто.

На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що спірний будинок не є особистою власністю позивача, позов є необґрунтованим та не підлягає задоволенню.

Керуючись, ст. ст. 3, 10, 11, 61, 209, 212, 214, 215, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до апеляційного суду Житомирської області через Новоград-Волинський міськрайонний суд протягом 10 (десяти) днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 (десяти) днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлено 08.09.2017 року.

Суддя А.В. Помогаєв