РІШЕННЯ

іменем України

(заочне)

30 січня 2017 року м. Зміїв

Зміївський районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді Овдієнка В.В.

з участю: секретаря Лацько А.С.

представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування квартири недійсним,

у с т а н о в и в:

02.11.2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив: визнати недійсним укладений 21.03.2013 року договір дарування житлового приміщення у виді квартири за адресою: АДРЕСА_1, між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та посвідчений приватним нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу Харківської області Трубніковою В.В. (реєстр №480) та скасувати запис про державну реєстрацію права власності на вказану квартиру за ОСОБА_3.

В обґрунтування позовної заяви ОСОБА_2 зазначив, що про існування саме договору дарування квартири він дізнався лише влітку 2016 року після того, як виявив у своїй квартирі зазначений договір та, через юридичну необізнаність, звернувся за допомогою до свого знайомого ОСОБА_5, який після ознайомлення зі змістом договору роз'яснив йому, що 21.03.2013 року свою квартиру своєму онукові ОСОБА_3

Це стало для нього новиною, оскільки намірів дарувати свою квартиру будь-кому і будь-коли він не мав. Метою укладення договору могло бути лише забезпечення з боку онука допомоги, оскільки останній постійно вказував на те, що має наміри доглядати його до смерті.

Відповідач жодного дня в квартирі не проживав, фактично не було передано дарунок. Його онук не вчиняв дій по утриманню квартири, не зареєстрував своє місце проживання у ній, не оплачував комунальні платежі, не переоформив на своє ім'я особові рахунки.

Також, позивач ОСОБА_2 вказав, що не міг подарувати онукові квартиру, оскільки іншого житла він не має, за станом здоров'я потребував та потребує постійного стороннього догляду, а відповідач жодного разу в квартирі не був, з 2013 року він його взагалі не бачив.

Під час укладання договору він помилявся щодо правової природи правочину, бо вважав, що укладає договір довічного утримання, а можливо і не міг розуміти значення своїх дій.

Просив врахувати, що під час укладення спірного договору він мав похилий вік та поганий стан здоров'я, через що потребував стороннього догляду. Квартира, щодо якої укладено спірний договір дарування, є для нього єдиним житлом, у якому він продовжує постійно проживати. Фактична передача квартири обдарованому не здійснювалася.

Під час судового розгляду представник позивача ОСОБА_2 адвокат ОСОБА_1 підтримав зазначені позовні вимоги з підстав, викладених в позовній заяві.

Належним чином повідомлений відповідач ОСОБА_3 повторно в судове засідання не з'явився, про причини неявки не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи, заперечень проти позову, зокрема і щодо строків позовної давності, не подавав.

Відповідно до ч. 4 ст. 169, ч. 1 ст. 224 ЦПК України, повторна неявка належним чином повідомленого відповідача, від якого не надійшла заява про розгляд справи за його відсутністю, стала підставою для заочного розгляду справи, проти чого не заперечував представник позивача.

Вислухавши представника позивача, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного:

Спірним є договір дарування, посвідчений 21.03.2013 року приватним нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу Харківської області Трубніковою В.В., зареєстрований в реєстрі за №480, згідно з яким ОСОБА_2 (дарувальник) передав безоплатно, а ОСОБА_3 (обдаровуваний) прийняв у власність квартиру АДРЕСА_1. (а. с. 11).

З копії витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №1454274 від 21.03.2013 року вбачається, що на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 1032978 від 21.03.2013 року 10:48:09, зроблено запис про право власності 405647 щодо реєстрації права власності на вказану квартиру за ОСОБА_3 (а. с. 12).

У технічному паспорті на квартиру АДРЕСА_1 було внесено зміни відомостей про власника з ОСОБА_2 на самойленка І.І. (а. с. 13-14).

Водночас, згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта №79163391 від 30.01.2017 року вбачається, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину, 3-658, 23.09.2011 року, виданого Зміївською державною нотаріальною конторою. Відомості про інші об'єкти нерухомості відсутні. (а. с. 87).

З копії акту, складеного 24.10.2016 року депутатом Зміївської міської ради Воронько А.Н. в присутності свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_5, вбачається, що ОСОБА_2 постійно проживає за адресою: АДРЕСА_1. З 2012 року ОСОБА_2 потребував стороннього догляду у зв'язку з престарілим віком. ОСОБА_3 у спірній квартирі ніколи не проживав, у тому числі і після укладення договору. (а. с. 15).

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, є людиною похилого віку, має хронічні захворювання, періодично проходить медичне обстеження та лікування в медичних закладах, що підтверджується даними медичної документації, копії яких залучені до матеріалів справи. (а. с. 18- 26,54-59 ).

З копій квитанцій про оплату комунальних послуг, які надано за адресою: АДРЕСА_1, вбачається, що особові рахунки на підприємствах, які надають ці послуги, відкрито на ім'я ОСОБА_2 (а. с. 60, 61, 62).

Допитаний у судовому засідання свідок ОСОБА_5 показав, що проживає з ОСОБА_2 по сусідству, має з ним дружні стосунки. Останні роки у ОСОБА_2 погіршився стан здоровя, тому він іноді допомагав йому виходити на прогулянку, возив до лікарні, оскільки через похилий вік та стан здоров'я він потребує такої допомоги вже тривалий час. Влітку 2006 року року ОСОБА_2 черговий раз запросив його до себе додому, показав йому договір і попросив роз'яснити, на яку допомогу від онука він має право за цим договором, оскільки вважав, що уклав договір довічного утримання. Ознайомившись зі змістом договору він роз'яснив ОСОБА_2, що це договір дарування, за яким право власності на квартиру перейшло до онука, який йому за цим договором нічого не винен.

Свідок ОСОБА_7 показала, що тривалий час знайома з ОСОБА_2, здійснює догляд за ним, допомагає йому по господарству. ОСОБА_2 має ряд захворювань, потребує сторонньої допомоги (погано пересувається) та матеріальної підтримки. Його онук не цікавиться дідом, не піклується про нього. Коли ОСОБА_2 дізнався, що він подарував квартиру онукові, а не уклав договір довічного утримання, він дуже засмутився.

Крім того, свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_7 показали, що на прохання ОСОБА_2 неодноразово намагалися зв'язатися з його онуком ОСОБА_3 по телефону та соціальних мережах з метою передати, що ОСОБА_2 не може обійтися без сторонньої допомоги, яку він очікував від свого онука. Однак ОСОБА_3 ухилявся від спілкування.

Таким чином, позивачем ОСОБА_2 надано докази, якими підтверджується, що на час укладення спірного договору дарування він через престарілий вік та низку захворювань мав потребу у догляді й сторонній допомозі; спірне житло є для нього єдиним; фактична передача спірної квартири, ключів від неї та правовстановлюючих документів на квартиру не відбулася; позивач продовжує проживати у спірній квартирі після укладення договору дарування, на нього відкриті особові рахунки на оплату комунальних послуг, яку здійснює він особисто, згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта №79163391 від 30.01.2017 року ОСОБА_2 продовжує залишатися власником вказаної квартири.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У відповідністю зі ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилялась щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якості речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Як роз'яснено в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилялася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою визнання правочину недійсним.

Верховний Суд України в постанові Судової палати у цивільних справах від 21.10.2015 року у справі № 6-202цс15 висловив таку правову позицію.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 Цивільного кодексу України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Сам по собі факт прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору не може бути підставою для відмови в задоволенні позову про визнання цього договору недійсним.

Вирішуючи питання про наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суду необхідно встановити: вік позивача, його стан здоров'я та потребу у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування, тощо.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Верховний Суд України в постанові Судової палати у цивільних справах від 11.11.2015 року у справі № 6-1124цс15 висловив таку правову позицію.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

При вирішенні справи судам необхідно встановити чи продовжує проживати позивач у спірному будинку, чи відбулася фактична передача будинку згідно умов договору дарування (зокрема передача ключів), чи здійснює позивачка особисто оплату комунальних послуг. З'ясування зазначених обставин та їх належна оцінка мають значення для вирішення питання про те, чи дійсно позивач мала на меті безоплатну передачу відповідачу свого будинку у власність на противагу її тверджень про те, що спірний будинок є її єдиним місцем проживання.

Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдарованого й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам ст .717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі ч. 3 ст. 203 та ст. 229 ЦК України. (правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 18.06.2014 року у справі 6-69ЦС14, від 19.03.2014 року у справі 6-9цс14).

Позивачем ОСОБА_2 доведено, що внаслідок престарілого віку та стану здоров'я, у зв'язку з якими він потребував стороннього договору, під час укладання спірного договору дарування 21.03.2013 року він помилявся щодо правової природи правочину, оскільки розраховував на отримання від свого онука ОСОБА_3 матеріальної та фізичної підтримки. Тобто за спірним договором позивач ОСОБА_2 передбачав, що ним встановлюється обов'язок відповідача ОСОБА_3 вчинити на його користь дії майнового або немайнового характеру, внаслідок чого спірний договір не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Таким чином, є підстави для визнання договору дарування, посвідченого 21.03.2013 року приватним нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу Харківської області Трубніковою В.В., зареєстровано в реєстрі за №480, за яким ОСОБА_2 (дарувальник) передав безоплатно, а ОСОБА_3 (обдаровуваний) прийняв у власність квартиру АДРЕСА_1, недійсним.

Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

За таких обставин, позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування квартири та скасування запису про державну реєстрацію права власності на вказану квартиру за ОСОБА_3 є обґрунтованою і підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 11, ч. 4 ст. 169, 209, 212-215, 218, 224-227 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в:

Позов задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, укладений 21.03.2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу Харківської області Трубніковою В.В. (реєстр №480), та скасувати запис про державну реєстрацію права власності на вказану квартиру за ОСОБА_3, внесений на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 1032978 від 21.03.2013 року 10:48:09.

Заочне рішення може бути переглянуте Зміївським районним судом Харківської області за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку до апеляційного суду Харківської області через Зміївський районний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Головуючий: