АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 лютого 2017 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючий суддя Оніщук М.І.,

судді Українець Л.Д., Шебуєва В.А.,

секретар Майданець К.В.,

за участю:

представників відповідача

ОСОБА_3 ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_3 на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2015 року по цивільній справі за позовом ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_7, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2015 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_3, в якому просило стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором у розмірі 298 811,61 доларів США, що за курсом НБУ станом на 10.07.2015 становить 6 526 045,56 грн., посилаючись на те, що відповідачі, в порушення умов кредитного договору та договору поруки, не виконують взяті на себе зобов'язання щодо повернення кредитних коштів, сплати відсотків та комісії, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню з відповідачів (позичальника і поручителя) в солідарному порядку (а.с 1, 2).

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12.10.2015 позов задоволено - стягнуто солідарно з ОСОБА_7, ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором від 11.04.2007 в розмірі 6 526 045,56 грн., а також стягнуто з кожного відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 1 827,00 грн. (а.с. 43).

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 01.12.2016 заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення (а.с. 85-88).

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог до нього відмовити. Вказує, що суд першої інстанції не дав належну оцінку тому, що банк вже звертався з аналогічним позовом до суду і є рішення, яке набрало законної сили, яким в задоволенні вимог банку до нього, як поручителя, було відмовлено. Також зазначає, що порука є припиненою в силу вимог ч. 1 ст. 559 ЦК України, оскільки банк без його згоди збільшив відсоткову ставку по кредиту, внаслідок чого збільшився обсяг його відповідальності. Крім цього, вказує на зловживання банком своїми процесуальними правами, оскільки останній повідомив суду не вірну його адресу, а судом ці дані належним чином не перевірено, внаслідок чого його позбавлено можливості участі у розгляді справи.

В судовому засіданні представники відповідача підтримали апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просили її задовольнити.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи позивач повідомлений належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення судової повістки-повідомлення 30.12.2016, про причини неявки представника суд не повідомив.

Відповідач ОСОБА_7 також не з'явилась в судове засідання, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином за відомою суду адресою.

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з'явились, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи (ч. 2 ст. 305 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Насамперед, слід зауважити, що рішення суду оскаржено лише відповідачем ОСОБА_3 і лише в частині стягнення з нього, як з поручителя, кредитної заборгованості. В іншій частині рішення суду сторонами не оскаржено.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення суду, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На переконання колегії суддів рішення суду в оскаржуваній частині не відповідає вказаним вимогам процесуального закону.

Так, задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі порушили взяті на себе зобов'язання, визначені кредитним договором та договорами поруки, щодо вчасного повернення кредитних коштів, що призвело до виникнення заборгованості перед позивачем, яка, в силу вимог закону та умов договору, підлягає стягненню з відповідачів в солідарному порядку.

З висновком суду про стягнення з відповідача ОСОБА_3, як поручителя, заборгованості за кредитним договором, погодитись не можливо, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 11.04.2007 між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_7 було укладено кредитний договір, відповідно до якого остання отримала кредит у сумі 80 650 доларів США з терміном повернення до 10.04.2022 та сплатою 12,0% річних (а.с. 11, 12).

В забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_7 за вказаним кредитним договором, 11.04.2007 між банком та ОСОБА_3 було укладено договір поруки, за яким останній взяв на себе зобов'язання відповідати перед банком за виконання позичальником всіх обов'язків передбачених кредитним договором, зокрема сплати кредиту, відсотків, комісії, винагород, штрафів, пені і інших платежів (а.с. 17).

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із ч. 1 ст. 553, ч. 1 ст. 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

За змістом указаних норм матеріального права поручитель, хоча і пов'язаний з боржником певними зобов'язальними відносинами, однак є самостійним суб'єктом у відносинах із кредитором. Поручитель, зокрема, має право висувати заперечення проти кредитора і в тому разі, коли боржник від них відмовився або визнав свій борг (ч. 2 ст. 555 ЦК України).

У відповідності до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпечення нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Правову позицію щодо припинення договору поруки у зв'язку із зміною обсягу зобов'язання висловив Верховний Суд України в постанові у справі № 6-20цс11 від 21.05.2012, згідно з якою збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає у разі підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки тощо.

Відповідно до положення ч. 1 ст. 559 ЦК припинення поруки у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, презюмується. У цьому випадку звернення до суду з позовом про визнання договору поруки припиненим не є необхідним, проте такі вимоги підлягають розгляду судом за наявності відповідного спору.

Крім того, подібна позиція висловлена в постановах ВСУ від 21.05.2012 у справі № 6-18цс11 та від 18.06.2012 у справі № 6-73цс12.

Тобто, змінами основного зобов'язання, в результаті яких збільшується відповідальність поручителя, вважаються такі умови і обставини, що тягнуть або можуть потягти негативні наслідки для поручителя, поява для нього інших нових ризиків, відмінних від тих, з якими він попередньо погодився при укладенні договору поруки, погіршення його майнового становища. Особливістю припинення поруки з підстав зміни зобов'язання без згоди поручителя є те, що поручитель у разі зміни зобов'язання без його згоди не лише не відповідає за повернення боржником збільшеної суми боргу, а й з моменту такого збільшення його обов'язок за договором поруки повністю припиняється - перестає існувати.

До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування грошовими коштами; установлення (збільшення) розміру неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

Таким чином, у зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови в договорі поруки, не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком.

У пункті 22 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» вказано, що якщо в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Також, слід звернути увагу на те, що іншим важливим моментом припинення поруки на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України, що потребує з'ясування, є форма вираження згоди поручителя на зміну зобов'язання, забезпеченого порукою.

Оскільки порука є видом забезпечення виконання зобов'язання, то, як зазначалося вище, істотними умовами договору поруки є обов'язкове посилання на основне зобов'язання, його зміст, розмір, визначення обсягу відповідальності поручителя, зміна зобов'язання, забезпеченого порукою, тягне і зміни у договорі поруки та за своєю правовою природою фактично є і зміною умов договору поруки. Згідно з ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. А відповідно до ст. 654 ЦК України зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Враховуючи зазначене вище, а також вимоги ст. 547 ЦК України щодо вчинення правочину про забезпечення виконання зобов'язання у письмовій формі, згода поручителя має надаватись виключно в письмовій формі.

Відповідно до правового висновку ВСУ (постанова від 05.06.2013 у справі № 6-43цс13) згода поручителя на збільшення обсягу його відповідальності повинна бути очевидною й наданою у спосіб, передбачений договором поруки.

У зв'язку із цим, враховуючи вимоги до письмової форми правочину, встановлені ст. 207 ЦК України, допустимо, щоб згода поручителя була висловлена у будь-якій письмовій формі (листі, заяві, телеграмі тощо), головне, щоб вона була явно вираженою і відповідала дійсній волі поручителя.

З матеріалів справи вбачається, що банком 05.11.2008 було направлено позичальнику ОСОБА_7 повідомлення про збільшення з 15.11.2008 відсоткової ставки по кредитному договору до 14,04% на рік. Також останню було повідомлено про зміну розміру щомісячного платежу по кредиту (а.с. 13, 14).

З наданого банком до позовної заяви розрахунку заборгованості вбачається, що з 15.11.2008 розмір процентів було збільшено до 14,04% і заборгованість в подальшому обрахована виходячи саме з цієї відсоткової ставки (а.с. 3-6).

Банк, в односторонньому порядку збільшивши відсоткову ставку по кредиту, жодних додаткових угод до договору поруки з поручителем не уклав, а також не отримав від поручителя згоди на таке збільшення у будь-якій іншій письмовій формі.

Отже, оскільки матеріали справи не містять належного погодження збільшення процентної ставки по кредиту з поручителем, то слід дійти висновку про те, що обсяг відповідальності поручителя було збільшено без його згоди, а відтак, в силу вимог ч. 1 ст. 599 ЦК України, порука ОСОБА_3 є припиненою і підстави для стягнення з нього, як поручителя, заборгованості за кредитним договором відсутні (перестали існувати).

Слід також зазначити, що суд першої інстанції розглянув справу за відсутності відповідачів і таким чином останні були позбавлені можливості висунути свої заперечення проти вимог позивача, а відтак такі заперечення, за наявності ухвали суду про відмову в перегляді заочного рішення, підлягають оцінці судом апеляційної інстанції.

Отже, підсумовуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції вважає заперечення відповідача наведені в апеляційній скарзі мають суттєве значення при вирішенні питання про солідарне стягнення кредитної заборгованості, адже саме збільшення обсягу відповідальності поручителя у разі зміни зобов'язання за кредитним договором без його згоди - є важливим аргументом у даній справі, який не може залишитися поза увагою, оскільки дана обставина має важливе значення.

Таку правову позицію висловив також і Європейський суд з прав людини, прийнявши остаточне рішення у справі «Мала проти України» (заява № 4436/07, додаток № 8), в якому вказав, що до його функцій не входять питання допустимості доказів, яке є насамперед компетенцією національних судів, однак якщо останні ігнорують специфічний, доречний та важливий аргумент, який робиться заявником і який має ключове значення для результату розгляду справи, це може в цілому порушити принцип справедливості судового розгляду (ст. 6 параграф 1 Конвенції про захист прав і основних свобод людини).

Що стосується інших доводів відповідача ОСОБА_3 наведених в апеляційній скарзі, то вони не в повній мірі відповідають вимогам закону і не мають істотного значення для правильного вирішення справи судом апеляційної інстанції.

Таким чином, суд першої інстанції, ухвалюючи заочне рішення, неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, а тому рішення суду в оскаржуваній частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, у відповідності до вимог ст. 309 ЦПК України.

В іншій частині рішення суду слід залишити без змін.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 318, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2015 року в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_3 - скасувати.

В цій частині ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.

В іншій частині заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2015 року - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий М.І. Оніщук

Судді Л.Д. Українець

В.А.Шебуєва