Справа № 161/2103/17 Головуючий у 1 інстанції: Гринь О.М.
Провадження № 22-ц/773/1142/17 Категорія: 55 Доповідач: Здрилюк О. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 вересня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Здрилюк О.І.,

суддів - Карпук А.К., Бовчалюк З.А.,

секретар - Концевич Я.О.,

з участю пр-ка позивача - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

пр-ка відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення заборгованої заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за апеляційною скаргою відповідача - фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 липня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що з 26 березня 2014 року по 10 березня 2016 року він працював у відповідача водієм автотранспортних засобів. Після звільнення з роботи відповідач не провів з ним повний розрахунок, а тому просить стягнути заборговану заробітну плату за березень 2016 року в розмірі 439,19 грн., компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 2800 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 25349,45 грн. (а.с.110-111).

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 14 липня 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 493 грн. 19 коп. заробітної плати, 1811 грн. 02 коп. компенсації за невикористану відпустку та 26040 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 в дохід держави 640 грн. судового збору.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушенням норм матеріального і процесуального права, просить скасувати це рішення та ухвалити нове - про відмову в позові.

У судовому засіданні відповідач та його представник апеляційну скаргу підтримали із наведених у ній підстав та просять її задовольнити.

Представник позивача апеляційну скаргу заперечив та просить її відхилити.

Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду залишити без змін з таких підстав.

Згідно ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Із матеріалів справи вбачається, що між сторонами 26.03.2014 року було укладено трудовий договір, згідно якого позивача було прийнято на роботу водієм автотранспортних засобів і зазначений трудовий договір 10 березня 2016 року розірвано на підставі ст.38 КЗпП (за власним бажанням працівника) (а.с.7).

Згідно п.6 трудового договору встановлено тривалість щорічної оплачуваної відпустки - 24 календарних дні.

Судом встановлено, що позивачу за 7 днів березня 2016 року нарахована заробітна плата у розмірі 493,19 коп., але у день звільнення не виплачена.

Зазначена обставина підтверджується листом Управління Держпраці у Волинській області від 16.05.2016 року (а.с.8), а також поясненнями самого відповідача, який підтвердив, що вказані кошти не виплатив у зв'язку із їх відрахуванням у рахунок відшкодування заподіяної йому позивачем шкоди.

Покликання відповідача та його представника щодо правомірності дій відповідача - відхиляються апеляційним судом, оскільки при відсутності згоди позивача на відрахування належних йому коштів відповідач не позбавлений можливості захистити свої порушені, оспорені чи невизнані права шляхом пред'явлення відповідного позову.

Згідно ч.1 ст.83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Судом встановлено, що за час виконання своїх трудових обов'язків позивач не використав 44 дні відпустки, у зв'язку із чим йому підлягає виплата грошової компенсації.

Покликання відповідача та його представника на те, що позивач перебував у відпустці, що свідчить відповідна відмітка літерою «в» у табелі обліку виходу на роботу - відхиляється апеляційним судом, оскільки жодного наказу про надання позивачу відпустки у будь-який період його роботи відповідач суду не надав. А відмітка літерою «в» у такому випадку може свідчити про вихідний день у позивача.

Таким чином, з вини відповідача позивачу при звільненні не виплачено заробітну плату за березень 2016 року в сумі 493,19 грн. та компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки в сумі 1811,02 грн..

Статтею 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Сума середнього заробітку, яка підлягає стягненню за час затримки розрахунку при звільненні визначена судом у відповідності з вимогами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМ України від 08 лютого 1995 року № 100 і відповідачем не спростована.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції на підставі встановлених у судовому засіданні фактів, що підтверджуються належними доказами, правильно визначено правовідносини між сторонами і застосовано норми матеріального права, що регулюють ці правовідносини.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а стосуються викладення обставин щодо заподіяння позивачем відповідачу, на його думку, шкоди.

Рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу відповідача фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 відхилити, а рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 липня 2017 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді