Справа № 307/2214/13-ц
У Х В А Л А

Іменем України

06 вересня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючої судді Кожух О.А.,

суддів Куштана Б.П., Мацунича М.В.,

з участю секретаря Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Тячівського районного суду від 21 червня 2013 року по справі за поданням старшого державного виконавця відділу ДВС Тячівського районного управління юстиції про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за кордон, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_1 оскаржив у апеляційному порядку ухвалу Тячівського районного суду від 21.06.2013, якою задоволено подання державного виконавця відділу ДВС Тячівського районного управління юстиції про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за кордон.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм процесуального права, у звязку з чим просить скасувати ухвалу місцевого суду і постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні подання.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання у визначений час не зявились, про час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином (а.с. 49-50 б). Судова колегія, відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, розглянула справу за відсутності осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до положень ст. 197, ч. 2 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Задовольняючи подання державного виконавця, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не вчинив дій спрямованих на виконання судового рішення, що свідчить про його ухилення від виконання зобовязань, покладених на нього судовим рішенням.

Проте з таким висновком суду погодитися не можна, оскільки суд дійшов його без повного та всебічного зясування дійсних обставин справи, прав сторін та з порушенням норм процесуального права.

Згідно ст. 377-1 ЦПК України питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

Відповідно до пункту 18 ч. 3 ст. 11 Закону України Про виконавче провадження № 606-XIV (далі: Закон № 606-XIV), державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника фізичної особи за межі України до виконання зобовязання за рішенням.

Статтею 6 Закону України Про порядок виїзду з України і вїзд в Україну громадян України передбачено, що громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон якщо він ухиляється від виконання зобовязань, покладених на нього, зокрема, судовим рішенням - до виконання зобовязань.

Зі змісту наведених норм вбачається, що тимчасове обмеження у праві виїзду боржника за межі України можливе лише за умов саме ухилення боржника від виконання зобовязань покладених на нього за рішенням суду. Обовязок доказування факту ухилення боржника від виконання зобов'язань, відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, покладається в даному випаду на державного виконавця, який звертається до суду із відповідним поданням.

Під поняттям «ухилення від виконання зобов'язань, покладених на боржника рішенням" варто розуміти будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов'язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які не залежні від нього об'єктивні обставини (непереборної сили, події тощо). (Лист ВСУ від 01.02.2013 "Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України", узагальнення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.07.2015 «Про практику розгляду судами процесуальних питань, пов'язаних із виконанням судових рішень у цивільних справах»).

Встановлено та вбачається з матеріалів справи, що на виконанні у відділі ДВС Тячівського РУЮ знаходилися виконавчі провадження з виконання виконавчого листа № 2/711/1853/2012, виданого 21.01.2013 Тячівським районним судом про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави 538 420,36 грн. завданої шкоди (№ ВП 37229208), а також виконавчого листа № 2/711/1853/2012 виданого 21.01.2013 Тячівським районним судом про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави судового збору в розмірі 3219,00 грн. (№ ВП 37229378)

01.04.2013 старшим державним виконавцем відділу ДВС Тячівського РУЮ було винесено дві постанови про відкриття виконавчих проваджень.

Згідно наданих на запит державного виконавця відомостей реєстраційних органів за боржником відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення.

Зокрема, за інформацією, наданою Інспекцією Держтехнагляду в Тячівському районі від 23.04.2013 за боржником тракторна техніка не зареєстрована (а.с. 12).

В управлінні Держземагенства у Рахівському районі інформація про реєстрацію земельних ділянок за ОСОБА_1 відсутня (а.с. 13).

Згідно бази даних АІС «Автомобіль» за ОСОБА_1 транспортні засоби не зареєстровані (а.с. 14).

За ОСОБА_1 права власності на нерухоме майно в ТРПТІ не зареєстровано (а.с. 15).

Згідно відповіді Державної податкової служби України від 14.06.2013 ОСОБА_1 на обліку цього органу не перебуває, а інформація щодо сум доходу, нарахованого (сплаченого) податковим агентом на користь платників податку, та сум утриманого з них податку - відсутня (а.с. 17).

Тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон стосується гарантованого ст. 33 Конституції України права особи вільно залишати територію України та права на свободу пересування, і повинно застосовуватися як крайній захід після реалізації усіх можливих та передбачених законом засобів примусового виконання рішення.

Згідно ст. 11 Закону № 606-XIV державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Такі заходи, передусім, передбачені ст. 32 Закону № 606-XIV.

У справі відсутні докази використання державним виконавцем всіх передбачених законом прав і повноважень для стягнення боргу без обмеження свободи пересування боржника, що є додатковим заходом забезпечення виконання судового рішення, якщо загальновживані заходи стягнення є недостатніми, вичерпані тощо. Не можна визнати подання обґрунтованим з точки зору співмірності його вимог із суттю питання, що вирішується. Таке обмеження не повинно застосовуватися, якщо не є вкрай необхідним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції не врахував усі обставини необхідні для правильного вирішення справи, не зясував, чи мало місце і у чому полягало ухилення ОСОБА_1 від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням, які саме свідомі діяння (дії або бездіяльність) чинить боржник, що спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні та чи є у нього реальні можливості виконати цей обов'язок, а відтак державний виконавець не довів факту ухилення боржника від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням.

Крім цього, згідно наказу директора ТОВ «Л-Транс» від 15.03.2017 ОСОБА_1 працює із 16.03.2017 на посаді водія категорії Е вказаного товариства, функціональні обовязки якого повязані з перетинанням державного кордону України (а.с.36). Відтак обмеження права ОСОБА_1 вільно залишати територію України позбавляє боржника можливості працювати й отримувати дохід, в тому числі, для виконання відповідних боргових зобовязань, та для утримання сімї, при цьому дружина боржника ОСОБА_2 є інвалідом 1-ї групи (а.с.37).

До того ж, згідно відомостей наявних в автоматизованій системі виконавчого провадження виконавчі провадження № 37229378 та 37229208 є завершеними, у звязку з поверненням виконавчого документу стягувану (а.с.51-52).

Оскільки за змістом ст. 377-1 ЦПК України тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України є заходом, що вживається саме при виконанні судових рішень, оскільки виконавчий документ повернутий стягувачу таке обмеження у праві виїзду за кордон існувати не може.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції постановлена з порушення норм процесуального права, що відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 312 ЦПК України є підставою для її скасування з ухваленням нової ухвали про відмову в задоволенні подання державного виконавця.

Керуючись ст.ст. 307, 312, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Тячівського районного суду від 21 червня 2013 року - скасувати.

У задоволенні подання старшого державного виконавця відділу ДВС Тячівського районного управління юстиції про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуюча:

Судді: