Ухвала

іменем україни

06 вересня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

УмновоїО.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 23 травня 2016 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що у період з 14 жовтня 1989 року по 17 червня 2013 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, під час якого ними було набуте майно, а саме: житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 з господарськими спорудами та земельна ділянка, виділена для будівництва та обслуговування вказаного будинку, ведення особистого підсобного господарства.

Посилаючись на те, що дійти згоди щодо поділу вказаного майна він та відповідач не можуть, позивач, з урахуванням уточнень позовних вимог, просив визнати житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 об'єктом права спільної сумісної власності подружжя; виділити йому на праві особистої приватної власності 1/2 частини житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташованих за вищевказаною адресою, згідно з варіантом № 1 висновку судової будівельно-технічної експертизи від 30 вересня 2014 року; стягнути з ОСОБА_4 на його користь 3 140 грн в якості грошової компенсації вартості відступлення від ідеальної частки; припинити право власності ОСОБА_4 на 1/2 частини земельної ділянки площею 0,14 гектарів, призначеної для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, та для ведення особистого підсобного господарства, що розташована за вказаною адресою; визнати за ним право власності на 1/2 частини вищевказаної земельної ділянки; визначити порядок користування зазначеною земельною ділянкою згідно з варіантом № 1 висновку судової будівельно-технічної експертизи від 30 вересня 2014 року, а також вирішити питання щодо судових витрат.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 23 травня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 грудня 2016 року рішення суду першої інстанції змінено в частині обґрунтування підстав відмови у задоволенні позову.

У решті рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судами встановлено, що у період з 04 жовтня 1989 року по 17 червня 2013 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

Рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської районної ради народних депутатів від 26 грудня 1989 року ОСОБА_4 було виділено земельну ділянку площею 600 кв. м, для будівництва житлового будинку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням виконавчого комітету Підгородненської міської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 21 червня 1995 року № 119 ОСОБА_4 виділено земельну ділянку із пустуючих поряд земель з АДРЕСА_2, АДРЕСА_1 площею 600 кв. м, закріплено до плану 1200 кв. м.

05 грудня 1996 року ОСОБА_4 було отримано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку загальною площею 0,14 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що на час розгляду справи ступінь готовності будинку становить 100 %, однак будинок не прийнятий до експлуатації, право власності у встановленому законом порядку не зареєстровано, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині обґрунтування підстав для відмови у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що під час розгляду вказаної справи в суді, а саме у 2014 році, ОСОБА_4 змінила поштову адресу вказаних земельних ділянок на АДРЕСА_3, звернувшись до Підгородненської міської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області; будинок, який розташований на земельних ділянках остання ввела в експлуатацію, та зареєструвала за собою право власності.

Посилаючись на те, що 22 січня 2016 року ОСОБА_5, діючи від імені ОСОБА_4, відчужив ОСОБА_6 спірні земельні ділянки та житловий будинок, а рішення про зміну адреси спірного майна, як і договори купівлі-продажу, ОСОБА_3 не оскаржувались, апеляційній суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову саме з цих підстав.

Колегія суддів суду касаційної інстанції не може погодитись з такими висновками апеляційного суду з огляду на наступне.

У п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз'яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України).

За таких обставин для поділу спільного майна необхідно встановити його обсяг станом на дату розірвання шлюбу.

Судами встановлено, що будівництво спірного будинку розпочато в 1990 році. На час розгляду справи судом ступінь готовності будинку становить 100 %, на час розірвання шлюбу будинок у встановленому законом порядку до експлуатації не прийнятий і його державна реєстрація не здійснена.

З матеріалів справи вбачається, що справа розглядалась судами неодноразово. Так, скасовуючи рішення Дніпропетровського районного суду від 13 січня 2015 року, ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 квітня 2015 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 серпня 2015 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про поділ будинку та встановлення порядку користування земельною ділянкою та направляючі справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції, Верховним Судом України висловлено наступну правову позицію.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинку з юридичної точки зору, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, відтак є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

Апеляційним судом встановлено, що у 2014 році ОСОБА_4 змінила поштову адресу земельних ділянок на АДРЕСА_3, звернувшись до Підгородненської міської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, а будинок, який розташований на земельних ділянках остання ввела в експлуатацію, та зареєструвала за собою право власності.

Відповідно до ст. 22 КпШС України, (чинного на час будівництва спірного будинку) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Аналогічні норми містяться і в ст.ст. 60, 63, 70 СК України, ч. 3 ст. 368, ч. 2 ст. 372 ЦК України.

Також судами встановлено, що всі будівельні матеріали для будівництва спірного будинку батько ОСОБА_4 замовляв на своє ім`я, що підтверджено накладними та квитанціями, які містяться в матеріалах справи.

Разом з тим, оплата батьком ОСОБА_4 будівельних матеріалів для будівництва будинку не слугує підставою для визнання спірного будинку особистою приватною власністю останньої.

Проте, розглядаючи справу, суди на вказані обставини уваги не звернули, не врахували, що нерухоме майно, щодо поділу якого заявлено позовні вимоги, набуте сторонами за час шлюбу, при цьому судами встановлено, що на час розірвання шлюбу готовність будинку становила 100 %, у зв'язку із чим дійшли помилкового висновку про відсутність підстав для визнання його об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов'язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача, та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 23 травня 2016 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 грудня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

О.В. Умнова

І.М. Фаловська