АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/484/2017 Головуючий у І інстанції - Усатова І.А.
Доповідач - Андрієнко А.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого судді Андрієнко А.М.

Суддів: Желепа О.В.

РубанС.М.

При секретарі Гарматюк О.Д.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 27 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, треті особи - Служба у справах дітей Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації, про зміну місця проживання дитини,

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2015 року позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про зобов'язання ОСОБА_2 передати малолітню ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, її батькові ОСОБА_4 для проживання з ним та змінити місце проживання ОСОБА_5, визначивши її місце проживання разом з батьком ОСОБА_4, мотивуючи тим, що відповідач не виконує рішення Апеляційного суду м. Києва від 21 вересня 2011 року, яким визначено спосіб участі позивача у вихованні дитини, перешкоджає спілкуванню батька з дитиною, чим порушується баланс прав кожного з батьків.

Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 27 квітня 2016 року позов задоволено. Зобов'язано ОСОБА_2 передати малолітню ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4 Змінити місце проживання ОСОБА_5, визначивши місце її проживання разом з батьком ОСОБА_4

Не погоджуючись з рішенням суду, представник відповідача подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, обґрунтовуючи тим, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, зокрема, судом порушено Конвенцію «Про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей», виходячи з положень якої у Солом'янського районного суду м. Києва відсутня юрисдикція у вирішенні даної справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом не наведено жодних виняткових обставин, які б могли слугувати підставою для розлучення дитини з матір'ю, не враховано інтереси дитини, суд дійшов невірного висновку про ухилення відповідача від виконання рішення суду щодо графіку побачень батька з дитиною.

Представник апелянта підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Представник позивача просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 28 вересня 2006 року до 18 вересня 2008 року.

Від вказаного шлюбу мають малолітню дитину ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 від 05.12.2006 року.

Встановлено, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 13.10.2010 року визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_5 з матір'ю - ОСОБА_2

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20 січня 2010 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та у її вихованні позов ОСОБА_4 було задоволено. Усунуто перешкоди у спілкуванні батька ОСОБА_4 з дитиною ОСОБА_5 та у її вихованні, які чинить ОСОБА_2, та визначено спосіб участі батька у вихованні дитини ОСОБА_5 таким чином: перший та третій тиждень кожного місяця та липень місяць на оздоровлення, місцем для спілкування з дитиною визначено місце реєстрації та постійного проживання ОСОБА_4

Однак, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 21 вересня 2011 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 було задоволено, скасовано рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 січня 2010 року в частині визначення способу участі батька у вихованні дитини та ухвалено нове рішення, яким змінено спосіб його участі у вихованні дитини таким чином: кожної першої та третьої суботи та неділі кожного місяця з 10 до 20 години; кожного дня протягом першого та третього тижня кожного місяця з 18 до 20 години; та серпень місяць на оздоровлення. В іншій частині рішення залишено без змін (а.с.16-18 т.1).

Задовольняючи позовні вимоги позивача та визначаючи місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_5 , 2006 року народження , з батьком, суд першої інстанції прийшов до висновку , що невиконання ОСОБА_2 рішення суду щодо спілкування дочки з батьком, повністю позбавило позивача на право спілкування з дитиною та участь у її вихованні, та права дитини на спілкування з батьком.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції повністю оскільки суд повно та всебічно встановив обставини справи та дійшов висновків, які відповідають обставинам справи, тому підстав для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст.. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину у дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім ї та родини, свого народу , своєї Батьківщини.

Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини

( ст. 151 СК України)

У відповідних положеннях Конвенції Організації Об'єднаних Націй про права дитини 1989 року, що 27 вересня 1991 року набула чинності для України, зазначено:

Стаття 3 В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

2. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Стаття 9 Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до ст.. 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини,зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Той із батьків з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до ст.. 159 ч.4 СК України У разі ухилення від виконання рішення суду особою, з якою проживає дитина, суд за заявою того з батьків, хто проживає окремо, може передати дитину для проживання з ним.

Судом встановлено, що у вересні 2011 року рішенням суду ОСОБА_4 було визначено порядок його участі у вихованні дитини.

Як вбачається із матеріалів справи відповідач постійно безпідставно перешкоджала зустрічам батька з дочкою.

Доводи представника апелянта про те, що позивач не надав доказів перешкоджання його зустрічам з дитиною з боку відповідача спростовуються тим, що, як вбачається з матеріалів справи, позивач звертався до ВДВС Печерського РУЮ в м. Києві з заявою про примусове виконання рішення Апеляційного суду м. Києва від 21.09.2011 року. З відповіді ВДВС Печерського РУЮ в м. Києві від 28.05.2015 №к/10 22.08.2012 вбачається, що державним виконавцем на підставі п.8 ч.1 ст. 26 Закону винесено постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження, оскільки виконавчий документ, пред'явлений стягувачем, не містить заходів примусового виконання рішення суду.

Також судом встановлено, що позивач 05.06.2015 року звертався до служби у справах дітей Печерської районної в місті Києві державної адміністрації з заявою про вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що унеможливлюють спілкування батька ОСОБА_4 з дочкою ОСОБА_5, на що отримано відповідь від 10.06.2015 за № Т- 51, згідно з якою служба у справах дітей Печерської районної в місті Києві державної адміністрації не має можливості поспілкуватися з ОСОБА_2 та з'ясувати всі обставини, викладені в заяві ОСОБА_4, оскільки ОСОБА_2 повідомила, що з жовтня 2014 року проживає у Франції в місті Парижі.

Встановлено, що відповідач разом із малолітньою ОСОБА_5 09.10.2014 перетнула державний кордон на виїзд з України в пункті пропуску «Бориспіль» рейсом №127 сполученням Київ-Париж та більше державний кордон України не перетинала, що підтверджується довідкою Адміністрації Державної прикордонної служби України від 13.03.2016№64/В- 1536.

Згоди батько на виїзд дитини за межі України не надавав.

Протягом тривалого часу позивачу не було відомо місцезнаходження відповідача та дочки у Франції.

Проаналізувавши та оцінивши всі вищевикладені обставини у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що відповідач умисно ухилялася від виконання рішення суду про участь батька у вихованні дитини, не повідомляла його про місцеперебування дитини, не погоджувала з ним свій намір вивезти дитину за межі України, створювала умови, за яких батько був позбавлений можливості спілкуватися з дочкою та приймати участь у її вихованні.

Колегія суддів не погоджується із доводами апеляційної скарги в частині відсутності юрисдикції Солом'янського районного суду м.Києва у вирішенні даної справи, оскільки сторони по справі та їх неповнолітня дочка є громадянами України, останнє відоме місце реєстрації відповідача було в Солом'янському районі м.Києва, місцеперебування відповідача у Франції було не встановлене, як вбачається із рішення апеляційного суду міста Версаля від 24.11.2016 року вирішено ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 негайно повернути в Україну.( а.с.200), а тому колегія суддів вважає, що спір між сторонами правомірно розглядається в судових інстанціях України.

Колегія суддів також не погоджується із доводами апелянта про те, що батько ніколи не виявляв реального бажання спілкуватися із дочкою та що суд першої інстанції, постановляючи рішення, не врахував обставини, встановлені рішенням Апеляційного суду м.Києва від 25.03.2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною.

Як вбачається із рішення Апеляційного суду м.Києва від 25.03.2015 року було встановлено, що позивач ОСОБА_4 не надав жодного належного письмового доказу про ненадання матір'ю дитини у визначений судом графік.

Однак, судом встановлено, що обставини справи змінилися, в 2014 році ОСОБА_2 з дітьми, в тому числі з ОСОБА_5, без згоди батька залишила межі України і цим самим вже, на думку суду, створила перешкоди батьку у спілкуванні з дочкою.

Виїзд ОСОБА_2 з дочкою ОСОБА_5, 2006 року народження, за межі України без згоди на те батька дитини, та без відома батька, не може бути розцінений як законний і тому судом правомірно оцінений як ухиляння матері від виконання рішення суду щодо графіку побачень батька з дитиною.

Відповідно до ч.2 ст.. 171 СК України дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.

Ч.3 суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

Як вбачається із матеріалів справи думка неповнолітньої ОСОБА_5 щодо її проживання з батьком судом першої інстанції не вислухана, оскільки відповідач ОСОБА_2 не погодилася на приїзд дитини до суду міста Києва, а тому посилання представника ОСОБА_2 на цю обставину не може бути прийнята судом до уваги, оскільки дитина не вислухана судом з вини самої ОСОБА_2

Та обставина, що ОСОБА_5 в своєму листі повідомляє, що вона любить батька, однак, хоче мешкати у Франції, де проживає з мамою і де готова зустрічатися з батьком, на думку суду, не свідчить про її категоричне небажання жити з батьком, а лише свідчить про її бажання жити у Франції, звідки за рішенням апеляційного суду м.Версаля вирішено її негайно повернути до України.

Оскільки мати дитини має намір залишатися проживати у Франції, а дитина повинна за рішенням суду бути повернута до України, то колегія суддів вважає, що в інтересах дитини її місце проживання в Україні визначити з батьком.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно з'ясував обставини справи, зібраним доказам дав належну оцінку та прийшов до правильного висновку про задоволення позовних вимог.

Постановлене судом рішення відповідає вимогам матеріального та процесуального права і не може бути скасоване з підстав, що наведені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст..ст. 303,308, 313-315, 316 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 27 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: