Справа № 370/2404/14-ц Головуючий у І інстанції Тандир О. В.
Провадження № 22-ц/780/4069/17 Доповідач у 2 інстанції Фінагєєв В. О.
Категорія 57 12.09.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

12 вересня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді Фінагєєва В.О.,

суддів Журби С.О., Сержанюка А.С.,

за участю секретаря Воробей В.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Макарівського районного суду Київської області від 20 жовтня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до відділу Державної виконавчої служби Макарівського районного управління юстиції Київської області, третя особа - ОСОБА_4, про зняття арешту з майна, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом та просив зняти арешт з автомобіля марки «VOLKSWAGEN Passat 2.0», державний номер НОМЕР_1, 1993 року випуску, кузов № НОМЕР_2, номер двигуна НОМЕР_4.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням суду від 23 жовтня 2013 року за позивачем визнано право власності на зазначений автомобіль. Після звернення до Центру надання послуг ОСОБА_3 стало відомо, що вказаний автомобіль знаходиться під арештом та перебуває у розшуку. Позивач зазначає, що він став власником автомобіля ще у 2008 році, тобто більш ніж за три роки до накладення арешту.

Заочним рішенням Макарівського районного суду Київської області від 20 жовтня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено.

ОСОБА_2 як особа, яка не брала участі у справі, однак вважає, що вказаним рішенням суд вирішив питання про його права, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 зазначає, що рішенням суду порушено його права як стягувача стосовно ОСОБА_4 як боржника. Рішення суду від 23 жовтня 2013 року, яким було задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на автомобіль, скасовано та рішенням апеляційного суду від 15 червня 2017 року у позові ОСОБА_3 відмовлено.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що постановою ВДВС Макарівського РУЮ від 25 жовтня 2011 року було накладено арешт на автомобіль марки «VOLKSWAGEN Passat 2.0», державний номер НОМЕР_1, 1993 року випуску, кузов № НОМЕР_2, номер двигуна НОМЕР_4, що належить боржнику ОСОБА_4 Стягувачем у виконавчому провадженні є ОСОБА_2 (а.с.8).

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 23 жовтня 2013 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору доручення удаваним та визнання права власності на майно задоволено. Визнано удаваним договір доручення на право розпорядження та керування транспортним засобом, автомобілем марки «VOLKSWAGEN Passat 2.0», державний номер НОМЕР_1, 1993 року випуску, кузов НОМЕР_2, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та встановлено, що 30 січня 2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу вказаного транспортного засобу. Визнано за ОСОБА_3 право власності на вищезазначений автомобіль (а.с.5-6).

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 15 червня 2017 року рішення Макарівського районного суду Київської області від 23 жовтня 2013 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірний автомобіль належить позивачеві, а не боржникові, а тому накладений на нього арешт підлягає скасуванню.

Однак, колегія суддів не може погодитися з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України передбачено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до вимог ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Відповідно до вимог ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на момент звернення до суду з позовом) особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Арешт може бути знятий за рішенням суду.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням суду від 23 жовтня 2013 року за ОСОБА_3 було визнано право власності на автомобіль марки «VOLKSWAGEN Passat 2.0». Однак, на момент ухвалення вказаного рішення був чинний арешт, накладений на зазначений транспортний засіб та діяла заборона на його відчуження, а, відтак, суд не мав законних підстав для визнання за позивачем права власності на майно, що знаходиться під арештом.

Ухвалюючи рішення про визнання за ОСОБА_3 права власності на вказаний транспортний засіб, суд першої інстанції не перевірив чи не порушує вказане рішення права та інтереси інших осіб та визнав право власності на заарештоване майно.

Крім того, задовольняючи позовні вимоги та звільняючи майно з-під арешту, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що станом на 25 жовтня 2011 року, тобто на момент накладення арешту, ОСОБА_3 не був власником автомобіля, а, відтак, його права накладенням арешту ВДВС Макарівського РУЮ не порушувались.

Також суд не звернув уваги, що до участі у справі не залучено усіх осіб, на права та обов'язки яких буде впливати рішення суду про звільнення автомобіля з-під арешту.

З матеріалів справи вбачається, що постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 25 жовтня 2011 року ВДВС Макарівського РУЮ накладено арешт на автомобіль, що належить ОСОБА_4 в рамках виконавчого провадження про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованості у розмірі 44 023 грн.

Тобто арешт на автомобіль було накладено для забезпечення виконання зобов'язань власника ОСОБА_4 зі сплати коштів у розмірі 44 023 грн.

Скасовуючи арешт з зазначеного транспортного засобу, суд проігнорував той факт, що таке рішення позбавить можливості апелянта отримати вказані кошти та не залучив його до участі у справі.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи та не ґрунтуються на наявних у справі доказах, що у відповідності до вимог ст. 309 ЦПК України є підставою до скасування рішення та ухвалення нового рішення по суті вимог позивача.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При подачі апеляційної скарги сплаті підлягав судовий збір у розмірі 267 грн. 96 коп., а, відтак, вказана сума судового збору підлягає стягненню з позивача на користь ОСОБА_2

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313-316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Макарівського районного суду Київської області від 20 жовтня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до відділу Державної виконавчої служби Макарівського районного управління юстиції Київської області, третя особа - ОСОБА_4, про зняття арешту з майна відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3, проживаючого по АДРЕСА_1, на користь ОСОБА_2, проживаючого по АДРЕСА_2, судовий збір у розмірі 267 (двісті шістдесят сім гривень), 96 копійок.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Фінагєєв В.О.

Судді: Журба С.О.

Сержанюк А.С.