Справа № 343/1691/15-ц
Провадження № 22-ц/779/61/2017
Головуючий у 1 інстанції Керніцький І. І.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 січня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

Головуючого: Проскурніцького П.І.

Суддів: Беркій О.Ю., Ясеновенко Л.В.

за участю секретаря: Возняк В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю Євролізинг Україна (далі - ТзОВ Євролізинг Україна) про захист прав споживачів, визнання угоди недійсною, зобовязання повернути сплачені кошти та відшкодування моральних збитків, за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю Євролізинг Україна на рішення Долинського районного суду від 19 липня 2016 року, -

в с т а н о в и л а :

13.08.2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом, мотивуючи його тим, що що 25 червня 2015 року між ним та ТзОВ "Євролізинг Україна" було укладено договір фінансового лізингу № 01279. Предметом лізингу по даному договору є трактор "Кий-14102", хоча ним замовлялася інша модель - трактор "Mahindra MES" із зовсім іншою ціною. Саме дану марку трактора вони шукали в інтернеті, де натрапили на рекламу фірми ТзОВ "Євролізинг Україна", в інформаційній рекламі якої вартість даної моделі трактора становила 68 000 грн. Вони вирішили купити даний трактор, оскільки мали заощадження в сумі 55 000 грн., а залишок суми в розмірі 13000 грн. планували сплачувати поступово.

Таким чином, він зі своїм зятем ОСОБА_3 відправилися в офіс представництва ТзОВ "Євролізинг Україна", що в м. Львів по вул. Коцюбинського, 1. Там їх зустріла представниця фірми ОСОБА_4 Він розповів їй про намір придбати трактор марки "Mahindra MES", потужністю 35 кінських сил, запитав чи є він в наявності. Представниця фірми відповіла, що такі трактори є в наявності і спитала про суму першого внеску, який він може сплатити. Тоді він повідомив, що сплатить 55 000 грн., після чого вона надала йому реквізити рахунку, який він мав оплатити в банку, і сказала, що поки він повернеться, вона владнає всі формальності і оформить договір. Після того, як він повернувся з банку, дівчина, перш за все, перевірила квитанцію, а тоді дала чистий бланк договору для підпису. Він просив надати можливість ознайомитися з умовами договору, а також роздрукувати його. Однак представниця фірми вказала, що всі головні умови договору вона повідомила, а весь інший зміст є загальні стандартні положення, і відмовилась надати в той час його копію для ознайомлення. Повернувшись додому, він разом з дружиною прочитали весь зміст договору і побачили величезні розбіжності між тим, що йому розказувала представник відповідача і тим, що написано в договорі. У договорі була вказана зовсім інша марка трактора, ціна якого 55 0000 грн. На такі умови він ніколи б не погодився, оскільки зі своєї пенсії ніколи б не міг сплатити таку суму. В цей же день він зателефонував представнику ТзОВ "Євролізинг Україна" на повідомив, що їхній фірмі не довіряє та хоче розірвати даний договір. На наступний день 26 червня 2015 року він поїхав до м. Львова, щоб розірвати вищевказаний договір та повернути кошти. В офісі його зустріла інша працівниця, яка відмовилася розірвати договір і повернути кошти та переконувала його, що через чотири дні він отримає саме ту модель трактора, яку замовляв, також пояснила, що в договорі їхня фірма змушена була вписати іншу модель трактора. На підтвердження своїх слів вона показала йому запис у своєму зошиті, в якому було вказано його прізвище, а навпроти - марка трактора "Mahindra MES". Після цього його швидко випроводили з офісу, а працівниця, яка оформляла договір взагалі почала від нього тікати поміж будинки міста, відмовившись спілкуватися з ним. Він повернувся додому і вирішив почекати 4 дні, але йому ніхто так і не передзвонив, трактор не надали. Тоді він подзвонив на номер, який вказаний в договорі. Коли він назвав своє прізвище, йому підтвердили, що дійсно на його імя зареєстрований договір лізингу, але на суму вартості трактора 550 000 грн. Він повідомив, що такого тарктора не замовляв, тому просив надати трактор, який він хотів або повернути кошти. У відповідь йому вказали, що кошти повернуті не будуть, оскільки це адміністративний збір, який сплачений за надання консультації. Розуміючи те, що він став жертвою шахраїв, він 10 липня 2015 року звернувся з письмовою заявою до відповідача з вимогою розірвати договір та в 10-ти денний термін повернути кошти в сумі 55 000 грн. 03 серпня 2015 року він повторно звернувся до відповідача з вимогою розірвати договір фінансового лізингу та повернути кошти. Виходячи з вищевикладеного, вважає дії відповідача неправомірними і такими, що суперечать нормам законодавства України. Вважає, що договір фінансового лізингу був укладений під впливом обману та із застосуванням нечесної підприємницької практики, що порушують його права як споживача.

Крім того, вважає, що своїми шахрайськими діями відповідач завдав йому значну моральну шкоду, яка проявилась у моральних стражданнях і переживаннях, пов'язаних з відвертим обманом його працівниками ТзОВ "Євролізинг Україна". З метою купівлі трактора він перерахував відповідачеві всі заощадження його сім'ї, які накопичував протягом декількох років. Після підписання даного договору у них погіршились стосунки у сім'ї, дружина його завжди докоряє в тому, як він міг підписувати чисті бланки договору. Всі ці обставини спричинили постійну емоційну напругу, нервозність, погіршення настрою та стану здоров'я, дратівливість. Розмір завданої моральної шкоди оцінює в 10 000 грн.

У зв'язку із наведеним просив суд визнати недійсним договір фінансового лізингу № 01279 від 25 червня 2015 року, укладений між ним та ТзОВ "Євролізинг Україна"; зобов'язати відповідача повернути йому 55 000 грн. - кошти першого внеску, сплаченого ним на рахунок ТзОВ "Євролізинг Україна" відповідно до квитанції від 25 червня 2015 року; стягнути з відповідача на його користь відшкодування моральної шкоди в розмірі 10 000 грн. та 2 000 грн. витрат за надання правової допомоги.

Рішенням Долинського районного суду від 09.10.2015 року позов задоволено частково. Договір № д 01279 фінансового лізингу від 25 червня 2015 року, укладений між ОСОБА_2 та ТзОВ "Євролізинг Україна" визнано недійсним.

Стягнуто з ТзОВ "Євролізинг Україна" на користь ОСОБА_2 сплачений відповідно до квитанції № 0.0.402588464.1 від 25.06.2015 року адміністративний платіж в розмірі 55 000 гривень.

Стягнуто з ТзОВ "Євролізинг Україна" на користь ОСОБА_2 1 500 гривень витрат за надання правової допомоги.

В задоволенні позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди відмовлено за необгрунтованістю.

Стягнуто з ТзОВ "Євролізинг Україна" на користь держави 550 гривень судового збору.

Ухвалою Апеляційного суду від 09.12.2015 року апеляційну скаргу представника ТзОВ "Євролізинг Україна" відхилено. Рішення Долинського районного суду від 09.10.2015 року залишено без зміни.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 30 березня 2016 року касаційну скаргу ТзОВ "Євролізинг Україна" задоволено частково. Рішення Долинського районного суду від 09.10.2015 року та ухвалу Апеляційного суду від 09.12.2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Долинського рйонного суду від 19.07.2016 року позов задоволено частково. Договір № д 01279 фінансового лізингу від 25 червня 2015 року, укладений між ОСОБА_2 та ТзхОВ "Євролізинг Україна" визнано недійсним.

Стягнуто з ТзОВ "Євролізинг Україна" на користь ОСОБА_2 сплачений відповідно до квитанції № 0.0.402588464.1 від 25.06.2015 року адміністративний платіж в розмірі 55 000 гривень .

Стягнути з ТзОВ "Євролізинг Україна" на користь ОСОБА_2 800 гривень витрат за надання правової допомоги.

В задоволенні позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди відмовлено за необгрунтованістю.

Стягнуто з ТзОВ "Євролізинг Україна" на користь держави 550 гривень судового збору.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, представник ТзОВ "Євролізинг Україна" подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що воно ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Зазначає, що позивачем перекручено фактичні обставини укладання договору. Наприклад, те, що квитанцію про оплату Договору на суму 55 000 грн. ним було оплачено до підписання умов Договору та те, що мав намір придбати у лізинг інший транспортний засіб. Крім того, в платіжному документі вказано номер Договору, що свідчить про його підписання до моменту оплати.

Позивачем не доведено, але судом встановлено зі слів позивача, що він мав намір придбати інший предмет лізингу. В матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували достовірність наданих свідчень. Зокрема, судом було встановлено, що ОСОБА_2 було введено в оману представниками відповідача щодо істотних умов договору, внаслідок чого правочин ним було укладено під впливом помилки, з чим взагалі неможливо погодитись.

Вважають наявність в матеріалах справи спірного договору фінансового лізингу, який підписаний позивачем, повністю спростовує будь-які його твердження про введення його в оману. Але суд першої інстанції в повній мірі проігнорував наявні письмові докази, взяв до уваги лише твердження позивача.

Твердження суду, що Договір визнається недійсним на підставі того, що ОСОБА_2 має поганий зір та не має юридичної освіти, не відповідає нормам закону, так як з таких підстав можна визнати будь-який договір.

Таким чином вважають даний висновок суду першої інстанції незаконним та таким, що не підкріплений жодним належним та допустимим доказом, який ґрунтується виключно на припущеннях та свідчить про поверхневе та неналежне дослідження доказів по справі, що має істотне значення для правильного вирішення даного спору.

Суперечить та не відповідає вимогам Закону висновок суду, в якому вказується, що адміністративний платіж не є витратами лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу у розумінні ст.16 ЗУ Про фінансовий лізинг. Згідно положень зазначеного закону, перелік можливих, обумовлених сторонами, лізингових платежів не є вичерпним.

Твердження позивача у позовній заяві про те, що положення укладеного договору фінансового лізингу не є справедливими згідно ст.18 ЗУ Про захист прав споживачів спростовуються нормами чинного законодавства та матеріалами справи. Вважають, що в даному випадку суд першої інстанції невірно взяв за основу вищезазначену норму закону, як підставу для задоволення позову.

Суд не дослідив умови спірного договору, не встановив суть спірних правовідносин та фактичні обставини справи, а також норми права, які регулюють спірні правовідносини, та прийшов до передчасного висновку про визнання договору недійсним.

Просять оскаржуване рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити за безпідставністю та недоведеністю.

Колегія суддів, вислухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 25 червня 2015 року уклав з ТзОВ "Євролізинг Україна" договір № д 01279 фінансового лізингу, згідно якого відповідач зобовязується придбати предмет лізингу, а саме трактор «Кий-14102», обєм двигуна 105 к.с., привід 4х4, та передати його у користування позивача в порядку та на умовах цього договору, а позивач зобовязується прийняти і належним чином використовувати предмет лізингу та сплачувати лізингові та інші платежі відповідно до умов даного договору. Додатки №№ 1, 2, 3 до договору № д 01279 є його невід'ємними частинами (а.с. 11-18).

В цей же день 25 червня 2015 року о 11.43 год. ОСОБА_2 оплатив на користь ТзОВ «Євролізинг Україна» 55000,00 грн., про що свідчить світлокопія квитанції № 0.0.402588464.1 від 25.06.2015 року. Назва послуги оплата за товари/послуги; призначення платежу адміністративний платіж згідно договору фінансового лізингу № 01279 (а.с. 21).

Посилаючись на грубе порушення своїх прав, позивач звернувся до відповідача з письмовими заявами від 10.07.2015 року та від 03.08.2015 року з вимогою розірвати договір фінансвого лізингу № 01279 та повернути сплачені кошти в розмірі 55000,00 грн., про що свідчать відповідні копії заяв (а.с. 19-20, 27).

Крім того, ОСОБА_2 10.07.2015 року звернувся зі скаргою до Долинського міжрайонного прокурора про порушення щодо працівників ТзОВ «Євролізинг Україна» кримінального провадження за ст. 190 КК України (а.с. 23-24), а також в Генеральну прокуратуру України, звідки отримав відповідь про проведення перевірки та роз"яснення, що він вправі самостійно звернутися до суду за захистом своїх прав (а.с. 26).

Листами відповідача за № 483 від 18.08.2015 року та № 546 від 22.08.2015 року підтверджено факт розірвання договору лізингу № д 01279 від 25.06.2015 року з 20.07.2015 року. Також вказано, що за умовами договору сплачений ОСОБА_2 адміністративний платіж в розмірі 55000,00 грн. не повертається, авансових платежів останнім здійснено не було (а.с. 65, 66).

Таким чином, судом встановлено, що між сторонами по справі було укладено договір фінансового лізингу, на виконання якого позивачем було сплачено 55000,00 грн., даний договір розірвано за згодою сторін з ініціативи позивача з 20.07.2015 року, однак останньому не було повернуто кошти в розмірі 55000,00 грн., які у квитанції про оплату зазначені як адміністративний платіж.

Встановлено в судовому засданні та вбачається з позовної заяви, позивач просить суд визнати договір фінансого лізингу № д 01279 від 25.06.2015 року недійсним, оскільки він укладений під впливом обману та нечесної підприємницької діяльності і містить несправедливі умови, зокрема щодо неповернення йому сплачених ним коштів в сумі 55000,00 грн., які відповідач зарахував як адміністративний платіж.

Відповідно до ч. 1 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобовязується передати іншій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

Згідно з ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу - лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

За правилами ч. 1 ст. 3 Закону України "Про фінансовий лізинг" та ст. 807 ЦК України предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України "Про фінансовий лізинг" істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" встановлено, що лізингові платежі можуть включати: а) суму яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За правилами ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до положень ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Як встановлено в судовому засіданні, позивач мав намір придбати трактор "Mahindra MES" за ціною 68 000,00 грн., який він з допомогою свого сина (так як сам не володіє компютером) знайшов по оголошенню в інтернеті, в якому була вказана адреса: м. Львів, вул. Коцюбинського, 1 (а.с. 82), куди він і звернувся з метою придбати вказану модель трактора. Однак до підписання договору фінансового лізингу представник відповідача вказала, що необхідно сплатити перший внесок і надавши квитанцію для оплати, спрямувала його в банк, мотивуючи це тим, що за цей час вона владнає всі формальності та підготує договір. Коли позивач повернувся з квитанцією, йому запропонували підписати типовий договір, в якому були відсутні всі необхідні реквізити, і тільки після підписання договору, його було дооформлено. Тільки коли ОСОБА_2 повернувся додому, виявив, що у договорі було вписано іншу модель трактора "Кий-14102" за значно вищою ціною в розмірі 550 000,00 грн., що в десять раз перевищує суму, на яку він розраховував, та яку заощаджував декілька років, обмежуючи себе, свою дружину, яка є також особою пенсійного віку, в найнеобхіднішому: одязі, лікуванні (окуляри в них з дружиною одні на двох), харчуванні.

Вказані обставини в судовому засіданні підтвердив свідок ОСОБА_3, який є зятем ОСОБА_2, та пояснив, що його тесть хотів придбати для ведення особистого господарства трактор. Його син знайшов в інтернеті оголошення про продаж трактора "Mahindra MES", потужністю 35 кінських сил, за розумну ціну в розмірі 68000,00 грн. Зацікавившись даною пропозицією, вони з позивачем приїхали у м. Львів за вказаною в оголошенні адресою, з метою придбати вказаний трактор. Там був тільки офіс, тракторів у приміщенні не було. Представник фірми повідомила, що трактор "Mahindra MES" є в наявності і показала його на компютері. Вони вказали, що хочуть ще порадитись з приводу купівлі даного трактора, однак працівниця сказала, що у них обмаль часу і запевнила, що таку модель трактора вони ніде не знайдуть за більш вигідною ціною. Ще до підписання договору, дівчина дала їм квитанцію та спрямувала в банк, вказавши, що за той час владнає всі формальності. Коли вони здійснили платіж, представниця фірми спочатку перевірила правильність квитанції, тоді дала ОСОБА_2 підписати типовий бланк договору, після підписання якого заповнила його. Умови договору їм не розяснювали і не надали можливості ознайомитися з його змістом, зіславшись на брак часу. При цьому пошуки у м. Львові зазначеної адреси, добирання до приміщення офісу, проведення оплати та оформлення договору зайняло близько двох годин часу. І тільки коли вони повернулись додому, то виявили, що в договорі вписана інша модель трактора і за зовсім іншою ціною. Вони знову поїхали у м. Львів, дзвонили в представництво фірми у м. Києві, однак їх всюди запевняли, що вони змушені були у договорі вписати іншу модель трактора, однак позивач отримає саме ту модель, яку замовляв. Просто підписавши договір, позивач не зміг би ознайомитися з його умовами, оскільки має поганий зір і читає тільки в окулярах, а він особисто стояв осторонь, його ніхто не підпускав до договору, бо він не є його стороною та і не розуміється в тому, що написано. Він просто поїхав з тестем, так як останній є особою похилого віку, хворіє та йому необхідна була допомога в добиранні до фірми. Крім цього на умови, які викладені в договорі вони ніколи б не погодилися, адже ціна 550000,00 грн. непосильна для їхньої родини.

Враховуючи вищезазначене, дії відповідача щодо порядку оформлення оспорюваного правочину були нечесними та недобросовісними і вчинені умисно з метою приховати обставини, які могли б зумовити відмову позивача від укладення договору фінансового лізингу на зазначених у ньому умовах.

Для ознайомлення з договором фінансого лізингу у позивача було обмаль часу, так як до Львова він приїхав близько 11 год., об 11.45 він здійснив проплату і біля 14 год. вже прямував рейсовим автобусом додому. Крім того, суд також зважає на те, що для позивача договір фінансового лізингу є об'ємним (14 сторінок), юридично складним і тяжким для сприйняття, потребує значного часу для ознайомлення і вивчення його положень та додатків до нього, з огляду на особу позивача, який є юридично необізнаним, людиною пенсійного віку, особою, яка має проблеми з зором, що підтверджується випискою з протоколу ЛКК № 162/2 від 25.09.2015 року, що було використано представницею фірми.

Крім того, в оспорюваному договорі вказано, що його укладення відбулося 25.06.2015 року у м. Києві. Разом з тим, з копії квитанції № 0.0.402588464.1 від 25.06.2015 року вбачається, що проплату позивачем здійснено в м. Львові в регіональному відділенні «ПриватБанку», що приводить суд до висновку, що оспорюваний правочин укладався в м. Львові.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Аналізуючи вказану норму закону можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Застосовуючи цю норму, суди повинні визначати на підставі яких ознак, зазначених у ч. 2 ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів", кваліфікували умови договору несправедливими, і чи тягне несправедливість цих умов недійсність договору в цілому.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 11 вересня 2013 року у справі № 6 - 40 цс 13.

У відповідності до ст. 509 ЦК України зобовязання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. При цьому під добросовісністю слід розуміти належну поведінку при виникненні та виконанні зобовязання вчинення дій таким чином, щоб при цьому не завдавалася шкода, неможливість укладення зобовязання на засадах обману, зловживання довірою тощо. Принцип добросовісності передбачає чесну, сумлінну поведінку субєктів зобовязання, вчинення ними всіх залежних від них дій щодо належного виконання зобовязання та непорушення прав інших осіб.

Дослідженими по даній справі доказами доведено, що оспорюваний договір порушує принцип добросовісності, оскільки всупереч вимогам чинного законодавства встановлює істотні обмеження прав лізингоодержувача щодо розірвання договору, а умови договору про неповернення адміністративного платежу у випадку розірвання договору призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, наносять шкоду споживачеві.

Судом встановлено, що на виконання договору фінансового лізингу позивачем була сплачена сума в розмірі 55 000 грн., яку відповідач відніс до адміністративного платежу, який сплачується за оформлення даного договору.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що твердження позивача про те, що перераховуючи на рахунок відповідача 55 000 гривень, він був впевнений, що частково оплачує вартість трактора, що також і пояснила йому в присутності свідка представниця фірми, заслуговують на увагу, оскільки цілком логічно та зрозуміло, що жодна особа свідомо, розуміючи явну, очевидну невигідність з економічної точки зору, не погодилася б сплачувати вказану суму грошей лише як винагороду за підготовку документів для укладення договору, так як ця сума вочевидь не відповідає обсягу робіт, є надто завищеною. Більше того вказана сума для позивача, який є головою великої родини, пенсіонером, є дуже великою та накопичувалася ще з 2013 року, коли йому було надано матеріальну допомогу при звільненні з роботи.

Крім того, відповідач не обґрунтував співмірність розміру адміністративного платежу за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору виконаній послузі, яка у розумінні ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" не є лізинговим платежем, а фактично полягала у виготовленні типової форми договору.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про невідповідність положень договору фінансового лізингу № д 01279 від 25.06.2015 року принципам добросовісності, розумності, справедливості та рівності сторін у договорі. Положення оспорюваного договору є несправедливими, позаяк вони призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають шкоди споживачеві, що є порушенням вимог Закону України "Про фінансовий лізинг" та Закону України "Про захист прав споживачів". За таких обставин договір фінансового лізингу слід визнати недійсним, а позов в цій частині задоволити.

Такий спосіб судового захисту цілком відповідає вимогам достатності та розумності, жодним чином не порушує прав та законних інтересів відповідача, який не поніс та не міг понести жодних витрат, крім укладання договору, який для нього є типовим, виконаний шляхом рукописного заповнення печатного бланку і крім реквізитів споживача, назви та вартості предмета лізингу договір не містить інших відомостей, які б відрізнялись від інших подібних договорів, його не можна вважати унікальним і таким, на підготовку якого могли бути витрачені значні час, зусилля та кошти.

Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

З світлокопії квитанції № 0.0.402588464.1 від 25.06.2015 року наданій позивачем (а.с. 21) вбачається, що він на виконання договору фінансового лізингу № 01279 25 червня 2015 року о 11.43 год. оплатив на користь ТзОВ «Євролізинг Україна» 55000,00 грн., а оскільки вказаний договір визнаний недійсним, тому відповідно, ця сума підлягає стягненню з відповідача.

Проте, суд першої інстанції в мотивувальній частині рішення послався на вимоги ст.23 ЦК України і вказав, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, а також у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої мотивує стягнення з відповідача відшкодування завданої його діями моральної шкоди в розмірі 2000 грн., при цьому суд першої інстанції у резулятивній частині рішення відмовив у задоволенні позову про відшкодування такої шкоди.

Між сторонами існують договірні відносини і відповідно до договору, відшкодування моральної шкоди не передбачено, тому зазначену вказівку із мотивувальної частини рішення суду слід викючити.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення позову.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив законне й обгрунтоване рішення, проте, у мотивувальній частині рішення допустив суперечність із резолютивною частиною, яку суд апеляційної інстанції вважає за потрібне усунути. В решті рішення судом ухвалене з додержанням вимог матеріального і процесуального права..

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю Євролізинг Україна задовольнити частково.

Рішення Долинського районного суду від 19 липня 2016 року змінити. Виключити із мотивувальної частини рішення вказівку про необхідність стягнення моральної шкоди в розмірі 2 000 гривень.

В решті рішення суду від 19 липня 2016 року залишити без зміни.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення.

Касаційна скарга на рішення може бути подана до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: П.І. Проскурніцький

Судді: О.Ю. Беркій

ОСОБА_5