Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 лютого 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі суддів: Бондаренко Н.В.,Григоренка М.П., Шимківа С.С.

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Ют-Агро-Зерно" на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 24 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ім.Шевченка» (змінено на назву ТзОВ "Ют-Агро-Зерно") про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та представників сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів

в с т а н о в и л а :

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 24 листопада 2016 року поновлено ОСОБА_1 на посаді генерального директора ТзОВ «Ім.Шевченка».

Стягнуто із ТзОВ «Ім. Шевченка» на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 7808грн. та моральну шкоду сумі 10 000грн.

Стягнуто з ТзОВ «Ім. Шевченка» на користь держави судовий збір в сумі 1653 грн.60 коп.

Допущено до негайного виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати в межах одного місяця в сумі 1378 грн.

В поданій апеляційній скарзі відповідач покликається на незаконність постановленого рішення через порушення норм матеріального права.

Зазначає, що висновок суду першої інстанції про відсутність доказів одноразового грубого порушення позивачем трудових обовязків суперечить положенням Статуту та зібраним у справі доказам.

Зокрема, ОСОБА_1 діяв всупереч інтересам товариства у грудні 2015році, уклавши 200 договорів про розірвання договорів оренди земельних часток(паїв) загальною площею 423,6901га, що перебували у користуванні товариства та в період з 26 січня по 30 травня 2016року провів їх державну реєстрацію. Розірвані договори оренди земельних часток(паїв) були укладені на строк не менш ніж на 7 років, строк дії яких закінчувався у 2020-2022роках.

Вказує, що ОСОБА_1 паралельно з розірванням договорів оренди з товариством оформляв їх на фермерське господарство «Ім.Шевченка» власником та керівником якого являється.

Доводить, що основним видом діяльності товариства є вирощування зернових культур, тому наявність землі є обовязковою умовою ведення господарської діяльності, метою якої є отримання прибутку. Підставою для звільнення генерального директора за п.1 ст.41 КЗпП України стало грубе порушення його посадових обовязків, яке полягало у розірванні договорів оренди землі та використанні ресурсів товариства в інтересах фермерського господарства.

Вважає безпідставним та таким, що не ґрунтується на положеннях Статуту та нормах ст.99 ЦК України твердження суду про те, що звільнення позивача проведено некомпетентним органом.

Покликається на те, що позивачем не доведено спричинення йому моральної шкоди, оскільки він обіймав посаду генерального товариства за сумісництвом, а основним його місцем роботи є ФГ «Ім.Шевченка», де він є головою та одноособовим власником.

Вказує на неупередженість судді першої інстанції при розгляді справи, про що свідчать винесена ним ухвала про забезпечення позову, якою зупинено дію наказу №36 від 3.06.2016року, інформація з офіційного веб-портала Судової влади України, сторінки Здолбунівського районного суду, відповідно до якої позивач тричі за два дні 8 та 9 червня 2016року подавав вказаний позов до суду, та два рази, за його заявою, суддями Шуляком А.С. та Коваликом Ю.А. постановлені ухвали про його повернення та ухвали про зупинення провадження до розгляду справи господарським судом та відновлення провадження.

Просить рішення суду скасувати, постановити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Встановлено, що засновниками та учасниками ТзОВ «Ім. Шевченка» є: ОСОБА_1 - частка 34% та ОСОБА_2 - частка 66%.

Відповідно до ст.24 КЗпП України укладення трудового договору оформлюється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу.

Наказом №1 від 22.07.2013року ОСОБА_1 приступив до виконання обовязків генерального директора цього товариства з 15.08.2013року.

3 червня 2016 року відбулися загальні збори учасників товариства з обмеженою відповідальністю "Ім. Шевченка", на яких, зокрема, вирішено відкликати (звільнено) генерального директора ТОВ "ім. Шевченка" ОСОБА_1; призначити на посаду генерального директора ОСОБА_2; визнати такими, що втратили чинність довіреності на вчинення будь-яких дій від імені товариства, які були видані ОСОБА_1 до 3.06.2016 року; створити інвентаризаційну комісію. Рішення вказаних зборів оформлено протоколом загальних зборів №2/2016 від 3.06.2016 року.

На зборах 3.06.2016 року був присутній учасник товариства ОСОБА_2, учасник ТОВ "Ім. Шевченка" ОСОБА_1 на зборах присутній не був, участі у вирішенні питань винесених на порядок денний не приймав, що підтверджується протоколом загальних зборів №2/2016 від 03.06.2016 року.

Наказом №36 від 3.06.2016року звільнено ОСОБА_1 із посади генерального директора ТОВ "Ім. Шевченка" з 3 червня 2016року на підставі п.1 ч.1 ст.41 КЗпП України.

Рішенням господарського суду Рівненськоїобласті від 6.09.2016року, що набрало чинності, рішення зборів учасників ТзОВ "Ім. Шевченка", оформлене протоколом №2/2016 від 3.06.2016року, визнане недійсним.

Рішенням загальних зборів учасників ТОВ "ім. Шевченка" №3 від 27.06.2016 року назву товариства змінено на товариство з обмеженою відповідальністю "ЮТ-Агро Зерно" та зареєстровано статут ТзОВ "ЮТ-Агро Зерно".

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що позивач, розриваючи договори оренди землі, діяв у відповідності до Статуту, розірвання таких договорів не потребувало затвердження Загальними зборами учасників. Поновлюючи ОСОБА_1 на роботі на попередній посаді, суд виходив з того, що його звільнення проведено з порушенням вимог закону та положень статуту відповідача.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та узгоджуються з нормами матеріального і процесуального права, які судом правильно застосовані.

Відповідно до п. 1 ст. 41 КЗпП України трудовий договір може бути розірваний з ініціативи власника або уповноваженого ним органу також у випадках одноразового грубого порушення трудових обов'язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності, його заступниками, а також іншими категоріями осіб.

Важливим елементом застосування п.1 ч.1 ст.41 КзпП України є звільнення керівника за порушення, яке має ознаку одноразовості. Так, рішення компетентного органу про звільнення має містити чітко сформульоване одноразове порушення, яке стало підставою звільнення керівника.

Зокрема, у п. 1 ст. 41 КЗпП України йдеться про одноразове грубе порушення трудових обов'язків, а не про тривале, системне, що могло бути підставою для звільнення за інших підстав.

Встановлено, що підставою для звільнення стало те, що ОСОБА_1 з початку 2016року уклав 200 договорів про розірвання договорів оренди земельних часток(паїв) загальною площею 423,6901га, що перебували у користуванні товариства та в період з 26 січня по 30 травня 2016року провів їх державну реєстрацію, чим завдав значної шкоди товариству. Позивач паралельно з розірванням договорів оренди з товариством паралельно оформляв їх на Фермерське господарство «Ім.Шевченка» власником та керівником якого являється.

Суд першої інстанції проаналізувавши положення п.7.1.2, п.8.1, п.8.2 Статуту ТОВ "Ім. Шевченка", який діяв в редакції станом на 12.06.2014року та норми Законів України «Про господарські товариства», «Про оренду землі» прийшов до правильного висновку про те, що жоден із розірваних договорів оренди земельної ділянки не був укладений на суму понад 10 млн. грн. і не потребував затвердження загальними зборами учасників.

За наведеного, колегія суддів вважає, що розірвання договорів оренди землі не є порушенням трудових обовязків, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_1 не міг бути звільнений за п. 1 ч.1 ст. 41 КЗпП України, оскільки він не вчиняв, в розумінні названого пункту, одноразового грубого порушення трудових обов'язків.

Крім того, наказ про звільнення ОСОБА_1 не містить відомостей за яке саме одноразове грубе порушення позивача було звільнено.

За своєю правовою природою звільнення працівника з цих підстав є дисциплінарним стягненням, передбаченим п. 2 ч. 1 ст. 147 КЗпП України.

Відповідно до ст. 149 КЗпП України при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 22 Пленуму Верховного Суду України постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, необхідно з'ясувати, в чому конкретно виявилося порушення, яке стало приводом до звільнення; чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору; чи додержано власником або уповноваженим ним органом передбачених статями 147-1, 148, 149 КЗпП України, правил і порядку застосування дисциплінарних стягнень.

Відповідачем не надано жодних належних доказів того, що відповідно до вимог ст. 149 КЗпП України перед застосуванням до позивача дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення за п. 1 ч. ст. 41 КЗпП України відповідач зажадав від позивача письмових пояснень щодо одноразового грубого порушення трудових обов'язків. Акт від 3.06.2016р. про відмову від надання пояснень (а.с.34) таким доказом не являється.

Вiдповiдно до частини першої статтi 235 КЗпП України у разi звiльнення без законної пiдстави працiвник повинен бути поновлений на попереднiй роботi органом, який розглядає трудовий спiр. Звiльнення працiвника з пiдстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свiдчить про незаконнiсть такого звiльнення та тягне за собою поновлення порушених прав працiвника.

Аналiз зазначених правових норм у їх сукупностi з положеннями статтi 43 Конституцiї України та статтi 240-1 КЗпП України дає пiдстави для висновку про те, що за змiстом частини першої статтi 235 КЗпП України працiвник пiдлягає поновленню на попереднiй роботi у разi незаконного звiльнення, пiд яким слiд розумiти як звiльнення без законної пiдстави, так i звiльнення з порушенням порядку, установленого законом.

Крім того, згідно з ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Апеляційний суд не погоджується із сумою середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка стягнута судом першої інстанції.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

З урахуванням цих норм, зокрема абз. 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до п. 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз. 3 п. 8 Порядку).

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року № 6-648цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Суд першої інстанції неправильно застосував ст. 235 КЗпП України, ст. 27 Закону України «Про оплату праці» та Порядок, не визначивши середньоденний заробіток за два місяці перед звільненням та кількість робочих днів прогулу.

При розгляді справи в апеляційному суді позивач надав у розпорядження суду свою індивідуальну відомість про застраховану особу, видану УПФ України у Здолбунівському районі, відповідно до якої заробітна плата за два календарних місяці, що передували звільненню позивача становила у травні 2016року-1678грн., у квітні 2016року-1678грн., тоді середньоденна його заробітна плата становить 83,9грн. (3356грн.: 40 роб. днів (травень, квітень)). Середньомісячне число робочих днів становить 20(19+21):2). Середньомісячний заробіток дорівнює 1678грн. (83,9х 20). Час вимушеного прогулу з 3 червня 2016року по 24 листопада 2016р. складає 121 р.дн.

В такому випадку розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить 10 151,9грн.(121х83,9), який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст.237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки об'єкту яких, завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі (постанова Верховного Суду України у справі № 6-54цс11).

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що визначений судом першої інстанції розмір відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача є значно завищеним, його визначено без урахування засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Враховуючи обставини незаконного накладення дисциплінарного стягнення, зважаючи на принцип розумності, виваженості та справедливості, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача на користь ОСОБА_1 у сумі 500 грн., вважаючи таку суму грошових коштів достатньою для компенсації моральних страждань останнього.

Колегія суддів не вбачає ознак заінтересованості судді, який вирішив справу в суді першої інстанції, на які посилається представник відповідача в апеляційній скарзі. Такі обставини не свідчать про упередженість судді у вирішенні конкретної справи, не є підставою для відводу судді і не тягнуть за собою в порядку п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України скасування судового рішення в цілому.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 325 ЦПК України, ст.ст.147,149, 237-1 КЗпП України, Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Ют-Агро-Зерно" задовольнити частково.

Рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 24 листопада 2016 року в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди змінити, виклавши його резолютивну частину в цій частині в наступній редакції:

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Ім.Шевченка», яке змінило назву на ТзОВ "Ют-Агро-Зерно" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 3 червня 2016 року по 24 листопада 2016р. в розмірі 10 151(десять тисяч сто пятдесят одну)грн.90коп. та моральну шкоду в розмірі 500(пятсот)грн.

У решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Судді: Н.В.Бондаренко

ОСОБА_3

ОСОБА_4