22-ц/775/579/2017(м)
Головуючий в 1 інстанції Ковтуненко В.О.
Доповідач: Зайцева С.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

„05" вересня 2017 року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого: Зайцевої С.А.

суддів: Мироненко І.П., Пономарьової О.М.

за участю секретаря : Зал Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі Донецької області апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 25 травня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», третя особа: Національний Банк України, про захист прав споживачів, визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

Заочним рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 25 травня 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про захист прав споживачів, визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсним - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, з тих підстав ,що судом першої інстанції неповно з*ясовано обставини,що мають значення для справи ,висновки суду не відповідають обставинам справи та судом порушено вимоги матеріального та процесуального права.

У судовому засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 ОСОБА_3 підтримав доводи апеляційної скарги . У судовому засіданні апеляційного суду представник уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк»,що діє за довіреністю Страшко Л.В. просила апеляційну скаргу відхилити .

ОСОБА_1 , представник третьої особи Національного Банку України не з*явилися,належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи (а.с.220,221-223,241,246).

Відповідно ч.2.ст.305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача,пояснення представників сторін , дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає,що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 09 липня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» (правонаступник ПАТ «Дельта Банк») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір на купівлю житлової нерухомості №0409/0708/45/017. Відповідно до п. 1.1 зазначеного договору, позивач зобов*язується надати відповідачу кредит у сумі 55 000 доларів США на строк по 09 липня 2038 року включно, за умови сплати 11,90 % річних за весь строк фактичного користування кредитом.

Згідно п.1.4 договору, кредитні кошти призначені для здійснення позичальником розрахунків по договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, загальною площею 59,5 кв.м.

Відповідно до п.3.1.1. договору, починаючи з 11.08.2008 року позичальник здійснює погашення кредиту та сплату процентів за період користування кредитом, нарахованих відповідно до п.3.2. цього договору, шляхом здійснення фіксованих платежів у сумі 561,51 доларів США, чітко встановлений цим договором термін 10 числа кожного місяця та в день закінчення кредитного договору.

Також із вказаним договором погодилася дружина позивальника, ОСОБА_5 , про що дала свою письмову згоду на отримання кредиту її чоловіком ОСОБА_1

Відповідно до договору купівлі-продажу нерухомого майна від 09 липня 2008 року посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Чичековою О.А., ОСОБА_1 придбав у власність квартиру АДРЕСА_1 за 55 000 доларів США.

Згідно іпотечного договору №0409/0708/45-017-Z-1 від 09 липня 2008 року, укладеного між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 на забезпечення виконання основного зобов'язання іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1.

Таким чином, кредитний договір був укладений за проханням позивача ОСОБА_1 для придбання нерухомого майна, з чим також погодилася його дружина, надавши згоду у кредитному договорі.

У відповідності до умов кредитного договору позивач зобов*язаний щомісячно повертати частину кредитних коштів (п.3.1.1 договору ).

Іншими умовами договору встановлено ,що шляхом підписання договору позичальник підтверджує те,що уважно ознайомився із змістом цього договору ,всі умови цього договору розуміє,повністю з ними згоден,заперечень,зауважень,запитань не має,та зобов*язується їх дотримуватися та виконувати . Умови договору є розумними та справедливими .Також сторони договору погодили, що укладанням цього договору сторони досягли згоди з усіх його істотних умов. Підписанням цього договору позичальник підтверджує,що перед укладенням кредитного договору банк надав йому в письмовій формі всю інформацію про умови кредитування. Також при укладенні кредитного договору йому була надана вся необхідна інформація ,передбачена »Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 в повному обсязі (п.п.11,11.1,11.10,11.11,11.13) (а.с.16-20,59-62).

Судом першої інстанції правильно встановлені правовідносини сторін, які врегульовані Законом України « Про банки та банківську діяльність « , 1054 ЦК України , договором банківського кредиту ,що укладений між сторонами .

На підставі ч.1.ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною(сторонами) вимог,які встановлені частинами першою-третьою,п*ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно з ч.1.ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу,іншим актам цивільного законодавства,а також моральним засадам суспільства.

Згідно ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови(пункти),визначені на розсуд сторін і погоджені ними,та умови,які є обов*язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1.ст.58 Конституції України та ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини,які виникли з дня набрання ним чинності,і не мають зворотної дії в часі,крім випадків,коли вони пом*якшують або скасовують цивільну відповідальність особи.

Згідно ст.ст.525,526 ЦК України зобов*язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов*язання не допускається.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов*язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах,встановлених договором , а позичальник зобов*язується повернути кредит та сплатити проценти .

Відповідно з ч.1.ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов*язана довести ті обставини ,на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень,крім випадків ,встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Суд першої інстанції з урахуванням конкретних обставин справи , правильно відмовив у задоволені позову з зазначенням того ,що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того факту ,що на момент укладення кредитного договору він був не згоден з кредитним договором (на купівлю житлової нерухомості) № 0409/0708/45-017 від 09 липня 2008 року або вважав його таким ,що не відповідає закону . Відмовляючи у задоволенні вимог щодо визнання недійсним договору іпотеки від 09 липня 2008 року , прийшов до висновку про те,що така вимога не грунтується на законі та не обгрунтована належними доказами . ОСОБА_1 отримав грошові кошти, погашення кредиту здійснюється відповідно до вимог договору - в порядку ,в сумах і в строк ,що передбачені п.3 договору .

Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Як встановлено судом, істотними умовами кредитного договору є сума кредиту, процентна ставка, за користування грошовими коштами та строк дії договору. Всі ці необхідні умови містяться у кредитному договорі та погоджені з позивачем , про що свідчить його особистий підпис в договорі. При укладанні кредитного договору та визначення його умов сторони діяли добровільно, їх зовнішній вираз волі відповідав внутрішньому, а тому кожна сторона повинна була реально оцінювати ті обставини, які можуть вплинути на виконання зобов'язання, в тому числі і тенденції по зростанню курсу іноземної валюти, можливість настання фінансової кризи. Договори про надання кредиту укладаються на власний розсуд кредитодавця і позичальника та з урахуванням вимог діючого законодавства України, сторони не можуть відступати від положень актів цивільного законодавства тільки у випадку, якщо в цих актах прямо вказано про це.При укладенні договору іпотеки ОСОБА_1 був ознайомлений з його умовами, не заперечував проти них (а.с.23-25).

Як встановлено ,при підписанні кредитного договору банком належним чином були виконані вимоги щодо надання належної інформації згідно вимог законодавства України ,зокрема Закону України « Про захист прав споживачів « .

В п.1.5. кредитного договору також зазначено ,які саме комісії підлягають сплаті,в тому числі і за розрахунково-касове обслуговування. Також позивачем підписаний додаток до кредитного договору « графік погашення кредитної заборгованості «. Таким чином ,позивач на час підписання договору володів у повному обсязі всією необхідною інформацією для прийняття власного рішення щодо підписання кредитного договору і додаткових угод до нього та погодився з всіма викладеними у його тексті умовами.

Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними « судам необхідно враховувати ,що згідно зі ст.ст. 4,10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України , які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародними договорами , згода на обов*язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України,постановам Кабінету Міністрів України,актам інших органів державної влади України,органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Отже ,підписавши кредитний договір ,сторони тим самим засвідчили свою згоду та прийняли умови,які були в ньому закріплені. Зазначені обставини свідчать про те,що сторони діяли вільно та на власний розсуд визначали умови кредитного договору .

За змістом кредитного договору ,підписуючи договір ,позивач погодився з умовами що платежі для повернення суми кредиту та сплати процентів за користування кредитом повинні здійснюватись позичальником у валюті кредиту в строки та на умовах ,встановлених цим договором .

Доводи апеляційної скарги у вказаній частині спростовуються дослідженими матеріалами справи.

Доводи апеляційної скарги на ту обставину ,що позивач вимущений був укласти кредитний договір на невигідних для себе умовах та на те,що договір не містить умов,які передбачені законодавством є необґрунтованими.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.524 ЦК України зобов*язання має бути виражене у грошовій одиниці -гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов*язання в іноземній валюті.

Відповідно до ч.2 ст.192 та ч.3 ст.533 ЦК України використання іноземної валюти ,в тому числі при здійсненні розрахунків на території України за зобов*язаннями ,допускається у випадках,в порядку та на умовах ,встановлених законами.

З матеріалів справи ,вбачається ,що 07 грудня 2007 року Національним банком України видано ВАТ « Сведбанк» банківську ліцензію № 38 на право здійснювати банківські операції ,в тому числі щодо розміщення залучених коштів від свого імені ,на власних умовах та на власний ризик,та надано письмовий дозвіл № 38-2 від 07 грудня 2007 року на право здійснювати операції з валютними цінностями.

Згідно ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Відповідно до ст.ст. 47, 49 вищевказаного Закону кредитні операції - це операції банків, які здійснюються на підставі банківської ліцензії, із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, незалежно від виду валюти, яка використовується.

Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом, що встановлено ч. 3 ст. 533 Цивільного кодексу України.

Визначення терміну "іноземна валюта" як "валютної цінності" містить ст. 1 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.93 р. N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю".

Надання банком та повернення позичальником кредиту та нарахованих за його користування процентів по кредитному договору від 09 липня 2008 року є валютною операцією у розумінні п. 2 ст. 1 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.93 р. N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", відповідно до якого, валютними операціями є "операції, пов'язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України".

Як встановлено ч.ч. 1, 2, 4, 6 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.93 р. N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю":

- Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом;

- генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання; - порядок і терміни видачі ліцензій, перелік документів, необхідних для одержання ліцензій, а також підстави для відмови у видачі ліцензій визначаються Національним банком України.

Щодо вимог підпункту «в» пункту 4 статті 5 Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на сьогодні законодавець не визначив межі термінів і сум надання/одержання кредитів в іноземній валюті.

Операція з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії, а тому з боку банку відсутні порушення функцій, передбачених Постановою Правління Національного банку України від 08.02.2000 року №49 «Про затвердження Положення про валютний контроль» як валютного агента».

За наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку України банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями, зазначеними у п. 2.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою Національного банку України від 17.07.2001 N 275, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 21.08.2001 N 730/5921.

Виходячи з викладеного, банк як фінансова установа може здійснювати кредитування в іноземній валюті при наявності банківської ліцензії та письмового дозволу Національного банку України, а оскільки фінансова установа наділена правом кредитування в іноземній валюті, то з цього випливає ї її право на визначення зобов'язання в іноземній валюті.

Таким чином, відповідач має право розміщувати іноземну валюту на Україні, тобто надавати кредити в іноземній валюті . Доводи апеляційної скарги у вказаній частині неспроможні.

Як роз*яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові № 5 від 30 березня 2012 року « Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин « ст.99 Конституції України визначає правовий статус гривні , але не встановлює сферу її обігу , а статтею 192 ЦК України передбачено ,що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку ,встановлених законом.

Отже,банк як фінансова установа ,отримавши у встановленому законом порядку (ст.19,47 Закону України « Про банки і банківську діяльність» ) банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями ,який до переоформлення Національним банком України відповідних ліценцій на виконання вимог п.1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024 -VI « Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій ,має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті ( п.2.ст.5 Декрету про валютне регулювання ).

Пунктом 11 зазначеної постанови визначено, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті , сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.

Підставою для визнання договору недійсним є порушення загальних вимог , додержання яких є необхідним для чинності правочину . Зазначено , що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу ,іншим актам цивільного законодавства ,а також моральним засадам суспільства.

Таким чином, укладаючи кредитний договір в іноземній валюті, сторони брали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане. Тому у позивача існувала можливість передбачення в момент укладення договору зміни курсу гривні відносно іноземних валют, ураховуючи динаміку зміни курсів валют з моменту введення в обіг національної валюти - гривні - і її девальвації,та можливість отримання кредитів в національній валюті.

Як зазначив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові № 5 від 30 березня 2012 року « Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин « позичальник при належній завбачливості міг виходячи з динаміки зміни курсу валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації ,передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти ,а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

Отже,доводи апеляційної скарги про те,що використання банком іноземної валюти як валюти кредитування за споживчим кредитом ,є дискримінаційною умовою,що значно погіршує становище позивача не ґрунтується на нормах чинного законодавства ,і надання кредиту в іноземній валюті не може бути визнане умовою, передбаченою ч.2 ст. 18 Закону України « Про захист прав споживачів «, як підстава для визнання кредитного договору недійсним.

Крім того, відсутні підстави вважати ,що положення кредитного договору є несправедливими або дискримінаційними ,а оцінка надана апелянтом є суто суб*єктивною .

З огляду на наведене,суд першої інстанції не знайшов правових підстав для визнання правочину кредитного договору недійсним та відповідно недійсним правочину щодо його забезпечення та правильно відмовив у задоволені позову .

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд вважає, що висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог , відповідає вимогам закону та обставинам справи.

При встановленні зазначених фактів і постановленні рішення судом правильно застосовано норми матеріального права та не було порушено норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Доводи апеляційної скарги були предметом дослідження суду першої інстанції , не спростовують висновків суду щодо мотивів відмови в задоволенні , викладених в рішенні.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 315 ЦПК України, апеляційний суд -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Заочне рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 25 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді: