АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_____________________________________
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Музичко С.Г.

при секретарі П'ятничук В.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 21 червня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа: служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав,

Справа № 754/5127/17-ц
Апеляційне провадження: №22-ц/796/8698/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Журавська О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.

встановила:

у квітні 2016 р. позивач звернувся до суду з позовом про позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав у відношенні ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 18 березня 2011р. зареєстрував шлюб з відповідачем, мають сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позивач стверджував, що 21 листопада 2015р. відповідач залишила сім'ю та по теперішній час за місцем проживання не з'являлась. Наприкінці 2015р. відповідач декілька разів вийшла на зв'язок шляхом використання програмного забезпечення Інтернет-телефонії Skype, під час якого повідомити своє місце знаходження та повернутись в сім'ю відмовилась.

Позивач посилався на те, що їх син хворіє, у нього виявлено низький рівень активності мовлення; певні труднощі щодо орієнтації у просторових та часових уявленнях, у складанні серії сюжетних малюнків, у знанні кольорів (основних), диференціації кількісних та якісних уявленнях, він потребує стаціонарного лікування, у якому йому було відмовлено у зв'язку із відсутністю згоди матері.

Позивач стверджував, що відповідач протягом п'яти місяців не цікавилася сином, ухилялася від виконання своїх обов'язків, не надала згоди на стаціонарне лікування сина, що є підставою для позбавлення її батьківських прав.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 21 червня 2017 року у позові відмовлено. Попереджено ОСОБА_3 про необхідність змінити своє ставлення до виховання сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Представник позивача посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи та наданим доказам, оскільки суд не врахував того факту, що відповідач безпричинно у листопаді 2015р. залишила сім'ю і з цього часу не спілкувалася з сином, не турбувалася про нього та про стан його здоров'я, не надавала згоди на його стаціонарне лікування та виїзд за кордон, не вітала його з днем народження та святами.

- 2 -

Також представник позивача вважає, що суд повинен був прийняти до уваги рішення Деснянського районного суду міста Києва від 16 грудня 2016 року, зміненого рішенням Апеляційного суду міста Києва від 8 лютого 2017 року, яким встановлено невиконання відповідачем батьківських обов'язків та відсутність наміру виконувати їх у подальшому.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та представника третьої особи, які підтримали апеляційну скаргу, пояснення представника відповідача, який просив залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи, письмові пояснення відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 18 березня 2011р., мають сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 16 грудня 2016р. шлюб сторін розірвано, визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_6 з батьком ОСОБА_1

Матеріалами справи підтверджено, що з листопада 2015р. відповідач проживає на території Російської Федерації у м. Мантурово Костромської області.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та переконливих доказів у підтвердження ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов'язків.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи, наданим сторонами доказам та ґрунтується на нормах матеріального права.

Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя.

Згідно ч.1 п. 2 ст. 164 Сімейного Кодексу України батько може бути позбавлений судом батьківських прав, якщо він, зокрема, ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків.

У Постанові Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківський прав" від 30 березня 2007р. роз'яснено, що ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Відповідно до ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків.

Під час судового розгляду встановлено, що відповідач проживає на території Російської Федерації, що ускладнює її особисте спілкування з сином.

Також з матеріалів справи та наданих відповідачем пояснень встановлено, що у листопаді 2015р. вона була вимушена припинити шлюбні стосунки з позивачем у зв'язку із його неналежним відношенням до неї, та виїхала до своїх батьків у Російську Федерацію, так як у м. Києві іншого місця проживання не мала. При цьому, забрати з собою сина вона можливості не мала, так як позивач не надав згоди на виїзд дитини за межі України. Вказані обставини не були спростовані позивачем.

- 3 -

Також судом першої інстанції правильно встановлено, що позивач був обізнаний про місце знаходження відповідача на території Російської Федерації, однак, звертаючись до державних органів з приводу невиконання відповідачем своїх батьківських обов'язків (Деснянського управління поліції, служби у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації), позивач місце знаходження відповідача не повідомляв.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач намагалася спілкуватися з сином шляхом телефонного та скайп-зв'язку, однак такої можливості їй позивачем надано не було, а рішенням Апеляційного суду м. Києва від 8 лютого 2017р. відмовлено відповідачу у задоволенні позову про усунення перешкод у вихованні та спілкуванні з сином, і надання можливості спілкуватися з дитиною за допомогою телефонного та скап-зв'язку.

Також позивач зверталася до суду з позовом про визначення місця проживання дитини з нею, однак рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 16 грудня 2016р. у задоволенні цих позовних вимог відповідачу було відмовлено.

Крім того, відповідачем надано суду першої інстанції докази пересилання на адресу позивача щомісячно грошових коштів на утримання сина.

Суд першої інстанції правомірно зазначив, що у рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008р. по справі "Савіни проти України" зазначається "що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини."

Разом з цим, позивачем переконливих доказів того, що відповідач саме ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків не надано.

При вирішенні даного спору, на думку колегії суддів, необхідно також враховувати, що між позивачем та відповідачем склалася конфліктна ситуація, відповідач проживає у Російській Федерації, пряме сполучення між Україною та Російською Федерацією на даний час відсутнє, відповідач має малолітню дитину, якій 8 місяців, що також є перешкодою для приїзду відповідача до м. Києва.

При цьому, з наданих відповідачем документів вбачається, що вона зверталася до лікаря з проханням повідомити їй про стан здоров'я сина (с.с.170 т.1), до позивача з проханням надати можливість спілкування з сином (с.с.171 т.1), до Уповноваженого Президента України з прав дитини (с.с.178-179 т.1), до Державного закладу «Український медичний центр реабілітації дітей з органічним ураженням нервової системи Міністерства охорони здоров'я України» з приводу повідомлення їй про діагноз, встановлений сину, та проведенні дослідження (с.с.46-47 т.2), до органу опіки та піклування Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації з приводу визначення графіку її участі у вихованні дитини, однак, розпорядженням № 269 від 17 травня 2017р. їй було відмовлено (с.с.123 т.2).

Вказані обставини свідчать, що відповідач не відмовилася від свого сина і не ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, а намагається вирішити питання надання їй можливості спілкуватися з сином та приймати участь у його вихованні, бути обізнаною про його життя та стан здоров'я.

Відповідно до ч. 5 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також інших документів, які стосуються справи.

З висновку органу опіки та піклування Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 22 квітня 2016р. вбачається, що він складено формально, без вивчення дійсних відносин сторін та обставин справи, за яких відповідач не проживає з сином та не має можливості спілкуватися з ним особисто, тому суд першої інстанції правомірно не

- 4 -

прийняв його як належний документ.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не враховані встановлені у рішенні Деснянського районного суду м. Києва від 16 грудня 2016р. обставини, що відповідач саме покинула дитину, мала письмовий дозвіл на вивіз дитини за кордон, однак ним не скористалася, ухилялася від виконання своїх обов'язків, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки наявність письмової згоди на виїзд дитини за межі України, який зареєстрований у реєстрі, не свідчить про те, що відповідач мала можливість ним скористатися на момент її виїзду з України. Крім того, предметом розгляду Деснянським районним судом м. Києва 16 грудня 2016р. були позовні вимоги сторін про визначення місця проживання дитини, а не позбавлення батьківських прав у зв'язку із ухиленням від виконання батьківських обов'язків.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що відповідач не намагалася спілкуватися з сином за допомогою листів або листівок, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки сину сторін 4 роки і суду не було надано інформації про те, що він вміє читати.

Твердження позивача про те, що він неодноразово звертався до відповідача з проханням надати згоду на стаціонарне лікування сина, не підтверджені належними письмовими доказами, так як в матеріалах справи наявний лист позивача, датований 29 червня 2016р., у якому позивач просить відповідача надати дозвіл на вивіз сина за кордон та на лікування у відповідних спеціалістів (с.с.98-99 т.1). Проте, у даному листі не зазначений ні діагноз сина, ні перелік спеціалістів, до яких позивач має намір звернутися.

При цьому, поведінка сторін по ненаданню дозволу на виїзд дитини за кордон є однаковою, оскільки позивач також не надав відповідачу дозволу на виїзд дитини до Російської Федерації, а посилання у апеляційній скарзі на необізнаність про точну адресу відповідачки, спростовуються матеріалами справи та листуванням сторін.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно зазначив про надання відповідачем матеріальної допомоги на утримання дитини, так як згідно довідки головного державного виконавця від 21 квітня 2017р. відповідач має заборгованість зі сплати аліментів, колегія суддів вважає безпідставним, так як матеріали справи містять копії квитанцій про перерахування відповідачем грошових коштів позивачу на утримання дитини, які не були враховані державним виконавцем.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову про позбавлення відповідача батьківських справ стосовно сина ОСОБА_6.

Судом першої інстанції повно з'ясовані обставини справи, оцінені надані сторонами докази, правильно застосовані норми матеріального права, тому підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги не встановлено.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити, рішення Деснянського районного суду м. Києва від 21 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: