Єдиний унікальний номер 243/9221/16-ц Номер провадження 22-ц/775/144/2017
Головуючий у 1-ій інстанції Ільяшевич О.В.
Доповідач Азевич В.Б.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2017 року Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого-судді Азевича В.Б.,

суддів: Агєєва О.В., Мальованого Ю.М.

за участю секретаря Кіпрік Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмут Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Фонду державного майна України про стягнення індексованої заборгованості по заробітній платі, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 23 листопада 2016 року, -

В С Т А Н О В И В:

09 листопада 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Фонду державного майна України про стягнення індексованої заборгованості по заробітній платі.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з 18 січня 1988 року по 19 вересня 2001 року перебувала у трудових відносинах з Відкритим акціонерним товариством «Содовий завод» (далі ВАТ «Содовий завод»), працюючи інженером-технологом виробничого відділу.

З жовтня 1996 року ВАТ «Содовий завод» припинило виплачувати працівникам заробітну плату.

Рішенням Слов'янського міського суду Донецької області від 03 жовтня 1997 року стягнуто з ВАТ «Содовий завод» на її користь заборгованість по заробітній платі в сумі 812,68 грн.

Наказом № 188 від 19.09.2001 року вона була звільнена з роботи. При її звільненні підприємство повинно було провести з нею повний розрахунок, однак цього не зробило, мотивуючи це скрутним фінансовим становищем.

В березні 2012 року ліквідатор ВАТ «Содовий завод» частково виплатив заборгованість по заробітній платі у сумі 100 грн., а в травні 2012 року в розмірі 200 грн.

Станом на 14 червня 2016 року невиплачена заборгованість по заробітній платі за рішенням Слов'янського міського суду Донецької області від 03 жовтня 1997 року складала 518,25 грн.

Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 19 липня 2016 року стягнуто з ВАТ «Содовий завод» на її користь індексацію заробітної плати в розмірі 7 510,09 грн.

Посилаючись на те, що ВАТ «Содовий завод» визнано банкрутом та відкрита ліквідаційна процедура, рішення суду не виконано, державний пакет акцій обліковується у розмірі 100% статутного капіталу ВАТ «Содовий завод» і держава відповідно до ст. 619 ЦК України поряд з ВАТ «Содовий завод» має нести субсидіарну відповідальність, просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі в сумі 518 грн. 25 коп. та індексацію заробітної плати в сумі 7 510 грн. 09 коп.

Заочним рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 23 листопада 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2, посилаючись на неправильність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог.

Зазначає, що суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин положення ст. 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», згідно з якими відповідачем у справі є Держава Україна, а також положення ст. 619 ЦК України, якою передбачена субсидіарна відповідальність відповідача, оскільки державний пакет акцій обліковується у розмірі 100% статутного капіталу ВАТ «Содовий завод», щодо якого відкрита ліквідаційна процедура.

Позивач ОСОБА_2 в судове засідання апеляційного суду не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. 03 січня 2017 року від позивача до апеляційного суду надійшла заява, в якій вона просить розглянути справу без її участі.

Представник відповідача Фонду державного майна України в судове засідання апеляційного суду не з'явився, про час та місце розгляду справи відповідача повідомлено належним чином. Причини неявки до суду не повідомили і відповідно до частини 2 ст. 77 ЦПК України вважається, що представник не з'явився в судове засідання без поважних причин.

Відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що Фонд державного майна України в силу ст. 176 ЦК України не несе субсидіарну відповідальність за боргами ВАТ «Содовий завод», до того ж не являється правонаступником ВАТ «Содовий завод». Правовідносини, які склалися між ВАТ «Содовий завод» та Фондом державного майна України є правовідносини засновника та створеного ним підприємства, за якими засновник не відповідає за борги підприємства, а підприємство не відповідає за борги засновника.

З вказаним висновком суду першої інстанції можливо погодитися, з огляду на таке.

Відповідно до частини 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до частини 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач у трудових відносинах з Фондом державного майна України не перебувала, а тому обов'язок відповідача у даній справі виплатити їй заробітну плату відсутній відповідно до вказаних вище норм трудового законодавства.

Тому відсутні правові підстави покладати на Фонд державного майна України обов'язок погасити борг юридичної особи - ВАТ «Содовий завод» по заробітній платі.

Статтею 619 ЦК України, на яку посилається позивач в апеляційній скарзі, передбачено, що додаткова (субсидіарна) відповідальність іншої особи поряд із відповідальністю боржника може бути передбачена договором або законом (частина 1).

Проте, посилання позивача на норми ЦК України, зокрема, ст. 619 ЦК України, є безпідставним, оскільки правовідносини щодо погашення позивачу заборгованості по заробітній платі регулюються законодавством про працю.

Згідно з матеріалами справи позивач працювала на підприємстві, яке створено у формі відкритого акціонерного товариства - ВАТ «Содовий завод».

Частиною 2 статті 152 ЦК України передбачено, що акціонерне товариство самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями усім своїм майном. Акціонери не відповідають за зобов'язаннями товариства і несуть ризик збитків, пов'язаних з діяльністю товариства, у межах вартості акцій, що їм належать (крім випадків, установлених законом).

За приписами частини першої статті 176 ЦК України держава не відповідає за зобов'язаннями створених нею юридичних осіб, крім випадків, встановлених законом.

Посилання позивача на ст. 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» також є необґрунтованим.

Відповідно до частини 1 ст. 2 Закону України від 05.06.2012 року № 4901-VI «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов'язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація; юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства.

ВАТ «Содовий завод» до числа таких боржників не належить, оскільки за організаційно-правовою формою є акціонерним товариством, а не державним підприємством.

Акціонерне товариство, навіть якщо частка держави, як його засновника, складає 100%, на що посилається позивач, не є державним підприємством, яке створюється відповідно до Господарського кодексу України.

Господарське товариство, зокрема, акціонерне, та державне підприємство відповідно до ст. 55 Господарського кодексу України є різними суб'єктами господарювання.

Встановивши, що боржник ВАТ «Содовий завод» є акціонерним товариством, яке самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями, що між сторонами у справі не існувало будь-яких зобов'язань, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що Фонд державного майна України не несе поряд із відповідальністю боржника додаткову (субсидіарну) відповідальність перед позивачем.

Постановою Господарського суду Донецької області від 04 вересня 2003 року у справі № 5/174Б визнано ВАТ «Содовий завод» банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру. Станом на 11 січня 2017 року ВАТ «Содовий завод» перебуває в стані припинення, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Згідно з частинами 2 та 3 ст. 67 Закону України 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» 21 квітня 1999 року у разі ліквідації боржника - юридичної особи виконавчий документ надсилається ліквідаційній комісії (ліквідатору) для вирішення питання про подальший порядок виконання рішення у встановленому законом порядку. У разі надходження виконавчого документа до ліквідаційної комісії (ліквідатора) арешт з майна боржника знімається за постановою державного виконавця, затвердженою начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. У разі якщо виконавчий документ надіслано ліквідаційній комісії (ліквідатору), виконавче провадження підлягає закінченню в порядку, встановленому цим Законом.

Тобто, вимоги позивача щодо виконання рішення Слов'янського міського суду Донецької області від 03 жовтня 1997 року у справі № 2-2144-97 та рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 19 липня 2016 року у справі № 243/2110/16-ц про стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 518 грн. 25 коп. та індексацію заробітної плати в сумі 7 510 грн. 09 коп. мають задовольнятися в порядку, визначеному Законом України від 14 травня 1992 року № 2343-XII «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Відповідно до ст. 45 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» кошти, одержані від продажу майна банкрута, спрямовуються на задоволення вимог кредиторів у порядку, встановленому цією статтею. При цьому у першу чергу задовольняються, зокрема, вимоги щодо виплати заборгованості із заробітної плати перед працюючими та звільненими працівниками банкрута.

Згідно частинам 2 - 5 цієї статті вимоги кожної наступної черги задовольняються у міру надходження на рахунок коштів від продажу майна банкрута після повного задоволення вимог попередньої черги, крім випадків, установлених цим Законом. У разі недостатності коштів, одержаних від продажу майна банкрута, для повного задоволення всіх вимог однієї черги вимоги задовольняються пропорційно сумі вимог, що належить кожному кредиторові однієї черги. У разі відмови кредитора від задоволення визнаної в установленому порядку вимоги ліквідатор (ліквідаційна комісія) не враховує суму грошових вимог цього кредитора. Вимоги, не задоволені за недостатністю майна, вважаються погашеними.

Закон України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» не містить особливостей відповідальності по зобов'язанням перед кредиторами засновників акціонерного товариства у разі банкрутства останнього.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на норми Конституції України і міжнародного права, зокрема, статті 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтю 1 Протоколу № 1 до Конвенції, не спростовує висновків суду. Законодавство України, яке регулює спірні правовідносини, цим нормам права не суперечить.

Враховуючи зазначене, рішення суду першої інстанції відповідає встановленим у справі фактичним обставинам, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, підстав для скасування рішення суду в межах доводів апеляційної скарги не має, доводи апеляційної скарги необґрунтовані і не спростовують висновків суду.

З огляду на викладене, апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 1, 308, 314 ч.1 п.1, 315, 317 ЦПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 23 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: В.Б. Азевич

Судді: О.В. Агєєв

Ю.М. Мальований