Справа №339/205/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 вересня 2017 року м. Болехів Болехівський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої - судді Головенко О. С.

секретаря судового засідання Ганчар Л.В.

з участю позивача ОСОБА_1, її представника адвоката Яцків І.Д.

представника відповідача Торко О.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за позовом ОСОБА_1 до Територіального центру управління праці та соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Болехівської міської ради про стягнення заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому вказує, що з 03.03.2008 року перебувала в трудових відносинах з відповідачем та 18.07.2012 року звільнена з роботи на підставі ч.3 ст.40 КЗпП України.

10.03.2017 року з листа управління держпраці в Івано-Франківській області їй стало відомо, що розрахунок проведений з нею не в день звільнення, а 30.07.2012 року.

Посилаючись на викладене, у відповідності до ст. 117 КЗпП України просить стягнути з відповідача 547грн. заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Під час розгляду справи 15.08.2017року позивач збільшила позовні вимоги та просила стягнути з відповідача додатково ще й 2317,92 грн. компенсації за невикористану відпустку ) та 93405, 48грн. суми заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ( а.с.85).

06.09.2017року позивач знову уточнила позовні вимоги щодо розміру стягнення заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - 1032,92грн. і просила саме цю суму стягнути з відповідача, як штрафні санкції за порушення термінів виплати коштів.

Що ж стосується вимог про стягнення 2317,92грн. компенсації за невикористану відпустку, то в цій частині позивач подала клопотання про залишення позовних вимог без розгляду , оскільки, як ствердив її представник, після отримання всіх необхідних документів від відповідача вони переконались у правомірності нарахування вказаної суми.

А тому ухвалою суду позовні вимоги про стягнення 2317грн. компенсації за невикористану відпустку залишено без розгляду (а.с.103).

Таким чином, предметом спору є стягнення з відповідача 1032грн. середнього заробітку, нарахованого позивачем на підставі ст.117 КЗпПУ за час затримки розрахунку при звільненні.

В судовому засіданні позивач підтримала уточнені позовні вимоги з наведених вище підстав. Додатоково пояснила, що вона двічі зверталася до Управління Держпраці в Івано-Франківської області щодо правомірності її звільнення з роботи. Саме з відповідді на звернення й дізналася, що остаточний розрахунок з нею був проведений не в день її звільнення. Також просить поновити їй строк звернення до суду ще й з тих підстав, що вона не пам"ятає чи отримала всі кошти, які були переведені банком 31.07.2012року в зв"язку з втратою банківської карточки.

Представник відповідача позов не визнала та пояснила, що позивач звільнена з роботи 18.07.2012 року, повний розрахунок з нею проведений 24.07.2012 року, що підтверджується відомостями по виплаті заробітної плати, банком проведено оплату 31.07.2012 року. Зокрема, позивачу виплачено 1333грн., з них : заробітну плату та компенсацію за невикористану відпустку. Після звільнення з роботи та отримання вказаних сум позивач зверталася до них із заявами про видачу довідок про заробітну плату, в інші органи - щодо підстав звільнення та невиплати їй матеріальної допомоги на оздоровлення. А тому твердження позивача, що вона дізналася про порушення свого права 10.03.2017 року з листа Управління держпраці в Івано-Франківській області не відповідає дійсності. Вважає, що позивач пропустила трьохмісячний строк звернення до суду, який обсчилюється з моменту проведення осточного звільнення та просить в задоволенні позову відмовити з цих підстав.

Суд, вислухавши пояснення сторін, повно та всебічно з"ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, безпосередньо дослідивши наявні докази у справі та надавши їм оцінку, прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог( з врахуванням уточнення) , виходячи з наступного.

Встановлено, що 03.03.2008 року ОСОБА_1 прийнята на роботу соціальним робітником по обслуговуванню одиноких непрацездатних громадян та інвалідів в Територіальному центрі управління праці та соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Болехівської міської ради, що підтверджується наказом №6 від 29.02.2008 року (а.с. 40).

18.07.2012 року трудові відносини з нею припинені на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання обов'язків (а.с.41-42).

В день звільнення позивачу видано трудову книжку, що засвідчено її підписом в журналі обліку руху трудових книжок (а.с.46-47).

Згідно із частиною 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Сторонами не заперечується, що в день звільнення всупереч зазначеним вимогам закону позивачу не була проведена виплата всіх сум, зокрема, компенсації за невикористану відпустку.

Остаточний розрахунок проведений тільки 31 липня 2012року, що таком визнається сторонами та підтверджено матеріалами справи ( а.с.59-61), тобто з простроченням на 13 днів.

Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

А тому суд погоджується з доводами позивача в частині визнання її права на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, сума якого має бути визначена за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08 лютого 1995року за №100. Разом з тим, в ст.233 КзпП України, передбачено, що працівник може звернутися до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Частина 2 ст.233 КзпП України передбачає, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Отже, для звернення до суду з позовом про порушення права робітника встановлено тримісячний строк, окрім позовів про звільнення, для яких строк позовної давності установлений в один місяць та позовів про порушення оплати праці, звернення до суду з яким не обмежено будь-яким строком. В даному спорі позивач звернулася до суду з позовом про стягнення компенсації ( середнього заробітку) за весь час затримки розрахунку при звільненні . А відтак, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні не є складовою заробітної плати, а тому до даних правовідносин застосовується строк позовної давності, передбачений ч. 1 ст.233 КзпП України, тобто в тримісячний строк з дня, коли позивач дізналася або повинен дізнатися про порушення свого права.

Як вбачається із змісту позовних вимог та пояснень позивача в суді, початок строку позовної давності ( тобто періоду коли вона дізналася про порушення свого права) позивач та її представник пов"язують з датою 10 березня 2017року, коли позивачу з листа управління держпраці в Івано-Франківській області стало відомо про те, що повний розрахунок був проведений не в день звільнення (18 липня 2012року) , а 30 липня 2012року.

Однак з такими доводами позивача суд не погоджується, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки. Встановлені статтями 228, 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі №6-40цс16. В п. 25 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз'яснено, що непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КзпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Згідно із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-116цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України, для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Рішенням Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі № 1-5/2012 вирішено, що в аспекті конституційного звернення положення ч. 1 ст.233 КзпП України у взаємозв'язку з положеннями ст. 116,117,237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Тобто, початок перебігу тримісячного строку звернення із заявою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки починається з наступного дня після виплати всіх належних позивачеві при звільненні сум. По справі встановлено, що 31 липня 2012року ОСОБА_1 проведено відповідний розрахунок при звільненні. Таким чином, з дня проведення розрахунку при звільненні позивач могла дізнатися про порушення свого права на виплату компенсації за затримку при звільненні і саме з цього часу (01 серпня 2012року) повинен обраховуватися тримісячний строк звернення до суду з відповідним позовом. З позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 звернулася через великий проміжок часу ( майже 5років) - 21.06.2017року. За таких підстав покликання позивача на відповідь управління держпраці в Івано-Франківській області за результатами розгляду звернення, з якої вона начеб-то дізналася про порушення права, не може бути визнано поважною причиною пропуску строку звернення до суду. Слід звернути увагу і на те, що в позовній заяві позивач зазначає, що дізналася про порушення свого права 10 березня 2017року, отримавши вказану відповідь, однак звернулася в суд з порушенням трьохмісячного терміну - лише 21.06.2017року . Також позивач, заявляючи клопотанння про поновлення строку звернення до суду, вказувала і на те, що вона не пам"ятає чи отримувала вказані кошти при проведенні остаточного розрахунку, оскільки втратила банківську карточку. Про те такі доводи є голослівні та суперечливими, оскільки в позовній заяві ОСОБА_1 стверджувала, що повний розрахунок з нею був проведений 31.07.2012року і за її твердженням затримка становила 14 днів. ( а.с.98). Окрім того, нею не заявлялося будь-яких вимог щодо недотримання заробітної плати та інших виплат, крім компенсації за затримку розрахунку. Як свідчать матеріали справи навіть після свого звільнення позивач зверталася до відповідача із заявою про видачу довідок про заробітну плату, зокрема, 27.11.2012року так і до інших органів щодо неправомірності звільнення ( а.с. 83, 101) та не ставила вимоги щодо неотримання коштів, які були переведені банком при здійсненні остотачного розрахунку 31.07.2012року. Таким чином, позивач була обізнана про стан своїх майнових справ у відносинах з відповідачем, а тому не довела факту, через який вона не знала про порушення свого цивільного права. Згідно із ч. ч. 4, 5 ст.267 ЦК сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст.261 ЦК дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст.60 ЦПК про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-2469цс16. Оскільки позивачем пропущено строк звернення до суду за захистом своїх трудових прав, поважних причин пропуску строку не доведено, що є підставою для відмови у задоволенні позов. На підставі викладеного ст.116,117,233 КЗпП України, керуючись ст.3,10, 15,59,60, 208, 212, 215, 218, 223 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

В позові ( з урахуванням уточнених позовних вимог) ОСОБА_1 до

Територіального центру управління праці та соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Болехівської міської ради про стягнення заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Івано-Франківської області через Болехівський міський суд.

Якщо особи, які брали участь в справі, не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, то вони можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Головенко О.С.