Провадження № 2/761/1526/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2017 року Шевченківський районний суд м.Києва у складі:

головуючого судді: Савицького О.А.,

при секретарі: Ющенко Я.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2, про визнання кредитного договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

02.09.2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2, про визнання кредитного договору № 23-05-И/09 від 09.08.2005 року, укладеного між ним та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» недійсним.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 09.08.2005 року між ним та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» було укладено кредитний договір № 23-05-И/09. Зобов'язання за вказаним кредитним договором позивач виконував належним чином, однак у зв'язку з настанням економічної кризи та погіршення його фінансового становища, не мав можливості у повному обсязі сплачувати відсотки за користуванням кредитом. Позивач зазначає, що протягом 2009-2015 років представники ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» здійснювали на нього та членів його сім'ї психологічний тиск вимагаючи повернення кредиту. Таким чином, враховуючи, що внаслідок дій представників ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» стан здоров'я позивача погіршився, він став на облік в психіатричному диспансері та отримав другу групу інвалідності, внаслідок чого він не має можливості виконати умови кредитного договору, позивач вважає, що його зобов'язання за кредитним договором припинились та кредитний договір є недійсним, а тому звернувся до суду з даним позовом.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував, просив суд відмовити у його задоволенні.

Позивач у судове засідання не з'явився, однак через канцелярію суду подав письмову заяву, зі змісту якої вбачається, що останній позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити їх у повному обсязі, а також розглянути справу за його відсутності.

Третя особа у судове засідання не з'явилась, свого представника до суду не направила, про час і місце судового розгляду повідомлялась належним чином у встановленому законом порядку, причини неявки суду повідомлено не було.

Вислухавши пояснення сторони відповідача, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги на підлягають задоволенню з наступних підстав.

Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що 09.08.2005 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 23-05-И/09, відповідно до умов якого останньому було надано грошові кошти у розмірі 49000,00 дол. США. на строк до 09.08.2025 року з щомісячною сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 12% річних.

Також, з метою забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором, 09.08.2005 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 був укладений іпотечний договір, а також 09.08.2005 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 договір поруки № 23-05-П/09.

Згідно з ч.1 ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом і банком.

При цьому, у відповідності до положень ч.1 ст. 626, ст. 627 та ч.1 ст. 638 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільні в укладенні договору та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та положень «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке: найменування та місцезнаходження банку - юридичної особи та його структурного підрозділу; умови кредитування, зокрема: можливу суму кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту; інші умови, передбачені законодавством.

На підставі вищевказаного, суд вважає, що укладаючи кредитний договір будь-яка сторона повинна була уважно з'ясувати, на яких умовах він укладається, а тому з власної ініціативи на момент отримання коштів визначити для себе правила подальшої поведінки, які в подальшому не можуть безпідставно змінюватися на вимогу однієї зі сторін договору.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач, як на підставу для його задоволення, посилається на положення ст. 607 ЦК України, вважає, що зобов'язання за кредитним договором мають бути припиненні, оскільки наявна обставина, за яку жодна зі сторін не відповідає, а саме тяжкі захворювання позивача, внаслідок чого останній не може виконати умови кредитного договору.

Положеннями ч.1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

При цьому, відповідно до вимог ч.ч.1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з положеннями ч.ч.1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Крім того, слід зазначити, що у відповідності з вимогами ч.ч.1, 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Відповідно до п.14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавств при вирішення спорів, що виникають з кредитних правовідносин» (далі - Постанова № 5 від 30.03.2012 року), при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК).

Таким чином, судом встановлено, що під час укладення кредитного договору сторонами додержано вимог, необхідних для чинності цього правочину і передбачених Цивільним кодексом України та Законом України «Про захист прав споживачів», в редакції, яка діяла на час укладення договору.

Крім того, відповідно до ст. 607 ЦК України зобов'язання припиняється неможливістю його виконання у зв'язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає.

Згідно зі ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів (ст. 617 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи, позивача вважає, що підставою для припинення зобов'язань за кредитним договором є отримання ним внаслідок дій представників ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» психічного розладу та другої групи інвалідності, внаслідок чого він втратив джерело доходів та не має можливості виконати умови кредитного договору. При цьому, надані позивачем медичні документи, а саме довідка МСЕК та направлення на госпіталізацію до психіатричної лікарні свідчать, що позивачу після укладення кредитного договору у зв'язку з психічним захворюванням призначено другу групу інвалідності, що в свою чергу дозволяє працевлаштування.

Відповідно до п.4 ч.3 ст. 129 Конституції України однією з засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень ч.3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи, що під час розгляду справи не встановлено жодного з порушень закону з боку відповідача при укладанні кредитного договору, при цьому, приймаючи до уваги, що при укладенні оспорюваного договору позивачу були відомі усі викладені в ньому умови та не існувало ніяких інших підстав, які б примусили позивача прийняти ці умови на вкрай невигідних для себе умовах, оскільки на спростування даних тверджень стороною позивача не надано будь-яких доказів, а також приймаючи до уваги, що підстав для припинення зобов'язань позивача за кредитним договором не встановлено, суд вважає, що законні підстави для визнання недійсним кредитного договору № 23-05-И/09, укладеного 09.08.2005 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 відсутні, а тому відмовляє у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 3, 8, 10, 11, 57-61, 79, 88, 208, 209, 212-215, 218, 293, 294, 296 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2, про визнання кредитного договору недійсним.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м.Києва шляхом подачі апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м.Києва протягом 10 днів з дня проголошення рішення, а особами, які не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: