ухвала

іменем україни

30 серпня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Червинської М.Є., Іваненко Ю.Г., Маляренка А.В., Кадєтової О.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет застави, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 14 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») звернулось з позовом, свої вимоги обґрунтовуючи тим, що 07 листопада 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та відповідачем ОСОБА_7 було укладено договір про надання споживчого кредиту, з внесеннями та доповненнями, згідно з умовами якого останньому було надано кредит в сумі 500 000,00 грн зі сплатою за користування кредитними коштами в розмірі 13 % річних та з остаточним поверненням 07 листопада 2016 року.

На забезпечення своєчасного та повного виконання ОСОБА_7 своїх зобов'язань за договором, 07 листопада 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_6 було укладено договір застави транспортного засобу № 96769, згідно з умовами якого, у разі невиконання або неналежного виконання позичальником та/або заставодавцем своїх зобов'язань за кредитним договором, банк має право звернути стягнення на предмет застави та за його рахунок задовольнити свою вимогу.

З огляду на те, що відповідачі свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконали, ПАТ «УкрСиббанк» просив задовольнити позовну заяву в повному обсязі.

Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 12 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 14 липня 2016 року,позов Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет застави, задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 07.11.2007 в розмірі 177 291 грн 53 коп., у тому числі: 151 515 грн 80 коп. - сума заборгованості за кредитом, 20 724 грн 34 коп. - сума заборгованості за процентами за користування кредитом, 3 583 грн 10 коп. - сума пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, 1 468 грн 29 коп. - сума пені за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» у відшкодування судових витрат суму судового збору у розмірі 1 772 грн 92 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «УкрСиббанк» просить скасувати судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет застави та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

В іншій частині судові рішення не оскаржуються та касаційним судом не переглядаються (ч. 1 ст. 335 ЦПК України).

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги частково та відмовляючи у задоволенні вимоги про звернення стягнення на предмет застави, суди попередніх інстанцій виходили з того, що заставна вартість предмета застави транспортного засобу становить 1 045 497,00 грн, а сума заборгованості за кредитним договором становить 177 291,53 грн, що не є співмірною із сумою заборгованості за кредитним договором, а тому відсутні правові підстави для звернення стягнення на предмет застави.

Проте з таким висновком суду апеляційної інстанції у повній мірі погодитися не можна.

Відповідно до положень ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Зміст ухвали суду апеляційної інстанції передбачено в ст. 315 ЦПК України, в якій, зокрема, зазначаються: узагальнені доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі; встановлені судом першої інстанції обставини; мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався; у разі відхилення апеляційної скарги зазначаються мотиви її відхилення.

Таким вимогам закону судове рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Як установлено судами попередніх інстанцій, 07 листопада 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_7 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, з внесеннями та доповненнями, згідно з умовами якого, останньому було надано кредит у розмірі 500 000,00 грн, зі сплатою за користування кредитними коштами 13 % річних.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 07 листопада 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_6 був укладений договір застави транспортного засобу № 96769, а саме: автомобіля марки Porsh, номери агрегатів: двигун № НОМЕР_1, кузов № НОМЕР_2, згідно з яким у разі невиконання або неналежного виконання позичальником та/або заставодавцем своїх зобов'язань за кредитним договором, банк має право звернути стягнення на предмет застави та за його рахунок задовольнити свої вимоги.

Відповідно до виписки за особовим рахунком від 07 листопада 2007 року, ПАТ «УкрСиббанк» свої зобов'язання перед ОСОБА_7 виконав належним чином, надав останньому грошові кошти у розмірі 500 000,00 грн.

Згідно із додатковою угодою від 24 липня 2009 року, укладеною між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_7, строк повернення кредиту відповідачем встановлено 07 листопада 2016 року.

Пунктом 4.1 кредитного договору передбачено, що за порушення позичальником термінів погашення будь-яких своїх грошових зобов'язань, передбачених цим договором, зокрема, термінів повернення кредиту (всієї суми або його частини) та/або термінів сплати процентів чи комісій, банк має право вимагати від позичальника додатково сплатити банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позику (кредит) у строк та в порядку, що встановлені договором.

На порушення умов договору відповідач свої зобов'язання належним чином не виконав, у добровільному порядку заборгованість не повернув, у зв'язку з чим станом на 10 листопада 2014 року утворилася прострочена заборгованість за кредитним договором в розмірі 177 291 грн 53 коп., яка складається з суми заборгованості за кредитом - 151 515 грн 80 коп.; суми заборгованості за процентами за користування кредитом - 20 724 грн 34 коп.; сума пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом - 3 583 грн 10 коп.; сума пені за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами - 1 468 грн 29 коп.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст. ст. 10, 11 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Так, ст. 20 Закону України «Про заставу» передбачено, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави.

Згідно з ст. 25 Закону України «Про заставу» якщо при реалізації предмета застави виручена грошова сума перевищує розмір забезпечених цією заставою вимог заставодержателя, різниця повертається заставодавцю.

Отже, законодавством не передбачено такої підстави для відмови в задоволенні позову про звернення стягнення на предмет застави, як неспівмірність заборгованості за основним зобов'язанням з вартістю майна, переданого в заставу в рахунок забезпечення належного його виконання.

Зазначене положення може враховуватися лише в разі, якщо порушенням основного зобов'язання заставодержателю не завдано збитків.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі № 6-340цс15.

Право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК).

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позовів.

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Таким чином, апеляційний суд вищевикладеного належним чином не врахував, на взяв до уваги того, що неспівмірність заборгованості з вартістю майна, не є підставою для відмови банку у реалізації його права на захист шляхом звернення стягнення на предмет застави та дійшов передчасного висновку про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову без з'ясуваннядійсних обставин справи.

За таких обставин ухвалене судом апеляційної інстанції судове рішення в частині відмови у задоволені позову про звернення стягнення на предмет застави не можна вважати законним та обґрунтованим й воно підлягає скасуванню з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України, з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 14 липня 2016 року в частині вимог про звернення стягнення на предмет застави скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий0Головуючий0 Головуючий М.Є. Червинська
Судді: Ю.Г. Іваненко О.В. Кадєтова А.В. Маляренко О.В. Ступак