АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 640/6130/16-ц Головуючий суддя І інстанції Якуша Н. В.
Провадження № 22-ц/790/439/17 Суддя доповідач Малінська С.М.
Категорія: Спори про відшкодування шкоди
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.01.17 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого судді - Малінської С.М.,

суддів: Бровченка І.О., Карімової Л.В.,

за участю секретаря - Кучер Ю.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 07 жовтня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріального збитку,-

встановила:

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення матеріального збитку.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що йому та відповідачу на праві власності належить по 1/2 частині квартири АДРЕСА_1.

Вказує, що між ним та відповідачем фактично склався порядок користування спірною квартирою, проте після 21 липня 2015 року відповідач перешкоджав йому в користуванні належною часткою квартири, факт чого було встановлено в рішенні суду.

Вважав, що оскільки він був позбавлений можливістю користуватися квартирою, але мав обов'язок зі сплати комунальних платежів, то відповідно до ч.1 ст. 1166 ЦК України неправомірними діями відповідача йому були завдані матеріальні збитки.

У зв'язку з чим просив суд стягнути з відповідача матеріальний збиток від сплачених комунальних платежів за період з 01 серпня 2015 року по 31 серпня 2016 року в розмірі 5041,88, витрати по сплаті судового збору в сумі 551 грн. 20 коп., витрати на правову допомогу в сумі 600 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 07 жовтня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу.

З висновком суду першої інстанції про те, що його порушене право підлягає захисту не на підставі ст. 1166 ЦК України, а на підставі ст. ст. 22, 322, 323, 360 ЦК України, ст. ст. 20, 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», положень Закону України «Про теплопостачання» на підставі чого суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки суд при розгляді справи не може виходити за межі позовних вимог, апелянт не погоджується, посилаючись на ст. 214 ЦПК України на положення постанови пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення в цивільних справах».

Апелянт вважає, що якщо суд під час розгляду справи дійшов обґрунтованого висновку про те, що його права порушені відповідачем підлягають захисту на підставі певних норм матеріального права, які не співпали з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням вимог, це не може бути підставою для відмови в задоволенні позову з формальних причин. Наведення в рішенні визначених судом норм права, які свідчать про необхідність задоволення позову, не може розцінюватися як вихід за межі позовних вимог.

Тому ОСОБА_1 просить рішення Київського районного суду м. Харкова від 07 жовтня 2016 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким стягнути на його користь з ОСОБА_2 витрати по квартирній платі в сумі 554,24 грн. та опаленню - 2599,72 грн., усього 3153,96 грн., за період з 1 липня 2015 року по 01 вересня 2016 року, коли відповідач перешкоджав його користуванню квартирою АДРЕСА_1.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з'явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами.

Згідно зі ст. ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Судовим розглядом встановлено, що з 01.01.2015 року було відкрито додатковий особовий рахунок на квартиру АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_1 (а.с.45).

Крім того, судом досліджено рішення Київського районного суду м. Харкова від 11.04.2016 року та рішення Апеляційного суду Харківської області від 29.06.2016 року, з яких вбачається, що дійсно ОСОБА_2 чинив ОСОБА_1 перешкоди в здійсненні ним його права володіння, користування та розпорядження належною йому на праві приватної власності часткою у спірній квартирі з липня 2015 року (а.с.54-61) та 11.08.2016 року постановою державного виконавця було відкрито виконавче провадження про примусове виконання рішення суду в частині усунення ОСОБА_1 перешкод в користуванні 1/2 частиною квартири шляхом вселення у вказане приміщення.

Вказане вище свідчить про те, що з липня 2015 року до 11.08.2016 року ОСОБА_1 не міг самостійно користуватися своєю часткою майна.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач долучив до матеріалів справи копії квитанцій про сплату ним за своїм особовим рахунком платежів за квартирну плату та опалення за період з липня 2015 року по серпень 2016 року на загальну суму 5041,88 грн.

На запит суду, КП «Жилкомсервс» та КП «Харківські теплові мережі» надали відомості про нараховані та сплачені платежі за особовим рахунком НОМЕР_1, відкритого на ім'я ОСОБА_1, з яких вбачається, що за житлово-комунальні послуги за період з 01.07.2015 року п 01.09.2016 року позивачу було нараховано 554 грн. 24 коп. , сплачено 675 грн. 88 коп. (переплата складає 121,64 грн.); за теплопостачання нараховано 2599,72 грн., сплачено 4366 грн. (переплата складає 1766,28 грн.).

Судом також було встановлено, що порівнюючи суми пред'явлених вимог та суми реально нарахованих до сплати платежів є різними, і їх різниця становить 1887,92 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 901, 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до загальних умов виконання зобов'язання, установлених ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства, недотримання таких вимог призводить до порушення зобов'язань.

Як слідує зі ст. 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Дана стаття встановлює презумпцію обов'язку власника, в т.ч. співвласника нести всі витрати, пов'язані з утриманням належного йому майна. До таких витрат належать витрати, пов'язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпеченням збереження його властивостей тощо. Такий обов'язок власника є похідним від належних йому як абсолютному володарю правомочностей володіння, користування та розпорядження майном. Невиконання власником свого обов'язку по утриманню (експлуатації) своєї власності може створювати шкоду для інших осіб.

Договором або законом обов'язок з утримання майна власника може бути покладено на іншу особу. Таким чином, законом або договором тягар по утриманню може бути тимчасово перекладений на інших сторін, але з покладенням на власника обов'язку відшкодувати їм понесені витрати.

Судом не встановлено наявність інших договірних обов'язків співвласників по утриманню майна - даної квартири, а тому суд приходить до висновку про існування спільного зобов'язання щодо утримання нерухомого майна відносно кожного співвласника відповідно до відкритих на їх ім'я особистих рахунків.

Посилаючись на норми ст. ст. 360 ЦК України, ст. ст. 20, 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» суд першої інстанції дійшов висновку, що витрати на утримання будинку та прибудинкової території, аналогічно як і витрати на опалення житла є об'єктивно необхідні для належного функціонування спільного майна та збереження його експлуатаційних якостей, які відповідно до статті 360 ЦК визначаються як витрати на управління, утримання і збереження спільного майна та покладаються на співвласника відповідно до його частки у праві спільної часткової власності або нарахованих платежів на його особистий рахунок.

Судом встановлено, що позивач сплачував платежі за своїм особистим рахунком, тобто виконував свій обов'язок, який передбачений Законом, останній добровільно звернувся до КП «Жилкомсервіс» із заявою про розподіл особового рахунку і почав вносити відповідні платежі. При цьому в квартирі не проживав, відповідач до нього з вимогою розподілити особовий рахунок не звертався і до того часу самостійно сплачував комунальні платежі.

Посилаючись на положення норм ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач не надав належних та допустимих доказів в розумінні ст. ст. 58, 59 ЦПК України на підтвердження встановлення того, що відповідачем були вчинені протиправні дії та які саме, що призвели до того, що позивач вимушений був нести витрати на утримання належного майна, як і не надано докази наявності вини у діях відповідача та причинного зв'язку між діями відповідача та негативними для позивачами наслідками. Позивач з власної ініціативи здійснював витрати, пов'язані з утриманням нерухомого майна, що є його обов'язком, тому вони не можуть розцінюватись як завдана матеріальна шкода, оскільки не відповідають змісту поняття "матеріальні збитки" в розумінні статей 22, 1166 ЦК України. З інших підстав вимоги про відшкодування шкоди, завдані відповідачем через не користування ним своїм житлом, позивач не заявляв. У зв'язку із чим суд першої інстанції дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитися не може з наступних підстав.

Відповідно до ст. 119 ЦПК України позовна заява повинна містити: 1) найменування суду, до якого подається заява ; 2) ім'я (найменування) позивача і відповідача, а також ім'я представника позивача, якщо позовна заява подається представником, їх місце проживання (перебування) або місцезнаходження, поштовий індекс, номери засобів зв'язку, якщо такі відомі; 3) зміст позовних вимог; 4) ціну позову щодо вимог майнового характеру; 5) виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; 6) зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину, наявність підстав для звільнення від доказування; 7) перелік документів, що додаються до заяви.

Отже, положення ст. 119 ЦПК України не вимагають від позивача надавати правове обґрунтування позовних вимог з посиланням на норми права.

Згідно з п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин і яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, саме на суд покладається обов'язок встановити, яка правова норма підлягає застосуванню до даних правовідносин.

Стаття 360 ЦК України зобов'язує співвласника відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном.

Із змісту ст. 360 ЦК України вбачається що, якщо один із співвласників відмовиться брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно й вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутися до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети. При цьому вказана стаття має на увазі витрати, об'єктивно необхідні для належного функціонування спільного майна, тобто для підтримання його технічних, санітарно-гігієнічних, екологічних, ергономічних та естетичних характеристик будинку, які визначають його експлуатаційні якості.

Згідно зі ст. ст. 20, 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» - розмір плати за житлово-комунальні послуги, за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій розраховується і встановлюється виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Особливості регулювання правовідносин у сфері теплопостачання встановлено Законом України «Про теплопостачання» та також свідчить про те, що послуги з постачання теплової енергії спрямовані не тільки на створення необхідних умов для осіб, які проживають у жилих приміщеннях, а і на збереження санітарно-гігієнічних та ергономічних характеристик житла, які визначають його експлуатаційні якості (підтримання теплового режиму, оптимального рівня вологості тощо).

Оскільки згідно відомостей КП «Жилкомсервіс» та КП «Харківські теплові мережі» за період з 01 липня 2015 по 01 вересня 2016 року позивачу було нараховано за житлово-комунальні послуги 554,24 грн., а фактично сплачено 675,88 грн., тобто переплата складає 121,64 грн.; за теплопостачання нараховано 2599,72 грн., а фактично сплачено 4366 грн., тобто переплата - 1766,28 грн.

Таким чином, по квартирній платі та теплопостачанню позивачу було нараховано 3153,96 грн., а фактично сплачено 5041, 88 грн., тобто різниця між фактично сплаченими та нарахованими платежами по квартирній платі та теплопостачанню становить: 5041,88 грн. - 3153,96 грн. = 1887,92 грн.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що є підстави для часткового задоволення позовної заяви та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат по квартирній платі та опаленню в загальному розмірі 3153,96 грн. за період з 01 серпня 2015 року по 01 вересня 2016 року.

За таких обставин, відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції, підставою для чого, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, є порушення норм матеріального права, і ухвалити нове рішення, яким позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріального збитку - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по квартирній платі в сумі 554,24 грн. та опаленню - 2599,72 грн., а всього - 3153,96 грн. за період з 01 серпня 2015 року по 01 вересня 2016 року.

Стосовно вимог про стягнення з ОСОБА_2 судових витрат слід зазначити наступне.

Згідно частин першої, третьої та п'ятої статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються інваліди I та II груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів.

Оскільки відповідач ОСОБА_2 є інвалідом ІІ групи, а тому звільнений від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях, у стягненні з нього судового збору в розмірі 551,20 грн. за подання позовної заяви та 606,32 грн. за подання апеляційної скарги слід відмовити.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Тому, у стягненні з ОСОБА_2 600 грн. витрат на правову допомогу необхідно відмовити, оскільки матеріали справи не містять доказів сплати і розрахунку годин участі особи, яка надавала правову допомогу, відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Керуючись ст. ст. 88, 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, п. 3 ч. 1 ст. 309, ст. 313, ч. 2 ст. 314, ст. ст. 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 07 жовтня 2016 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріального збитку - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по квартирній платі в сумі 554 (п'ятсот п'ятдесят чотири) гривні 24 копійки та опаленню в сумі 2599 (дві тисячі п'ятсот дев'яносто дев'ять) гривень 72 копійки, а всього - 3153 (три тисячі сто п'ятдесят три) гривні 96 копійок за період з 01 серпня 2015 року по 01 вересня 2016 року.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий -

Судді :