Єдиний унікальний номер: 448/943/16-ц
Провадження № 2/448/18/17
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

23.01.2017 року Мостиський районний суд Львівської області в особі:

головуючого - судді Борисенко В.В.

при секретарі - Рушеляк Г.С.,

з участю позивача - ОСОБА_1,

відповідачки - ОСОБА_2,

представника відповідачки - ОСОБА_3,

третьої особи - ОСОБА_4,

представника Мостиської РДА - Онохової О.В.,

розглянувши у відкритомусудовому засіданні в залі суду в м. Мостиська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 з участю третіх осіб - Мостиської районної державної адміністрації як органу опіки й піклування та ОСОБА_4, про усунення перешкод у здійсненні дідом своїх прав щодо виховання онуки, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, яким просить суд з метою належного виховання і гармонійного розвитку дитини усунути перешкоди у здійсненні ним, як дідом, своїх прав щодо виховання онуки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, визначивши наступний спосіб участі діда у вихованні онуки: щорічний спільний відпочинок за місцем проживання діда, що за адресою: АДРЕСА_1, з 01 червня по 31 серпня включно без присутності відповідачки.

Заявлені вимоги мотивував тим, що син перебував у шлюбі з відповідачкою, від якого у них народилася донька - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. До 16.06.2014 року його син з невісткою та онукою проживали за адресою: АДРЕСА_1, де за цією адресою проживає він та його дружина (однак в іншому будинку). Стверджував, що 16.06.2016 року відповідачка з онукою ОСОБА_6 поїхала до своїх батьків, що проживають в АДРЕСА_2, домовившись із його сином, що такий за ними приїде за ними пізніше (під час чергової літньої відпустки). Однак з середини липня 2014 року відповідачка різко перервала з ними зв'язок (вимкнула телефон, не брала трубку, сама не телефонувала) без жодних на те пояснень, а згодом подала також позов про розлучення з його сином.

Зазначав, що ні він, ні його дружина не втручалися в сімейне життя синової сім'ї, поважаючи їх особисте життя. Однак зі свого боку вони старалися допомогти у всіх життєвих ситуаціях, зокрема: добудували для них окремий житловий будинок і допомагали його облаштуванню; попри поважний вік та хронічні хвороби робили «левову частку» садово-городніх робіт, заготовляли для них консервацію; оскільки він (позивач) має авто, регулярно забезпечував їх автотранспортом; постійно робили для них дрібні покупки (хліб, молоко, побутова хімія).

Вказував, що з народження онуки ОСОБА_6 всі його та дружини зусилля були спрямовані на допомогу в догляді та вихованні онуки, оплачував медикаменти і лікарські послуги, сприяв синові й невістці у всіх питаннях без винятку. Він та його дружина наполегливо дбали про розвиток ОСОБА_6, намагалися прищепити їй почуття прекрасного, любов до природи і навколишнього світу.

Стверджував, що відповідачка перешкоджає спілкуванню йому, як діду, та його дружині, як бабці, з їхньою онукою ОСОБА_6, чим, яка вважає, грубо порушує їхні права на спілкування з дитиною та її виховання. Такі перешкоди полягають у: 1) самочинній і незаконній зміні фактичного місця проживання, а від 30.07.2014 року й місця реєстрації малолітньої дитини. Вважає, це головною перешкодою його спілкування з онукою та його участі у її вихованні, бо дитина проживає за 1000 км від нього, що унеможливлює постійний контакт з дитиною; 2) категоричному небажанні відповідачки допустити будь-які контакти між дитиною та рідними дідом та бабою по батьківській лінії (не відповідає на телефонні дзвінки, різко перериває розмови, не дає дитині слухавку під різними приводами: «дитина не хоче говорити», «дитина бігає», «дитині шкодять телефонні розмови» тощо); 3) умисному створенні у свідомості дитини вкрай негативного і спотвореного образу батька ОСОБА_4, діда ОСОБА_1 та бабці ОСОБА_7, що має руйнівний вплив на несформовану психіку ОСОБА_6; 4) приниженню і оббріхуванні батька ОСОБА_4, діда ОСОБА_1 та бабці ОСОБА_7 в присутності ОСОБА_6 («жлоби», «вампіри», «психічно хворі люди» тощо); 5) постійному прагненні стерти з пам'яті ОСОБА_6 позитивні спогади, пов'язані з її Батьківщиною - Дніпром, батьківським домом, дідом ОСОБА_1, бабцею ОСОБА_7 (за твердженням відповідачки «… у моєї дитини тільки один дід та одна бабця»), безперервному психологічному тиску на дитину з метою подавити будь-яке бажання контактувати з ними.

В процесі розгляду справи в суді стороною позивача неодноразово уточнювались позовні вимоги. Так, 15.09.2016 року позивачем зменшено позовні вимоги, а саме такий просив суд з метою належного виховання та гармонійного розвитку дитини усунути перешкоди у здійсненні ним, як дідом, своїх прав щодо виховання онуки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, визначивши наступний спосіб участі діда у вихованні онуки: щорічний спільний відпочинок за місцем проживання діда, що за адресою: АДРЕСА_1, з 01 серпня по 31 серпня та з 01 березня по 10 березня включно у присутності відповідачки (до досягнення дитиною шестирічного віку), а з моменту досягнення дитиною шестирічного віку - без присутності відповідачки.

23.01.2017 року позивач вдруге зменшив позовні вимоги, а саме - просив суд з метою належного виховання та гармонійного розвитку дитини усунути перешкоди у здійсненні ним, як дідом, своїх прав щодо виховання онуки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, визначивши наступний спосіб участі діда у вихованні онуки: щорічний спільний відпочинок за місцем проживання діда, що за адресою: АДРЕСА_1, з 15 серпня по 30 серпня та з 05 березня по 10 березня включно у присутності відповідачки (до досягнення дитиною шестирічного віку), а з моменту досягнення дитиною шестирічного віку - без присутності відповідачки.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні останні уточнені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задоволити з підстав, викладених в поданій ним позовній заяві.

Відповідачка ОСОБА_2 та її представник в судовому засіданні проти позову (уточнених позовних вимог) заперечили в повній мірі та просили суд відмовити в задоволенні даного позову за безпідставністю. Відповідачка стверджувала, що не відповідають дійсності обставини, що вона намагається перешкодити контактам дитини з батьком чи дідусем, зокрема по телефону, оскільки через непосидючість та в силу чотирьохрічного віку доньки важко заставити таку тривалий час розмовляти по телефону. Натомість неодноразово просила колишнього чоловіка (третю особу у справі) забезпечити технічну можливість спілкування ОСОБА_6 з ним та його родичами по інтернет-ресурсах, на що такий погоджувався, однак до цього часу нічого не зробив. Заперечувала факт умисного спотворювання свідомості доньки стосовно відношення такої до батька, діда та бабці (батьків колишнього чоловіка). Вважає такі твердження надуманими та необґрунтованими. Крім того, однозначно заперечувала вимогу відвідувати діда без участі її, як матері, оскільки таке грубо порушує права дитини, а також її права, так як дитина даного віку є нерозривно зв'язана з матір'ю, її розлука з матір'ю бодай на день може травмувати психіку дитини, привести до сильного стресу. Разом з тим наголошувала, що при досягненні донькою хоча б десятилітнього віку, вона не заперечуватиме щодо відвідування дитиною свого батька, діда чи бабці на нетривалий час (два-три тижні), а при бажанні дитини і на більш тривалий час. Додатково зазначала, що вона твердо переконана, що після поїздки доньки за місцем проживання позивача по справі, дитини їй просто не віддадуть.

Третя особа у справі - ОСОБА_4 в судовому засіданні вказав, що останні уточнені позовні вимоги підтримує в повній мірі.

Представник третьої особи - Мостиської РДА, як органу опіки та піклування, в судовому засіданні вказала, що діючи в інтересах дитини, дійсно заперечує проти позову, так як вважає, що категорично неможливим аби дитина в такому віці відлучалася від матері, оскільки таке може негативно вплинути на саму дитину, і вважає, що питання, яке є предметом спору, може розглядати по досягненню дитиною відповідного віку. Натомість на даному етапі вважає, що такі вимоги порушуватимуть інтереси дитини. Крім того зазначала, що за час перебування на розгляді справи позивач міг скористатися тим аби навідатись до онуки, однак жодного разу цього не зробив. Що стосується третьої особи ОСОБА_4, як батька дитини, то такий неодноразово звертався до органу опіки та піклування з метою встановлення порядку спілкування з його малолітньою донькою ОСОБА_6. Дане питання розглядалось неодноразово. Батько дитини постійно просив внести певні зміни в розпорядження голови РДА, оскільки в першому розпорядження ОСОБА_4 просив щоденний контакт з дитиною тривалістю 30 хв. у будь-який спосіб - телефон, Skype чи інші технічні засоби для спілкування, якими він сам зобов'язувався дитину забезпечити. Однак як було встановлено комісією при виїзді за адресою проживання дитини, жодними засобами дитину так і не забезпечено, у відповідачки є звичайний телефон, який інтернету не підтримує. Внаслідок чого було внесено зміни в порядок та години спілкування з дитиною.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, суд дійшов висновку відмовити в задоволенні даного позову, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст.51 Конституції України та ст.5 СК України держава охороняє сім'ю, дитинство, материнство, батьківство, забезпечує охорону прав матері та батька, створює умови для зміцнення сім'ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини.

У відповідності до положень ст.ст.11, 12 Закону України «Про охорону дитинства» № 2402-III від 26.04.2001 року (з наступними змінами та доповненнями), кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 перебувала в зареєстрованому шлюбі з сином позивача - ОСОБА_4 (третьою особою у справі), який розірвано згідно рішення Мостиського районного суд Львівської області від 17.12.2015 року. Від даного шлюбу у них народилася одна дитина - донька ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

В період шлюбу подружжя з донькою ОСОБА_6 проживало за адресою: АДРЕСА_1, а після розірвання шлюбу дитина залишилася проживати разом з відповідачкою у її батьків за адресою: АДРЕСА_2.

Спір між сторонами виник з тих причин, що позивач, як дідусь по батьковій лінії, на даний час вважає себе позбавленим можливості безперешкодного спілкування з власною онукою ОСОБА_6, що розцінює як грубе порушення своїх прав щодо його участі у вихованні онуки. Зокрема сторона позивача стверджує, що відповідачкою штучно створена перешкода, яка полягає в тому, що дитина жила в повноцінній сім'ї, в мирі та злагоді, мала всі необхідні умови для розвитку, та відповідачка, забравши дитину за 1000 км від батька, дідуся та бабці, штучно створила їм перешкоду в спілкуванні з нею та належному її вихованні. Позивач наголошував, що він десятки разів дзвонив відповідачці з метою почути онуку, однак в такому йому було відмовлено.

Згідно положення ст.257 СК України баба, дід, прабаба, прадід мають право спілкуватися зі своїми внуками, правнуками, брати участь у їх вихованні. Батьки чи інші особи, з якими проживає дитина, не мають права перешкоджати у здійсненні бабою, дідом, прабабою, прадідом своїх прав щодо виховання внуків, правнуків. Якщо такі перешкоди чиняться, баба, дід, прабаба, прадід мають право на звернення до суду з позовом про їх усунення.

Згідно ст.263 СК України спір щодо участі баби, діда, прабаби, прадіда, брата, сестри, мачухи, вітчима у вихованні дитини вирішується судом відповідно до статті 159 цього Кодексу.

Дана стаття регламентує права баби, діда, прабаби, прадіда на виховання внуків та правнуків. До змісту права на виховання внуків і правнуків законодавець також включає право на спілкування з ними. Це свідчить про те, що процес виховання дитини, тісно пов'язаний із спілкуванням з нею.

Положення ст.159 СК України (у відповідності до якої за аналогією розглядаються і спори щодо участі у вихованні дитини дідом чи бабцею) передбачає, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров'я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. За заявою заінтересованої сторони суд може зупинити виконання рішення органу опіки та піклування до вирішення спору. У разі ухилення від виконання рішення суду особою, з якою проживає дитина, суд за заявою того з батьків, хто проживає окремо, може передати дитину для проживання з ним. Особа, яка ухиляється від виконання рішення суду, зобов'язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Однак в даному випадку, суд не вправі брати до уваги твердження сторони позивача, що відповідачкою через розірвання шлюбу з ОСОБА_4 (третьою особою) та проживання в батьківському будинку з донькою відноситься до штучно створених нею перешкод, оскільки відповідачка вправі самостійно обирати собі місце проживання. Крім того, з рішення Мостиського районного суду Львівської області від 17.12.2015 року видно, що відповідачка ОСОБА_2 та її колишній чоловіка ОСОБА_4 обоє дійшли згоди, що їхній шлюб слід розірвати.

Чинне законодавство надає фізичній особі свободу у вирішенні питання про вибір місця проживання. Водночас встановлюються винятки, коли особа сама не вправі обирати собі місце проживання самостійно. Так, згідно ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Крім того, суд наголошує, що шлюб - це сімейний союз, де слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім'ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Розірвання шлюбу ж засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків.

Відтак, на думку суду, є цілком оправданими факти, що відповідачка переїхала до батьківського дому і що дитина залишилася проживати разом із нею, як з матір'ю.

Що стосується перешкод у спілкуванні дідуся з онукою, суд дійшов до наступного висновку.

Найголовнішим у вирішенні судом даного роду спору є насамперед максимально можливе врахування інтересів дитини при поставленні такого рішення.

Принцип 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року регламентує, що малолітня дитина не повинна, окрім випадків, коли мають місце виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Судом встановлено, що дитина має повноцінних батьків, які фізично та психічно здорові, обоє освітчені та офіційно працевлаштовані, ведуть адекватний здоровий спосіб життя (без зловживань алкогольними напоями чи наркотичними засобами). Після розірвання шлюбу такі узгодили, що дитина проживатиме з матір'ю, а батькові у відповідності до розпорядження голови Мостиської РДА Львівської області (№ 223 від 20.04.2016 року) визначено спосіб участі у спілкування та вихованні малолітньої доньки ОСОБА_6, а саме - щомісячно упродовж 3 - 4 днів (підряд чи по-окремо) у робочі дні з 17:00 год. до 20:00 год., а у вихідні - з 10:00 год. до 20:00 год. за попереднім погодженням з матір'ю дитини, у присутності такої або її близьких родичів.

Батьку ОСОБА_4 (третій особі у справі) не чиняться перешкоди щодо спілкування з його донькою ОСОБА_6. Крім того, за відповідачкою судом не встановлено жодних компрометуючих її особу чинників.

Відтак, судом не встановлено обставин, які б «брутально порушували право дитини на сімейне виховання», а тому в даному випадку суд не вбачає нагальної потреби переїзду онуки до дідуся на тривалий час для здійснення ним виховання онуки.

Натомість суд вважає за необхідно роз'яснити, що у відповідності до вимог ст.257 СК України, баба та дід мають право спілкуватися зі своїми внуками, брати участь у їх вихованні та батьки чи інші особи, з якими проживає дитина, не мають права перешкоджати у здійсненні бабою та дідом своїх прав щодо виховання внуків, так як реалізація цього права абсолютно не залежить від стану батьків дітей: навіть якщо батьки дітей розлучені, не проживають разом, не спілкуються між собою, то це не впливає на право діда і баби спілкуватися зі своїми внуками і брати участь у їх вихованні.

Однак, якщо виховання дітей для батьків є їх обов'язком, то для діда і бабці - це не обов'язок, а право, так як зі змісту вказаної правової норми випливає, що законодавець закріплює лише право на виховання та спілкування. Відповідного ж обов'язку у Кодексі не закріплено. Очевидно вказаний обов'язок ґрунтується, у першу чергу, на нормах моралі.

Як було встановлено судом, позивачка не заперечує щодо спілкування діда з онукою, однак не згідна, щоб її розлучали з донькою в такому віці дитини, коли вона нерозривно пов'язана з матір'ю і розлука таких може негативно вплинути на психіку дитини, завдати їй стресу; не згідна також проводити щорічно свою відпустку в супроводі дитини до м. Дніпра, де їй доведеться жити в готелі, що суттєво негативно відіб'ється на її сімейному бюджеті (так як змоги для таких витрат у неї немає). Згідна, аби дідо навідувався до дитини по місцю її проживання. Згідна, аби дитина по досягненню десятилітнього віку змогла навідуватися до діда чи бабці без участі матері на термін два-три тижні, а при бажанні дитини і на більш тривалий термін. В силу сучасних можливостей спілкування (телефон, Skype чи інші технічні засоби для спілкування) відповідачка не заперечує щодо спілкування дитини з дідом чи бабцею, просила забезпечити їм (дитині та діду) таку можливість, яку батько дитини ОСОБА_4 зобов'язувався надати, але не надав.

Таким чином підсумовуючи все вищенаведене, всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з'ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, суд дійшов висновку відмовити в задоволенні даного позову, оскільки такого вимагають інтереси чотирьохлітньої дитини ОСОБА_6.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.3, 10, 11, 60, 209, 212 - 215, 218 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 з участю третіх осіб - Мостиської районної державної адміністрації як органу опіки й піклування та ОСОБА_4, про усунення перешкод у здійсненні дідом своїх прав щодо виховання онуки, - відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Львівської області через Мостиський районний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СуддяВ.В. Борисенко