АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Владичана А.І.

суддів: Височанської Н.К., Міцнея В.Ф.

секретар Скакун К.В.

з участю представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самосійних вимог Служби у справах дітей Новоселицької районної державної адміністрації Чернівецької області, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з житлового будинку, за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 09 вересня 2016 року,

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самосійних вимог Служби у справах дітей Новоселицької районної державної адміністрації Чернівецької області, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з житлового будинку.

Свої вимоги обґрунтовувало тим, що 09 червня 2009 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № Е/V092915, згідно якого позичальнику було надано кредит у розмірі 285 711 євро 21 цента зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18% на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення кредиту 06 червня 2019 року.

В забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_3 за вказаним кредитним договором 18 червня 2009 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки № Е/V092915, відповідно до умов якого ОСОБА_1

___________________________________________________________________

22ц/794/48/2017 р. Головуючий у І інстанції Ляху Г.О.

Категорія: 27 Суддя-доповідач Владичан А.І.

надав в іпотеку майно, а саме: будинок, розташований по АДРЕСА_1 та 2 земельні ділянки загальною площею 0,4375 га в АДРЕСА_1, яке належить йому на праві власності.

У зв'язку з неналежним виконанням зобов'язань за кредитним договором у відповідача ОСОБА_3 станом на 15 грудня 2014 року наявна заборгованість по кредитному договору у розмірі 430 854,37 євро, що по курсу НБУ становить 8 453 362 грн 74 коп., з яких: 27040,52 євро заборгованість за кредитом; 257 166,41 євро заборгованість за процентами за користування кредитом; 126 118,43 євро заборгованість по пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; 12 ,74 євро штраф (фіксована частина), 20516,27 євро штраф (процентна складова).

Відповідач ОСОБА_3 у добровільному порядку борг не повертає.

Згідно заяви про уточнення позовних вимог (а.с. 83-85) позивач просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № Е/V092915 у розмірі 430 854,37 євро звернути стягнення на житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами та земельні ділянки шляхом продажу вказаного предмету іпотеки з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно,з отриманням кадастрового номеру земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення позивачем всіх передбачених нормативними-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки;

виселити відповідачів ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 з житлового будинку по АДРЕСА_1. Стягнути судові витрати.

Рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької області від 09 вересня 2016 року позов задоволено частково.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором № Е/V092915 від 09 червня 2009 року, яка станом на 15 грудня 2014 року складається з основної суми кредиту в розмірі 27040 євро 52 цента, процентів в розмірі 257166 євро 41 цент, пені в розмірі 2 474 443 грн 60 коп, фіксованої частини штрафу в розмірі 249 грн 95 копю та процентної складової штрафу в розмірі 402 528 грн 22 копб, і в цілому за офіційним курсом НБУ становить 8453362 грн 74 коп., звернуто стягнення на житловий будинок з господарськими та побутовими спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 та земельні ділянки загальною площею 0,4375 га, з яких 1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, 2 для ведення особистого селянського господарства, що розташовані в АДРЕСА_1, шляхом їх продажу ПА КБ «Приватбанк» із застосуванням процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону України «Про іпотеку», з укладанням від свого імені, як іпотекодержателя, договору купівлі-продажу з іншою особою покупцем, з усіма правами продавця без необхідності отримання для продажу будь-якого іншого окремого уповноваження іпотекодавця, за початковою ціною, яка встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час виконання рішення суду.

В решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 3654 грн.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням в частині відмови у виселенні відповідачів ПАТ КБ «Приватбанк» подало апеляційну скаргу, в якій вважає, що рішення в оскаржуваній частині є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норми матеріального і процесуального права, за недоведеністю обставин, що мають значення та невідповідності висновків суду обставинам справи.

В своїй апеляційній скарзі апелянт просить скасувати рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 09 вересня 2016 року в частині відмови у виселенні відповідачів та ухвалити нове рішення про задоволення позову в цій часині. В решті рішення залишити без змін.

Свої доводи мотивує тим, що судом не встановлено наявність чи відсутність у відповідачів іншого жила окрім предмету іпотеки, чи дійсно вони проживають за адресою предмета іпотеки та чи виселення з предмету іпотеки порушує права відповідачів на житло.

Відповідно до вимог ст.ст. 109, 114 ЖК УРСР у переліку громадян, яким повинно бути надано інше жиле приміщення, відсутні особи, відносно яких ухвалені рішення про звернення стягнення на нерухоме майно та яким має надаватись інше постійне житло.

Вказує, що суд керувався ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР, яка регламентує питання користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду, водночас як предмет іпотеки є приватною власністю відповідача. Крім того, зазначена норма права покладає на суд обов'язок визначити у рішенні інше постійне жиле приміщення, яке має бути надано відповідачу, а не покладає такого обов'язку на сторін у справі.

Суд не з'ясував та не перевірив наявність вільних приміщень з фондів жила для тимчасового проживання у районі мешкання відповідачів, безпідставно поклавши тягар доказування з даного приводу на позивача.

Апелянт вважає, що реєстрація осіб у предметі іпотеки є порушенням умов цивільно-правового договору та ст. 629 ЦК України і зняття таких осіб з реєстраційного обліку є захистом прав іпотеко держателя.

Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції.

Ст. 213 ЦПК встановлено те, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, тобто суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, повинен вирішити справу згідно із законом, ухваливши рішення на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті та справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог у частині наявності заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки. Разом з тим, оскільки іпотечне майно не було придбано за рахунок кредитних коштів, позовні вимоги про виселення відповідачів не підлягають до задоволення.

Колегія суддів вважає, що висновки суду є правильними, оскільки ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному дослідженні наявних у справі доказів та на основі повно і всебічно з'ясованих обставинах, вірно застосовано до правовідносин, що склалися, норми матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що 09 червня 2009 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № Е/V092915, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 285 711 євро 21 цента зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18% на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення кредиту 06 червня 2019 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором №Е/V092915 від 18 червня 2009 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки (а.с. 15-18 Т.1), відповідно до умов якого, у випадку неповернення ОСОБА_3 кредиту, позивач набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки, який є власністю ОСОБА_1, а саме: будинок, розташований по АДРЕСА_1 та 2 земельні ділянки загальною площею 0,4375 га в с. Топорівці Новоселицького району.

Згідно наданого позивачем розрахунку у зв'язку з неналежним виконанням зобов'язань станом на 15 грудня 2014 року у відповідач ОСОБА_3 існує заборгованість перед позивачем за кредитним договором у розмірі 430 854,37 євро.

12 вересня 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до відповідачів з письмовою вимогою про їх виселення в добровільному порядку (а.с. 9 Том №1).

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Згідно із ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до ч. 1 ст. 39 зазначеного Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду, крім іншого, зазначаються загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Відмовляючи в задоволенні позову про виселення відповідачів, суд першої інстанції виходив з того, що предметом іпотеки придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, а, отже, виселення відповідачів без надання іншого житла суперечить вимогам закону.

Такий висновок суду є правильним.

Згідно із ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Частиною першою ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселенні всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та часини третьої статі 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Судом встановлено, що житловий будинок, який є предметом іпотеки, не було придбано за рахунок кредитних коштів.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке не придбане за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення частини другої статті 39 та/або частини першої статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і частини другої статті 109 ЖК УРСР.

Отже, за змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), який є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду.

При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 2 вересня 2015 року у справі № 6-1049цс15.

Звертаючись до суду з позовом, позивач не зазначив іншого постійного житлового приміщення, куди відповідачі повинні бути виселені з іпотечного житла, оскільки спірний будинок не був придбаний за рахунок кредитних коштів.

Згідно довідки Топорівської сільської ради Новоселицького району Чернівецької області, наданої на запит апеляційного суду, відповідачі не забезпечені іншим житлом, крім житлового будинку по вул. Володівській, № 31 в с. Топорівці, яке є предметом іпотеки. На балансі сільської ради немає житла, що надається громадянам, які відповідно до закону потребують соціального захисту.

Зазначене також підтверджується інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 від 26.01.2017 року, згідно з якими за відповідачами не зареєстровано будь-яке інше житло.

Встановлено, що спірне майно надано в забезпечення кредиту в іноземній валюті, проте загальна площа нерухомого житлового майна становить 336,20 кв.м., що є більшою за встановлену законом площу іпотечного житла, щодо якої застосовується вказаний Закон, а тому судом першої інстанції правомірно не застосовано вимоги Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 3 червня 2014 року № 1304-VII.

Враховуючи викладене доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права. Рішення суду ухвалено відповідно до норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування по доводам апеляційної скарги не має.

Керуючись ст.ст. 307, 308 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 09 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді: