Провадження № 2/522/3556/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2017 року Приморський районний суд м. Одеси

у складі: головуючого судді: Бойчука А. Ю.

при секретарі Іскрич В. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про визнання права особистої приватної власності та за обєднаним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

До суду звернувся ОСОБА_1 із позовом до ОСОБА_2, та відповідно до останньої редакції позовних вимог просив визнати квартиру АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_1.

При цьому посилаючись на те, що 07 лютого 2012 року позивачем була придбана квартира АДРЕСА_1. Вказана квартира була придбана у період шлюбу з ОСОБА_2, проте ця квартира набута у власність за особисті кошти позивача, в зв'язку з чим є особистою приватною власністю.

Позивач зазначає, що не має можливості у повному обсязі реалізувати право власності на цю квартиру, оскільки вона була придбана у період шлюбу.

Вказані обставини стали підставою для звернення позивача до суду із відповідним позовом.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 10.01.2017 року вказану цивільну справу було обєднано в одне провадження з цивільною справою №522/21172/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.

Згідно позовних вимог ОСОБА_2 просила суд поділити спільне сумісне майно подружжя, визнавши за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на 1/2 частку квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2.

В обгрунтування позовних вимог зазначила, що вказане вище майно було набуто сторонами по справі в період шлюбу, належить подружжю на праві спільної сумісної власності та підлягає поділу між учасниками спільної сумісної власності, подружжям, у рівних ідеальних частках по ? частки кожному, оскільки зазначене майно набувалося сторонами по справі за рахунок спільних сімейних грошових коштів та спільними зусиллями сімї.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що первісний позов підлягає задоволенню, а в задоволенні позову ОСОБА_2 слід відмовити з наступних підстав.

27 серпня 2011 року між ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище - Романтєєва) ОСОБА_3 та ОСОБА_1, був зареєстрований шлюб, зареєстрований другим Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис №293.

07.02.2012 року придбана квартира АДРЕСА_3, яка зареєстрована на імя ОСОБА_1, загальною вартістю 546 054,00 грн., що підтверджується копією договору купівлі-продажу посвіченого приватним нотаріусом Оеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрованого в реєстрі за №170 07.02.2012 року.

03.10.2013 - у позивача та відповідача народився спільний син ОСОБА_5. Що підтверджується копією свідоцтва про народження, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі, актовий запис № 9705.

Шлюб між сторонами було розірвано на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11.10.2016 року .

Відповідно до Витягу про державну реєстрацію прав, власником квартири АДРЕСА_1 на праві приватної власності належить ОСОБА_6.

Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Як зазначено у правовій позиції, висловленій Верховним Судом України в постанові від 16 грудня 2015 року при розгляді справи №6-2641цс15, статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Суд також керується правоою позицією Верховного Суду України по справі № 6-612цс15. Так, норми СК України у статях 57,60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Зазначені норми права припускають існування факту права спільної сумісної власності подружжя щодо кожної речі, набутої у шлюбі, незалежно від тієї обставини, хто є набувачем за договором, забудовником будівлі, та на чиє ім'я було зареєстровано право власності на таку річ. Презумпція права спільної сумісної власності існує доти, доки у суді не доведено інше кимось із подружжя.

Як вбачається із матеріалів цивільної справи, придбано квартиру АДРЕСА_1 , під час перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у шлюбі, що свідчить про те, що в силу ст. 368 ЦК України та ст. 60 СК України вищезазначене нерухоме майно являється спільним майном подружжя.

Однак відповідного висновку дійшов ВСУ при розгляді справи №6-2641 цс 15 про поділ майна подружжя, а саме, в черговий раз, було підтверджено сформовану правову позицію щодо незастосування презумпції права спільної сумісної власності подружжя на майно, придбане в шлюбі. Тобто, сам по собі факт придбання майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів пава спільної сумісної власності подружжя.

В постанові від 07 вересня 2016 року, справа № 6-801 цс 16, Верховний суд України дійшов до висновку, що у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а ч. 2 ст. 10 ЦПК України передбачає, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ч. 3 ст.10 та ч. 1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Так, на підтвердження того, що спірну квартиру ОСОБА_1 придбав на особисті кошти до матеріалів справи долучено наступні письмові докази:

банківська виписка з особового рахунку ОСОБА_1 №2635.3.805826.004 у AT ІМЕКСБАНК, відповідно до якої у період з 14.12.07 р. по 16.03.09 р. підтверджується наявність депозиту у розмірі 70 000,00 гри.;

банківська виписка з особового рахунку ОСОБА_1

№2620.3.805826.004 у AT ІМЕКСБАНК, відповідно до якої у період з 28.03.07 р. по 30.04.09 р. підтверджується обіг грошових коштів (нарахування заробітної плати та зняття) на загальну суму 48 743.71 дол. США:

банківська виписка з особового рахунку ОСОБА_1

№2630.3.005826.007 у AT ІМЕКСБАНК, відповідно до якої у період з 14.08.08 р. по 16.02.09 р. підтверджується наявність депозиту у розмірі 14 000,00 дол. США.

банківські виписки на підтвердження наявності у ОСОБА_1 депозиту у ПАТ АБ ПІВДЕННИЙ на суму 30000,00 дол. США у період з 03.12.10 р. по 03.06.11 р.; на підтвердження отримання заробітної плати на особистий рахунок у ПАТ АБ ПІВДЕННИЙ у період з 24.03.09 р. по 26.08.11 р. на загальну суму 45 355,00 дол. США.

Офіційне походження зазначених коштів підтверджується довідкою ПП «Альфа -навігейшн від 07.03.16 р. (копія наявна в матеріалах справи) щодо того за якими контрактами працював ОСОБА_1 в компанії WALLEM GMBH & CO.KG при посередництві ПП «Альфа -навігейшн, а саме:

SOLVIKEN SECOND ENGINEER 07/05/2015 31/10/2015

SOLVIKEN SECOND ENGINEER 26/05/2014 10/01/2015

SOLVIKEN SECOND ENGINEER 15/01/2014 21/04/2014

SOLVIKEN SECOND ENGINEER 09/04/2013 17/09/2013

VOGE DIGNITY SECOND ENGINEER 12/08/2012 09/01/2013

SOLVIKEN SECOND ENGINEER 20/03/2012 22/05/2012

KRONVIKEN SECOND ENGINEER 08/09/2011 16/01/2012

SOLVIKEN SECOND ENGINEER 19/07/2011 19/08/2011

SOLVIKEN THIRD ENGINEER 28/07/2010 16/10/2010

SOLVIKEN THIRD ENGINEER 10/09/2009 19/11/2009

SOLVIKEN THIRD ENGINEER 19/04/2009 04/07/2009

Таким чином позивачем доведено суду, сплату грошових коштів та вищезазначені факти сторонами у справі не спростовано.

Суд критично ставиться до доводів представника ОСОБА_2, що наявність нотаріально посвідченої згоди на купівлю квартири №65 по вулиці Сонячній у м. Одесі ОСОБА_1, є підтвердженням того, що грошові кошти, які витрачаються ОСОБА_1 є спільною сумісно власністю подружжя, як це зазначено за текстом згода, оскільки до повноважень нотаріуса при вчиненні вказаної нотаріальної дії входило посвідчення факту згоди ОСОБА_2 на здійснення її чоловіком правочину купівлі-продажу квартири, а не визначення джерела походження грошових коштів. Тобто, однозначно стверджувати, що наявність вказаної згоди є підтвердженням того, що кошти, за які було придбано спірну квартиру є спільною сумісно власністю подружжя неможливо, оскільки дане питання входить до предмету доказування по даній справі. Та вказані доводи не знайшли свого підтвердження під час дослідження судом матеріалів справи та наданих сторонами доказах.

Щодо показань свідка ОСОБА_7, які на думку ОСОБА_2 є підтвердженням того, що відповідач приймала фінансову участь у купівлі спірної квартири, шляхом позики їх у своїй матері суд зазначає наступне.

Згідно до ст. ст. 57-59 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Тобто, показання свідка ОСОБА_7 щодо переачі грошових коштів не підтверджують факту фінансової участі ОСОБА_2 у придбанні спірної квартири.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу. 3 огляду на вказану норму закону вбачається, що гроші за які згодом було придбано квартиру - є особистими коштами ОСОБА_1.

Разом з цим, відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до п.24 постанови ВСУ від 21.12.2007 №11 не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

З огляду на вказані норми чинного законодавства, вбачається, що хоча вказана квартира і була придбана під час шлюбу, проте гроші на її придбання належали особисто ОСОБА_1, як наслідок і квартира, належить останнньому на праві особистої приватної власності.

Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Станом на сьогоднішній день, у позивача з відповідачем склались протилежні погляди на розпорядження вказаною квартирою, що зумовлене не визнанням відповідачем права особистої приватної власності на квартиру, що в свою чергу позбавляє позивача можливості вільно реалізовувати своє право власності.

Відповідно до ст.392 ЦК Українивласник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Вказаний спосіб захисту полягає в констатації перед третіми особами факту приналежності позивачу права власності на вказану квартиру, що в свою чергу дає можливість вільно реалізовувати належні їй права як власника.

З огляду на наведене, суд доходить висновку, що позивач довів в суді свої позовні вимоги.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.2 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального та сімейного законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 368, 369, 372 ЦК України, ст. ст. 60, 61, 63, 69 СК України, ст. ст. 7, 8, 10, 15, 209, 212-215, 223, 294 ЦПК України,суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати квартиру АДРЕСА_4 особистою приватною власністю ОСОБА_1.

В задоволенні зістрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, яки брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя : А. Ю. Бойчук