Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

11 вересня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області ц складі:

головуючого-судді: Мацунича М.В.,

суддів: Джуги С.Д., Куштана Б.П.

з участю секретаря: Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 24 травня 2017 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, де третьою особою без самостійних вимог на предмет спору є Дубрівська сільська рада про визнання права власності на спадкове майно,

встановила:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся у суд з указаним позовом, посилаючись на те, що 14 травня 2008 року помер його батько ОСОБА_2, який на випадок своєї смерті заповіту не залишав. Внаслідок смерті відкрилася спадщина, яка складається із 2-х земельних ділянок та житлового будинку з господарськими спорудами в с. Дубрівка, вул. Центральна, 107. Інші спадкоємці ОСОБА_2 та ОСОБА_3 нотаріально посвідченими заява визнали, що спадщину за померлим не прийняли та не заперечили проти її оформлення за позивачем. Постановою нотаріуса від 27.09.2016 року відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, що унеможливлює її оформлення в позасудовому порядку та змушує його звернутися до суду із даним позовом.

Посилаючись на викладене просив суд визнати за ним в порядку спадкування за законом право власності на: домоволодіння в с. Дубрівка, вул. Головна, 107; земельну ділянку з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,19 га в с. Дубрівка, яка належала ОСОБА_2 згідно державного акут серії ІІ-ЗК №042027 від 05.03.2001 року; земельну ділянку з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, площею 0,41 га в с. Дубрівка, яка належала ОСОБА_2 згідно державного акту серії ІІ-ЗК №042027 від 05.03.2001 року.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 травня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позову. В обґрунтування скарги ОСОБА_1 посилається на те, що будинок було збудовано до 01.07.2004 року, а тому державна реєстрація прав на нього не вимагалася.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Як вбачається з матеріалів справи 14.05.2008 року помер ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ФМ №061370 (а.с.7).

За життя ОСОБА_2 заповіту від свого імені не складав, що підтверджується довідкою Дубрівської сільської ради від 09.09.2016 року (а.с.11).

Спадкоємцями за законом першої черги за померлим є: дружина ОСОБА_3, син ОСОБА_2, син ОСОБА_1, які на момент смерть ОСОБА_2 проживали разом з ним (а.с.12).

З державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ЗК №042027 від 05.03.2001 року вбачається, що ОСОБА_4 на праві приватної власності належали дві земельні ділянки в с. Дубрівка: площею 0,19 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та площею 0,41 га для ведення особистого селянського господарства (а.с.20).

Також згідно довідки Дубрівської сільської ради від 14.09.2016 року ОСОБА_2 був забудовником будинку №107 по вул. Центральна в с. Дубрівка. Рік забудови 1986 (а.с.12).

Зазначене узгоджується з технічним паспортом на зазначене домоволодіння, в якому наявні: схематичний план земельної ділянки, план житлового будинку (підвал та 2 поверхи), експлікація площ до плану будинку та характеристика будівель і господарських споруд, в якій зокрема вказано, що житловий будинок збудовано в 1986 році.

Таким чином, вищезазначені дві земельні ділянки та домоволодіння входять до складу спадщини за померлим ОСОБА_2

Постановою приватного нотаріуса Ужгородського РНО ОСОБА_5 від 27.09.2016 року відмовлено ОСОБА_3, ОСОБА_2 і ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок за померлим - 14.05.2008 року ОСОБА_2 Причина відмови відсутність правовстановлюючих документів на будинок (а.с.22).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що житловий будинок не був належним чином оформлений за життя ОСОБА_2, а тому не може бути обєктом спадкування. Щодо земельних ділянок, суд констатував, що такі належним чином оформлені за ОСОБА_2 та є обєктом спадкування, однак мотивів відмови в задоволенні позовної вимоги щодо земельних ділянок судове рішення не містить.

Однак, із даним висновком не може в повній мірі погодитись колегія суддів з наступних підстав.

Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Частиною з ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Статтею 1218 ЦК встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на обєкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч. 3. ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обовязкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мінюсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав, а тому, посилання суду з приводу не входження будинку (рік побудови 1986) до складу спадщини через не оформлення прав на нього є помилковим.

Також слід зазначити, що порядок оформлення права власності на обєкти нерухомого майна, на які відсутні акти прийняття їх в експлуатацію, наведено в ДБН А3.1-3-94 «Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів» та в листі Державного комітету України з будівництва та архітектури від 23 березня 1999 року № 12/5-126, в якому, зокрема, розяснюється:

оформлення свідоцтва на право власності на обєкти, які були закінчені будівництвом після 05 серпня 1992 року і на цей час не прийняті в експлуатацію, проводиться тільки за наявності актів прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями державними приймальними або державними технічними;

по обєктах, що збудовані до 05 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови КМУ від 05 серпня 1992 року № 449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається БТІ.

Таким чином, оскільки спірний будинок збудований до 05 серпня 1992 року, то прийняття його в експлуатацію не вимагалося.

За таких обставин, враховуючи, що будинок збудовано на земельній ділянці, яка належить спадкодавцю та зважаючи на наявність технічного паспорту на даний будинок, такий не може вважатися самочинним будівництвом, а відтак, входить до складу спадщини.

Тобто, висновок суду щодо відмови у задоволенні позовної вимоги про визнання права власності на домоволодіння в порядку спадкування є помилковим.

У той же час, колегія суддів зазначає наступне, що спадкоємців першої черги за померлим ОСОБА_2 є троє і всі вони прийняли спадщину в силу приписів ч. 3 ст. 1268 ЦК України.

При цьому, колегія суддів не бере до уваги дві нотаріально посвідчені заяви ОСОБА_3 та ОСОБА_2 від 08.11.2016 року в яких вказано, що спадщину після смерті ОСОБА_2 вони не приймали (а.с.23, 24), оскільки факт неприйняття спадщини спадкоємцем не може посвідчуватися в нотаріальному порядку. Прийняття чи неприйняття спадщини спадкоємцем встановлюється у відповідності до приписів ч.ч. 3, 4 ст. 1268, ст. 1269 ЦК України.

Оскільки в даному випадку ОСОБА_3 та ОСОБА_2 прийняли спадщину автоматично в силу приписів ч. 3 ст. 1268 ЦК України, то подача таких заяв до нотаріуса в жодному разі не може спростовувати факт прийняття ними спадщини за померлим (а.с. 12, 13, 38 і 39).

Також, дані заяви не можна розцінювати як відмову від прийняття спадщини в розумінні ст. 1273 ЦК України, оскільки: по-перше в заявах прямо про це не йдеться, а по-друге така відмова можлива лише протягом шестимісячного строку для прийняття спадщини. Тобто, дані заяви ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не створюють жодних правових наслідків, а відтак не беруться судом до уваги.

Таким чином, оскільки спадщину прийняли троє спадкоємців першої черги за законом, то позивач має право лише на 1/3 частини спадкового майна, в тому числі й домоволодіння.

Стосовно спадкування двох земельних ділянок колегія суддів зазначає наступне.

Як розяснено в п. 23 Постанови Пленуму ВССУ від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» - за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

Право власності за ОСОБА_2 на дві земельні ділянки оформлено у встановленому законодавством порядку, позаяк наявний державний акт серії ІІ-ЗК №042027 від 05.03.2001 року.

При цьому, Постановою від 27.09.2016 року нотаріусом відмовлено лише у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок. В даній постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії жодним чином не йдеться про дві вищезазначені земельні ділянки.

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що позивач не позбавлений можливості оформити свої спадкові права на вказані земельні ділянку в позасудовому (нотаріальному) порядку, а відтак, вимога про визнання права власності в порядку спадкування на дві земельні ділянки задоволенню не підлягає.

Виходячи з встановлених обставин, та згідно приписів ст. 309 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

А звідси, керуючись вимогами статей 307, 308, 313, 314, 315 і 319 ЦПК України, апеляційний суд,

рішив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1, задоволити частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 24 травня 2017 року скасувати та ухвалити по справі нове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1.

Визнати за ОСОБА_1 у порядку спадкування за законом право власності на 1/3 частину домоволодіння за адресою Ужгородський район, с. Дубрівка, вул. Центральна, 107, що складається з житлового будинку під літ. А; літньої кухні під літ. Б; сараю під літ. В; навісу під літ. Г; гаражу під літ. Д; вбиральні під літ. Е; сараю під літ. Ж та огорожі під №№ 1 8.

У задоволенні решти позовних вимог, відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання ним законної сили.

Суддя-доповідач

Судді