АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ[1]

07 вересня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого - Кирилюк Г.М.

суддів: Рейнарт І.М., Волошиної В.М.

при секретарі Синявському Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за заявою Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою представника Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» - Фіногєєва ВолодимираМихайловича на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 19 липня 2017 року,

встановила:

У червні 2017 р. Публічне акціонерне товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з заявою про видачу виконавчих листів на виконання рішення постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 03 березня 2017 року у справі №Д-01/16 за позовом ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 19 липня 2017 року у задоволенні заяви про видачу виконавчих листів на примусове виконання рішення третейського суду відмовлено.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою, представник ПАТ «Дельта Банк» звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить її скасувати та задовольнити заяву про видачу виконавчих листів на примусове виконання рішення третейського суду.

Свої доводи обґрунтовує тим, що судом першої інстанції неправильно застосував Закон України «Про захист прав споживачів», ст. 389-5, 360-7 ЦПК України та не надав оцінку тому, що правові висновки Верховного Суду України у справі №6-856 цс15, №6-1716цс15, №6-2712цс15, №6-2892цс15, №6-2630цс15 суперечить змісту п.14 ст.6 Закону України «Про третейські суди». Вважає, що справою щодо захисту прав споживача є справа за позовом самого споживача.

В судовому засіданні представник ПАТ «Дельта Банк» - Фіногєєв В.М. просив апеляційну скаргу задовольнити.

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника заявника, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 06 квітня 2011 рок у між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №395/ФКВ-07, відповідно до умов якого банк надає позичальнику у тимчасове користування на умовах повернення, строковості, платності, забезпеченості та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 85 491,21 грн. на споживчі потреби на строк до 05 жовтня 2016 року, на умовах, визначених договором.

Пунктом 7.1 вказаного договору передбачено, що всі спори та вимоги, які виникають при виконанні цього договору чи у зв'язку з ним або випливають з нього, вирішуються Постійно діючим Третейським судом при Асоціації українських банків.

Рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 03 березня 2017 року позов ПАТ «Дельта Банк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість по кредитному договору на загальну суму 44 834 грн. 37 коп. та витрати по сплаті третейського збору в сумі 975 грн. 92 коп.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 19 липня 2017 року в задоволенні заяви ПАТ «Дельта Банк» про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду відмовлено з тих підстав, що справа, у якій прийнято рішення, не була підвідомча третейському суду відповідно до закону.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду.

Так, відповідно до п.2 ч.1 ст.389-10 ЦПК України суд відмовляє у видачі виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду, якщо справа, у якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону.

Статтею 5 Закону України «Про третейські суди» передбачено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди.

Статтею 6 Закону України «Про третейські суди» визначено категорії справ, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, розгляд яких заборонений третейськими судами.

Законом України «Про внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» частину першу статті 6 Закону України «Про третейські суди» доповнено пунктом 14, згідно якого третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Зазначений Закон набрав чинності 12 березня 2011 року.

Отже, на час укладання кредитного договору та на час розгляду справи Закон України «Про третейські суди» містив заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 2 вересня 2015 року у справі №6-856цс15, оскільки заявник є споживачем послуг банку, спір виник щодо заборгованості за кредитом, третейському суду в силу положень пункту 14 частини 1 статті 6 Закону України «Про третейські суди» така справа не підвідомча.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі №6-1716цс 15 від 11 листопада 2015 р., відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди» (частину першу статті 6 цього Закону доповнено пунктом 14 згідно із Законом № 2983-VI від 3 лютого 2011 року) третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, зокрема, справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

За частиною першою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Системний аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку, що правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і під час виконання такого договору, відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди», незважаючи на наявність третейського застереження в договорі, не можуть бути предметом третейського розгляду, оскільки цим Законом від 3 лютого 2011 року виключено з компетенції третейського суду вирішення спорів щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Незалежно від предмета та підстав спору, а також незважаючи на те, хто звернувся з позовом до суду (банк або інша фінансова установа чи споживач), на правовідносини, що виникають зі споживчого кредиту, поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».

Аналогічних висновків Верховний Суд України дійшов у справах від 27 січня 2016 р. №6-2712 цс15 та №6-2892 цс15, від 03 лютого 2016 р. № 6-2630цс15.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що справа про стягнення заборгованості за кредитним договором не була підвідомча третейському суду, що є підставою для відмови у видачі виконавчого листа згідно п.2 ч.1 ст. 389-10 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що третейський суд розглядав спір про захист прав банку, а не спір щодо захисту прав споживача є необґрунтованими.

Відмежування цивільних правовідносин за участю споживачів від правовідносин за участю інших суб'єктів здійснюється на підставі визначення правової форми їх участі в конкретних правовідносинах.

А тому, незалежно від предмета і підстав позову та незважаючи на те, хто звертається з позовом до суду (банк або інша фінансова установа чи споживач), на правовідносини, що виникають зі споживчого кредиту, поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».

Суд першої інстанції всебічно і об'єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив ухвалу, що відповідає вимогам закону.

Оскільки ухвала суду постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для її скасування.

Керуючись ст.303, 304, 307, 312, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

Ухвалила:

Апеляційну скаргупредставника Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» - Фіногєєва ВолодимираМихайловича відхилити.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 19 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді

Справа №755/9186/17

Апеляційне провадження № 22-ц/796/9864/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Чех Н.А.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Кирилюк Г.М.