АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 вересня 2017 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Левенця Б.Б.

- Борисової О.В.

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_3 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 29 березня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 про захист прав споживача та визнання договору недійсним, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 29 березня 2017 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_3 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 про захист прав споживача та визнання договору недійсним.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Дарницького районного суду м. Києва від 29 березня 2017 року скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, при неповному з'ясуванні фактичних обставин справи, а висновки суду обставинам справи не відповідають. Суд не звернув уваги на те, що ОСОБА_4 є не адвокатом, а фізичною особою - підприємцем, тобто, без отримання від нього довіреності на своє ім'я, не може здійснювати будь-які процесуальні дії як представник, що свідчить про те, що підписаний сторонами договір не набрав чинності та не вступив у дію, так як довіреність на ім'я ОСОБА_4 ним видана не була. Вважає помилковим висновок суду про те, що при підписанні договору про надання правової допомоги він був обізнаний та належно усвідомлював всі його умови, так як вказаний договір було підписано ним безпосередньо в залі суду, вже після початку судового засідання, та жодного примірника договору йому для ознайомлення надано не було. Вважає, що такі обставини, які передували підписанню договору, підтверджують відсутність дійсного волевиявлення його, як позивача у справі, на укладення цього договору саме в такій редакції, а дії відповідача в даних обставинах свідчать про його недобросовісність та спрямовані на введення в оману. Посилався на те, що оспорюваний правочин в дійсності не був спрямований на настання реальних наслідків, обумовлених ним, оскільки без отримання довіреності відповідач не міг здійснювати представництво інтересів позивача, що свідчить про порушення положень ст. 203 ЦК України при укладенні договору. Суд не надав належної оцінки його доводам про те, що договір про надання правової допомоги порушує принцип добросовісності і призводить до істотного дисбалансу прав та обов'язків сторін, що також свідчить невідповідність його змісту положенням ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 ОСОБА_9 повністю підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_4 проти доводів апеляційної скарги заперечував, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням вимог закону, а доводи апеляційної скарги є безпідставними.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 24 вересня 2015 року між ОСОБА_3 та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_4 укладено договір про надання правової допомоги, відповідно до умов якого, відповідач зобов'язувався представляти інтереси позивача в Дарницькому районному суді м. Києва, Апеляційному суді м. Києва у справі про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати та моральної шкоди, для чого виконавець має право самостійно готувати, підписувати та подавати процесуальні документи в інтересах замовника, надавати пояснення суду, ставити запитання учасникам процесу, тощо.

Згідно пунктів 6.1, 6.2 зазначеного договору, договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами 24 вересня 2015 року та закінчується моментом виконання виконавцем всіх обумовлених завдань в інтересах замовника, але не раніше 24 вересня 2016 року.

Як вбачається з матеріалів справи, заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 23 грудня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до Ритуальної служби спеціалізованого комунального підприємства «Київський крематорій», директора Ритуальної служби спеціалізованого комунального підприємства «Київський крематорій» ОСОБА_7, третя особа голова профспілкового комітету Ритуальної служби спеціалізованого комунального підприємства «Київський крематорій» ОСОБА_8 про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди у справі № 753/18819/15-ц відмовлено.

Також в провадженні Дарницького районного суду м. Києва перебувала цивільна справа № 753/18815/15-ц за позовом ОСОБА_3 до Ритуальної служби спеціалізованого комунального підприємства «Київський крематорій», ОСОБА_7 про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку, майнової та моральної шкоди.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 02 червня 2016 року провадження у справі № 753/18815/15-ц за позовом ОСОБА_3 до Ритуальної служби спеціалізованого комунального підприємства «Київський крематорій», ОСОБА_7 про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку, майнової та моральної шкоди закрито на підставі ст. 174, п. 3 ч. 1 ст. 205 ЦПК України, в зв'язку надходженням до суду заяви позивача про відмову від позову.

Після скасування вказаної ухвали суду Апеляційним судом м. Києва та направлення справи для продовження розгляду, ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 02 вересня 2016 року провадження у справі № 753/18815/15-ц було повторно закрито на підставі ст. 174, п. 3 ч. 1 ст. 205 ЦПК України, в зв'язку з поданням позивачем заяви про відмову від позову.

Звертаючись до суду з позовом до фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 про захист прав споживача та визнання договору про надання правової допомоги недійсним, ОСОБА_3 посилався на недобросовісну поведінку відповідача при підписані договору та введення ним позивача в оману щодо його істотних умов, що в сукупності призвело до укладення договору, про реальний зміст якого він, як позивач, не був обізнаний. Крім того, положення договору не відповідають умовам Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки створюють істотний дисбаланс між правами і обов'язками сторін договору, так як позивач наділений лише обов'язками, а відповідач лише правами.

Відмовляючи ОСОБА_3 в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач добровільно та на власний розсуд підписав договір в такій редакції, таким чином погодившись з його умовами, зокрема, і щодо покладених на сторін обов'язків, меж їх відповідальності, порядку оплати послуг та терміну дії договору, а тому відсутні підстави вважати умови цього договору несправедливими в розумінні положень Закону України «Про захист прав споживачів». Також не встановлено обставин, які б свідчили про те, що договір укладено внаслідок введення позивача в оману, а тому відсутні підстави для визнання його недійсним в порядку ст. 230 ЦК України.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції в повній мірі відповідає наявним в матеріалах справи доказам та вимогам закону, а доводи апеляційної скарги правильність висновків суду не спростовують, з наступних підстав.

Так, стаття 626 ЦК України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Стаття 627 ЦК України закріпила, що, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. (стаття 628 ЦК України)

Відповідно до положень ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ст. 642 ЦК України, відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Як встановлено в ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Стаття 230 ЦК України закріпила, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_3 підписав Договір про надання правової допомоги від 24 вересня 2015 року без будь-яких зауважень та застережень, що свідчить про надання ним своєї повної та безумовної згоди на укладення договору саме в такій редакції.

Будь-яких обґрунтованих посилань на існування об'єктивних причин, які перешкоджали підписати договір про надання правової допомоги до судового засідання у справі та отримати його примірник від ОСОБА_4 після укладення договору, для ознайомлення з його змістом, позивачем не зазначено.

Жодних інших доказів, які б свідчили про те, що сторони попередньо домовилися укладати договір на інших умовах та ОСОБА_4 вказані умови було безпідставно та без попереднього погодження з позивачем змінено, тобто, введено позивача в оману, матеріали справи також не містять.

З огляду на вказане, враховуючи, що в ході розгляду справи не було встановлено існування обставин, які б свідчили про те, що договір про надання правової допомоги від 24 вересня 2015 року було підписано ОСОБА_3 за відсутності його волі на його укладення та внаслідок введення його в оману щодо обставин, які мають істотне значення, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність визначених ст.ст. 215, 230 ЦК України підстав для визнання цього договору недійсним.

За змістом ст. 18 Закону України «Про захист прав споживача» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: звільнення або обмеження юридичної відповідальності продавця (виконавця, виробника) у разі смерті або ушкодження здоров'я споживача, спричинених діями чи бездіяльністю продавця (виконавця, виробника); виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір, укладений на невизначений строк із споживачем без повідомлення його про це, крім випадків, установлених законом; установлення невиправдано малого строку для надання споживачем згоди на продовження дії договору, укладеного на визначений строк, з автоматичним продовженням такого договору, якщо споживач не висловить відповідного наміру; установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права визначати відповідність продукції умовам договору або надання йому виключного права щодо тлумачення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов'язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов'язань додержанням зайвих формальностей; встановлення обов'язку споживача виконати всі зобов'язання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права передавати свої права та обов'язки за договором третій особі, якщо це може стати наслідком зменшення гарантій, що виникають за договором для споживача, без його згоди.

Як вбачається з умов договору про надання правової допомоги від 24 вересня 2015 року, останній не містить положень, які призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, оскільки всі передбачені договором зобов'язання ОСОБА_3, зокрема, і в частині, що стосуються покладеної на нього відповідальності за порушення умов договору, перебувають у прямому зв'язку з обов'язком ОСОБА_4 забезпечити вирішення судового спору на користь позивача та залежать від сум коштів, стягнутих судом на користь позивача.

Так як умовами оскаржуваного договору було передбачено, що розмір усіх компенсацій залежить від сум, які отримає позивач у випадку забезпечення ОСОБА_4 вирішення спору на його користь, оскільки за своїм змістом договір не свідчить про включення до нього несправедливих умов, які ставлять замовника послуг в завідомо нерівне становище в порівнянні з виконавцем послуг, та враховуючи, що позивач ОСОБА_3 з умовами договору погодився без будь-яких зауважень чи застережень, про що свідчить його особистий підпис на примірнику договору, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність визначених Законом України «Про захист прав споживачів» підстав для визнання цього договору недійсним.

Посилання апеляційної скарги на те, що в дійсності договір про надання правової допомоги від 24 вересня 2015 року не набрав чинності та не вступив у дію, оскільки ОСОБА_3 не було видано довіреності на ім'я ОСОБА_4, колегія суддів вважає безпідставними, так як вони спростовуються змістом самого договору.

Так, в статті 638 ЦК України вказується, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

В пункті 6.1 договору було встановлено, що цей договір вважається укладеним та набирає чинності з моменту його підписання сторонами - 24 вересня 2015 року.

Тобто, підписавши примірник договору, позивач та відповідач підтвердили, що ними було досягнуто згоди щодо істотних умов договору, а тому, в силу положень 638 ЦК України, договір вважався укладеним з моменту підписання.

При цьому, положення договору не містять умов, які б встановлювали, що момент укладення договору перебуває в будь-якій залежності від видачі ОСОБА_3 ОСОБА_4 нотаріально оформленої довіреності.

З огляду на таке, твердження апелянта про те, що без оформленої на ім'я відповідача довіреності договір не може вважатися належним чином укладеним, є безпідставними.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_3 не був ознайомлений зі змістом договору, так як підписав його вже після початку судового засідання та не отримував від ОСОБА_4 примірника договору для ознайомлення, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач не заперечував, що зустрічався з ОСОБА_4 раніше та обговорював з ним умови договору про надання правової допомоги.

Всі доводи ОСОБА_3 щодо того, що при зустрічі з відповідачем ними узгоджувалися інші умови договору, аніж ті, що становлять зміст договору про надання правової допомоги від 24 вересня 2015 року, ґрунтуються виключно на поясненнях самого позивача та не підтверджені жодними іншими доказами.

Не зазначено позивачем також і причин, які унеможливили отримання ним примірника договору про надання правової допомоги від 24 вересня 2015 року для ознайомлення відразу після його підписання чи в будь-який інший час.

Крім того, як вбачається зі змісту ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі, мають право, зокрема, заявляти клопотання, користуватися правовою допомогою.

Стаття 169 ЦПК України передбачає, що за клопотанням сторони та з урахуванням обставин справи суд може відкласти розгляд справи.

Таким чином, позивач ОСОБА_3, при розгляді судом його справи про поновлення на роботі, мав процесуальне право клопотати перед судом про відкладення її розгляду для отримання можливості скористатися компетентною правовою допомогою, зокрема, і належним чином укласти та підписати договір про надання правової допомоги, а тому, посилання апелянта на те, що він був змушений підписати оскаржуваний договір в судовому засіданні, без ознайомлення з його змістом та без можливості внести до нього будь-які правки, колегія суддів вважає безпідставними.

Твердження апеляційної скарги про те, що спірний договір був укладений шляхом введення позивача в оману щодо дійсної можливості виконання відповідачем всіх своїх зобов'язань, так як без отримання нотаріально посвідченої довіреності ОСОБА_4 не міг вчиняти процесуальні дії в судових засіданнях, хоча такий обов'язок було на нього покладено, не грунтуються на фактичних обставинах справи та вимогах закону, з огляду на наступне.

Так, за змістом ст. 244 ЦК України, представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю.

Стаття 42 ЦПК України визначила, що повноваження представників сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, мають бути посвідчені такими документами: довіреність фізичної особи; довіреність юридичної особи або документами, що посвідчують службове становище і повноваження її керівника; свідоцтво про народження дитини або рішенням про призначення опікуном, піклувальником чи охоронцем спадкового майна.

Таким чином, для належного виконання ОСОБА_4 своїх зобов'язань за договором сторонам необхідно було оформити довіреність на підтвердження повноважень.

Разом з тим, невчинення сторонами таких дій, що могли мати наслідком неможливість належного здійснення ОСОБА_4 повноважень представника в ході розгляду справи в суді, могло призвести до невиконання ним умов договору, проте не свідчить про те, що в момент його укладення не було дотримано положень ст. 203 ЦК України, тобто, що він був укладений з метою введення позивача в оману.

Не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і доводи апеляційної скарги про те, що умови укладеного договору є несправедливими та суперечать положенням Закону Україну «Про захист прав споживачів», оскільки зі змісту оскаржуваного договору вбачається, що покладеним на позивача обов'язкам по наданню правових послуг кореспондується обов'язок виконавця здійснювати представництво інтересів замовника в судах та забезпечити вирішення спору на користь ОСОБА_3.

При цьому, визначення меж відповідальності позивача, як замовника послуг, у випадку невиконання зобов'язань за договором, поставлене в пряму залежність від виконання своїх зобов'язань ОСОБА_4, оскільки за умовами договору будь-яка компенсація підлягає обрахуванню в залежності від отриманих за рішенням суду коштів, лише у випадку прийняття позитивного рішення на користь ОСОБА_3.

При цьому, позивач, який в силу закону є вільним в укладенні договору та визначенні його умов, надав свою згоду на встановлення відповідальності за невиконання договору саме в такому обсязі, про що свідчить проставлений на примірнику договору його підпис.

За таких обставин, відсутні підстави вважати, що умови оскаржуваного договору призводять до істотного дисбалансу прав та обов'язків сторін на шкоду споживачу та є несправедливими.

Інші доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції також не спростовують.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому правові підстави для задоволення апеляційної скарги позивача ОСОБА_3 відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 29 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: