_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/520/4159/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.09.2017

Київський районний суд м.Одеси в складі головуючого судді Бескровного Я.В., при секретарі Маценко В.В. розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі цивільну суду справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_2, про звернення стягнення на предмет іпотеки, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ПАТ «Дельта Банк» звернулось до суду з даним позовом, мотивуючи його тим, що 27.03.2007 року між АКІБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого з усіма правами та обовязками є Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, відповідно до якого Банк надав ОСОБА_2 кредитні кошти у сумі 37 000,00 доларів США, а Позичальник зобовязався повертати одержаний кредит відповідно до умов Кредитного договору.

В забезпечення належного виконання зобовязань Позичальника за Кредитним договором, між Банком та ОСОБА_3 було укладено Іпотечний договір, предметом якого є нерухоме майно, а саме квартира АДРЕСА_1.

Станом на 25.06.2013 року, у звязку з неналежним виконанням договору Позичальником,у ОСОБА_2 виникла заборгованість перед Позивачем за кредитним договором у розмірі 19695,37 доларів США.

Посилаючись на умови кредитного та іпотечного договорів, Закону України «Про іпотеку», ст.ст.386,391,509,514 ЦК України, позивач просив в рахунок виконання зобовязання щодо оплати заборгованості у розмірі19695,37 доларів США, ща за курсом НБУ складає 157425,10 грн. за Договором про надання споживчого кредиту №0 від 27.03.2007р., укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_2, шляхом передачі предмету іпотеки у власність та визнання на нього права власності за ПАТ «Дельта Банк» на підставі іпотечного договору №б/н від 27.03.2007р. укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 і стягнути судові витрати.

В судове засідання представник позивача, відповідач та третя особа не явилися, повідомлялися належним чином про час та слухання справи.

Суд, перевіривши матеріали справи та зібрані в ній письмові докази, приходить до висновку що позовні вимоги не підлягають до задоволення виходячи з наступного.

Як встановленому в судовому засіданні, 27.03.2007 року між АКІБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого з усіма правами та обовязками є Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №0, відповідно до якого Банк надав останній кредитні кошти у сумі 37 000,00 доларів США зі строком повернення до 27.03.2017р. зі сплатою 13,5 % річних.

У забезпечення виконання умов кредитного договору позичальником ОСОБА_2, між Банком та ОСОБА_1 27.03.2007р. укладено договір іпотеки №б/н, предметом якого стала квартира АДРЕСА_3.

На підставі рішення загальних зборів від 27.10.2009р. АКІБ змінило назву на ПАТ «УкрСиббанк».

8.12.2011р. ПАТ «УкрСиббанк» за договором купівлі-продажу прав вимоги за кредитами передало право вимоги за вищевказаним кредитним договором позивачу.

Станом на 25 червня 2013 року, у звязку з неналежною оплатою за Кредитним договором у Позичальника виникла заборгованість перед Позивачем за кредитним договором у розмірі 19695,37 доларів США, що за курсом НБУ складає 157425,10 гривень яка складається з заборгованості за кредитом 12880,10 доларів США, що за курсом гривні НБУ становить 102950,64 гривень; заборгованості за відсотками 6815,27 доларів США, що за курсом НБУ становить 54474,46 гривень.

Відповідно до умов Договору іпотеки (п. 2.1.2), у разі порушення іпотекодавцем обовязків, встановлених цим Договором, іпотеко держатель має право вимагати дострокового виконання боржником зобовязань за кредитним договором, а у разі невиконання боржником цієї вимоги звернути стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до п. 3.2 Договору Іпотеки, позивач може звернути стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або застереження про задоволення вимог іпотекодержавтеля.

Згідно п.4 Договору іпотеки, при зверненні стягнення на предмет іпотеки шляхом застереження про задоволення вимог іпотекодержавтеля, у разі настання, зазначених в п.3.1 Договору обставин, іпотеко держатель надсилає рекомендованим листом іпотекодавцю повідомлення про застосування застереження про задоволення вимог іпотекодержавтеля. У разі застосування передачі предмету іпотеки у власність іпотеко держателя як способу задоволення своїх вимог, право власності переходить до іпотеко держателя з моменту отримання повідомлення.

Положеннями ст. 1 Закону України «Про іпотеку», визначено що іпотека вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотеко держатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Стаття 7 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що за рахунок предмету іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Відповідно дост.12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ст. 33 Закону «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно ч.4 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса.

Згідно із частиною третьою статті 36 Закону України Про іпотеку договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України Про іпотеку.

Згідно з ч. 1ст. 37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Верховний Суд України розглядаючи 30 березня 2016 р. справу № 6-1851цс15 про звернення стягнення на предмет іпотеки висловив свою правову позицію, згідно якої зазначив що при вирішенні даної категорії справ судам слід встановити наявність чи відсутність згоди іпотекодавця на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобовязань, а також здійснення виконавчого напису нотаріусом, як правову підставу для реєстрації права власності іпотекодержателя, якщо такі умови передбачені умовами договору іпотеки.

В матеріалах справи наявний лист (повідомлення) від 15.10.2013р. №8955933_15.10.2013 згідно якого позивач пропонував відповідачу, зокрема, виконати зобовязання та у 30 денний строк погасити наявну заборгованість або передати добровільно у власність позивачу предмет іпотеки (а.с.54).

Однак, суд зазначає, що такий лист (повідомлення) був направлений позивачем за адресою вулиця Деревообробна,8 м.Одеси (а.с.56), тоді як згідно іпотечного договору адреса реєстрації і проживання відповідача - провулок 5-й Деревообробний,8 м.Одеси (а.с.30,35), тобто за іншою адресою, а оскільки у справі немає даних щодо отримання відповідачем цього листа (повідомлень), то суд не приймає його як доказ виконання позивачем вимог п.4.1 Договору іпотеки та передбачених ст.35 Закону України «Про іпотеку».

Беручи до уваги положення іпотечного договору, та відповідну правову позицію Верховного суду України у справі № 6-1851цс15, суд приходить до висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів які б підтверджували прийняття позивачем заходів щодо позасудового врегулювання питання безпосередньо про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом, як то вказано у договорі застереження про задоволення вимог іпотекодержавтеля та не надано відповідних доказів щодо ухилення відповідачами від позасудового врегулювання даного питання.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 та ст. 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови у вимогах позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.112 Сімейного кодексу України, керуючись ст.ст. 10,11,60,212-215 Цивільно-процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Одеської області протягом десяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через суд першої інстанції.

Суддя Бескровний Я. В.