Номер провадження 2/243/438/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«03» січня 2017 року Слов'янський міськрайонний суд Донецької області в складі:

головуючого - судді Хаустової Т.А.,

за участю секретаря судового засідання - Шевченко В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі №19 Слов'янського міськрайонного суду Донецької області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся до Слов'янського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з відповідачем він перебуває у шлюбі з 28 травня 1989 року. Шлюб зареєстровано Виконкомом Білоусівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області, актовий запис №7. Від цього шлюбу мають неповнолітню дитину - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Спільне життя у них не склалося, з жовтня 2014 року в вони спільно не проживають та не ведуть спільного господарства. Спору про розподіл майна та місце проживання дитини не мають, дитина проживає з відповідачкою.

Просить суд шлюб, зареєстрований 28 травня 1989 року Виконкомом Білоусівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області, актовий запис №7, між ним та відповідачем, розірвати та стягнути з відповідача судові витрати по справі.

Позивач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання. В позовній заяві заявив Клопотання про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити (а.с. 2).

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилася, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце проведення судового засідання. 03 січня 2016 року надала до суду Заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги визнає в повному обсязі, проти їх задоволення не заперечує (а.с.13).

Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу підлягають задоволенню з огляду на їх законність та обґрунтованість.

Судом встановлено, що сторони уклали шлюб 28 травня 1989 року, який було зареєстровано Виконкомом Білоусівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області, актовий запис №7 (а.с.6).

Сторони мають неповнолітню дитину: - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджено Свідоцтвом про народження, виданим Виконкомом Білоусівської сільської ради Тульчинського району (а.с. 7).

Сторони у теперішній час шлюбні стосунки не підтримують, спільне господарство ними не ведеться. Тобто, зараз кожний живе своїм окремим особистим життям, ніяким чином не переймаючись проблемами іншого. І таке спільне життя стало для сторін неприйнятним і неможливим.

Таким чином, їх сім'я фактично розпалась, шлюб існує тільки формально і зберегти його неможливо. Надання часу для примирення позивач вважає недоцільним, так як всі можливості зберегти сім'ю вичерпані.

В Постанові Пленуму Верховного суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначається, що при розгляді справ, які виникають у зв'язку з укладенням, припиненням шлюбу, а також з інших сімейних відносин, необхідно виходити з положень Конституції України, норм Сімейного кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Закону України «Про міжнародне приватне право» від 23 червня 2005 року, а також інших нормативно - правових актів, що регулюють сімейні відносини.

Згідно ч. 1 ст. 3 Сімейного кодексу України, сім'я є первинним та основним осередком суспільства.

Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання.

Згідно ст. 56 Сімейного кодексу України, кожна особа має право припинити свої шлюбні відносини.

Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим.

Проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно ч. 1 ст. 113 Сімейного Кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище.

ОСОБА_4 не просить суд відновити дошлюбне прізвище і бажає надалі іменуватися прізвищем «ОСОБА_4».

Таким чином у суду є усі підстави для задоволення позовних вимог та розірвання шлюбу між сторонами, так як подальше спільне життя подружжя та збереження сім'ї неможливе.

У відповідності до п. 35 Постанови №10 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року « Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах»: «вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 88 ЦПК та керуватися тим, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог (частина друга ст. 88 ЦПК)».

Відповідно до п.3 пункту 1 частини 2 ст. 4 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» (з відповідними змінами) з позовної заяви про розірвання шлюбу справляється судовий збір в розмірі 0,4 розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду.

Згідно Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» від 25 грудня 2015 року № 928-VІІІ мінімальна заробітна плата станом на 01 січня 2016 року складала 1378,00 грн.

З матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду з позовом про розірвання шлюбу позивач сплатив судовий збір у сумі 551,25 грн. (а.с. 1).

Суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, а тому з ОСОБА_4 підлягає стягненню на користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі 551,25 грн.

Що стосується відшкодування витрат, понесених позивачем на правову допомогу, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

За ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних із розглядом справи належать витрати на правову допомогу.

У відповідності до п.47 Постанови №10 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року « Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах»

- Право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/ 2013).

Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Порядок надання безоплатної правової допомоги у цивільних справах передбачений у розділі 111 Закону України від 02 червня 2011 року № 3460-У1 «Про безоплатну правову допомогу», положення якого забезпечуватимуться поетапно, починаючи з 01 січня 2015 року.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом ( стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-У1 «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору ( статті 12, 42, 56 ЦПК України).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-У1 «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах»

Так, Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-IY «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» встановлений граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах та зазначено, що розмір компенсації витрат не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій та під час ознайомлення з матеріалами справи у суді.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання правових послуг та інші), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки).

Таким чином для визначення розміру компенсації витрат на правову допомогу стороною повинен бути наданий розрахунок із зазначенням часу, який був витрачений на виготовлення документів правового характеру, а також данні щодо фактично понесених і документально підтверджених витрат на правову допомогу.

Позивачем ОСОБА_3 не надано суду ані Договір про надання правової допомоги, укладений між ним та адвокатом, ані розрахунок із зазначенням часу, який був витрачений на виготовлення документів правового характеру, а лише надано Квитанцію від 13 грудня 2016 року, з якої вбачається, що ОСОБА_3 сплатив 400 грн. адвокату Третьякову П.М. за складання позовної заяви до суду (а.с. 8), тобто вказані витрати повивачем нічим не доведені та документально не обґрунтовані і тому суд приходить до переконання, що в цій частині вимоги позивача не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись Конституцією України, Постановою Пленуму Верховного суду України № 11 від 21 грудня 2007 року, ст.ст. 5-8, 10-15, 74, 77, 82, 88, 107, 130, 174, 208-209, 212-215, 218, ЦПК України, ст.ст. 3, 24, 56, 110, 112, 113 Сімейного Кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу - задовольнити частково.

Шлюб, зареєстрований 28 травня 1989 року Виконкомом Білоусівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області, актовий запис № 7, між ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 - розірвати.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_4 залишити прізвище - «ОСОБА_4».

Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженки с. Богородичне Словянського району Донецької області, РНОКПП НОМЕР_1, яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженця с. Білоусівка, Тульчинського району, Вінницької області, РНОКПП НОМЕР_2, який проживає за адресою: АДРЕСА_1, судовий збір у сумі 551 (п'ятсот п'ятдесят одна) грн. 25 коп.

У задоволенні вимог ОСОБА_3 про відшкодування витрат на правову допомогу - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Донецької області через Слов'янський міськрайонний суд Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня його проголошення. Особи, які брали участь, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення складено у нарадчій кімнаті у єдиному екземплярі.

Головуючий:

суддя Слов'янського

міськрайонного суду Т.А.Хаустова