Апеляційний суд Житомирської області
Справа №285/708/17 Головуючий у 1-й інст. Помогаєв А. В.
Категорія 21 Доповідач Трояновська Г. С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Трояновської Г.С.

суддів: Миніч Т.І., Павицької Т.М.

з участю секретаря судового засідання Кучерявого О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа - державний нотаріус ОСОБА_4, про визнання недійсним договору дарування

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 06 червня 2017 року,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, в якому просила визнати недійсним договір дарування нежитлового приміщення, магазину, по вул. Пушкіна, 3 в м. Новоград-Волинський, посвідченого державним нотаріусом Новоград-Волинської державної нотаріальної контори Житомирської області ОСОБА_4 В обґрунтування позовних вимог зазначала, що рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 15 вересня 2015 року у справі за її позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу стягнуто з останньої на її (ОСОБА_1В.) користь 5000 доларів США, що еквівалентно 107764,50 грн. та 1077,64 грн. сплаченого судового збору. Оскільки ОСОБА_2 в добровільному порядку вказане рішення суду не виконала, 24.11.2016 року вона подала заяву про його примусове виконання, а 01.12.2016 року державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (ВП 52999790). Вказала, що у подальшому їй стало відомо про те, що ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 приміщення магазину за адресою: вул. Пушкіна, 3 у м. Новоград-Волинський, а тому вважає, що даний правочин є фіктивним, оскільки був укладений з метою уникнення звернення стягнення на майно під час виконання вищевказаного рішення суду.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 06 червня 2017 року у задоволенні позову відмовлено. Скасовано заходи забезпечення позову, які були накладені ухвалою суду від 25.04.2017 року у даній справі.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позову виходячи з того, що оспорюваний правочин не є фіктивним. Вказує, що судом не було встановлено фактичного володільця приміщення, фактичного користувача комунальними послугами. Вказує, що сторони договору дарування мали умисел на вчинення фіктивного правочину з метою невиконання рішення суду ОСОБА_2 по сплаті боргу ОСОБА_1

В суді апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_5 апеляційну скаргу підтримала, просила її задовольнити, надала пояснення на підтвердження вимог позивача.

Представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_6 та відповідач ОСОБА_3 проти доводів апеляційної скарги заперечили, надали відповідні пояснення та письмові заперечення.

Третя особа - державний нотаріус Новоград-Волинської державної нотаріальної контори ОСОБА_4 до апеляційного суду не зявився, направив лист, в якому просив розглянути справу без його участі, при винесенні рішення покладався на думку суду.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що фіктивність, як підстава недійсності правочину, в діях відповідачів відсутня.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду відповідає встановленим обставинам справи та нормам матеріального та процесуального права.

Так, звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 зазначала, що оспорюваний договір дарування є фіктивним, оскільки дії сторін під час його укладання не були направлені на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування, а був укладений у зв'язку з небажанням виконувати рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 15 вересня 2015 року, яке набрало законної сили 26.10.2016 року.

За вказаним рішенням стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 5 000 доларів США, що є еквівалентно 107764,50 грн. авансових платежів в рахунок часткової оплати за обладнання та товар, що знаходиться в магазині «Пан плюс Пані», вул. Пушкіна,3 в м. Новоград-Волинський (а.с.8).

Постановою державного виконавця від 24.05.2017 року виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів повернуто без виконання у звязку з відсутністю у боржника майна, на яке можливо звернути стягнення /а.с.80/.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Згідно зі ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом частини п'ятої статті 203 цього Кодексу правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме собою невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року № 6-1873цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам розяснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 25.02.2013 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено попередній договір з передачею авансових платежів, за умовами якого ОСОБА_7 зобовязалась продати ОСОБА_3 приміщення магазину по вул. Пушкіна, 3 в м. Новоград-Волинський. При цьому сторони домовились, що договір купівлі-продажу (основний договір) має бути укладено та нотаріально посвідчено не пізніше 25.02.2023 року, за взаємною згодою договір може бути укладено раніше цієї дати. Сума договору купівлі-продажу має становити 710000 грн., що є еквівалентом 88750 доларів США (а.с.70, 71).

В момент укладання договору покупцем сплачено аванс в сумі 75000 грн /п.2 договору/.

Крім того, покупець зобовязалась сплачувати комунальні платежі за магазин та щомісячно сплачувати кредит ОСОБА_2 у ПАТ «Укрсоцбанк», за договорами №287/1-564 від 07.02.2008 року та №287/1-272 від 04.04.2006 року, залишок яких станом на 25.02.2013 року становив 635000 грн. Суми сплачених платежів будуть вважатись додатковими авансовими платежами, які підлягають зарахуванню при остаточному розрахунку за придбане приміщення. При укладенні договору купівлі-продажу сума, що підлягатиме передачі покупцем продавцеві буде зменшена на суми переданих за цим правочином авансів та суми сплачених платежів за кредитом і має становити на день підписання договору 710 тис. грн./п.3 договору/.

Укладений договір посвідчено державним нотаріусом Новоград-Волинської державної нотаріальної контори Житомирської області ОСОБА_4 (а.с71).

Довідкою, виданою ОСОБА_2 02.06.2017року за №100-07/1879, ПАТ «Укрсоцбанк» підтвердив, що починаючи з 21.02.2013 року, тобто з моменту проведення реструктуризації за кредитними договорами №287/1-564 від 07.02.2008 року та №287/1-272 від 04.04.2006 року і до моменту повного погашення заборгованості, за вказаними кредитними договорами оплату заборгованості здійснювала ОСОБА_3 (а.с. 77). Квитанції банку містять відмітки про внесення кредиту ОСОБА_3 (а.с.74-76).

18.11.2016 р. укладено нотаріально посвідчений договір дарування № 1-967 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, предметом якого є нежитлове приміщення, магазин, по вул. Пушкіна, 3 в м. Новоград-Волинський (а.с. 84, 85).

Того ж дня ОСОБА_2 оформила нотаріально посвідчену заяву компетентним органам тим, кого це стосується про те, що гроші в сумі 710 000грн., що еквівалентно сумі 88 750дол. США, які було отримано нею згідно кредитних договорів (кредитний договір №287/1-272 та кредитний договір №287/1-564) в Новоград-Волинському відділенні ПАТ «Укрсоцбанк» в забезпечення яких було заставлено належне їй нежитлове приміщення, магазин, що знаходиться за адресою: м. Новоград-Волинський, вул. Пушкіна,3 Житомирської області, були сплачені ОСОБА_3 згідно умов попереднього договору з передачею авансових платежів, нотаріально посвідченого 25.02.2013 року за реєстровим №1-85 та одночасно повідомила, що вона не має та в подальшому не буде мати до ОСОБА_3 претензій майнового та фінансового характеру.

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 02.02.2017 року власником нежитлового приміщення магазину загальною площею 67,4 кв.м. у м. Новограді-Волинському, вул. Пушкіна, 3 станом на 18.11.2016 року значиться ОСОБА_3 (а.с.19зв.).

Відповідачем ОСОБА_3 суду надано договір безоплатного користування нежитловим приміщенням від 18.11.2016 року, згідно якого приміщення передано у користування її матері ОСОБА_8 (а.с. 72).

Відтак, судом встановлено намір відповідача ОСОБА_2 здійснити відчуження приміщення магазину та намір відповідача ОСОБА_3 придбати це приміщення, що підтверджується попереднім договором від 25.02.2013 року. На виконання зазначеного договору ОСОБА_3 сплатила кошти власнику магазину ОСОБА_2 та іпотекодержателю ПАТ «Укрсоцбанк».

За умовами попереднього договору сторони досягли згоди про укладання у майбутньому договору купівлі-продажу. Після повного виконання зобовязань покупцем (як стороною попереднього договору), відповідачі дійшли згоди про відчуження приміщення за договором дарування.

Встановивши, що фактично відчуження приміщення магазину не було безоплатним, як це передбачено умовами договору дарування, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про наявність правових підстав вчинення удаваного правочину ( ст.235 ЦК України), що не є тотожним вчиненню фіктивного правочину (ст. 234 ЦК України).

В суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_3 підтвердила, що вчинений між нею та ОСОБА_2 договір відчуження приміщення магазину загальною площею 67,4 кв.м. у м. Новограді-Волинському, вул. Пушкіна, 3 був оплатним, проте на прохання ОСОБА_2 був укладений договір дарування, а не договір купівлі-продажу, оскільки остання є онкохворою, вона не хотіла втратити субсидію, окрім того за договором дарування є меншим податкове навантаження. ОСОБА_3 надала для огляду оригінали банківських квитанції та пояснила, що останній платіж було здійснено у листопаді 2016 року і тоді ж укладено договір дарування.

Відтак, встановленими обставинами підтверджується, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мали дійсний намір на відчуження спірного майна, що підтверджується попереднім договором від 25.02.2013 року, вчинений договір дарування не містить ознак фіктивності в контексті положень ст.234 ЦК України, оскільки сторони передбачили реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином, доказів про фіктивний перехід права власності на нерухомість та доказів того, що ОСОБА_2 продовжує фактично володіти нерухомим майном матеріали справи не містять, натомість наявні докази про юридичний і фактичний перехід права власності і володіння майном ОСОБА_3

Доводи позивача про фіктивність оспорюваного правочину грунтуються на припущеннях, оскільки будь-яких доказів на підтвердження своїх вимог, як того вимагає ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України, сторона позивача не надала.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення на підставі наданих сторонами та досліджених у судовому засіданні доказів, повно і всебічно зясувавши обставини, на які посилаються сторони як на підставу своїх вимог і заперечень.

Рішення суду є законним і обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 06 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Судді