Справа №583/1981/16-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Плотникова Н. Б.
Номер провадження 22-ц/788/105/17 Суддя-доповідач - Бойко В. Б.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2017 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області в складі: головуючого- Бойка В. Б.,

суддів - Криворотенка В. І. , Семеній Л. І.

з участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Сумської області апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 24 листопада 2016 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Куземинської сільської ради Охтирського району Сумської області, ОСОБА_4, Приватного акціонерного товариства « Страхова група Ю.БІ.АЙ », третя особа: ОСОБА_5 про відшкодування майнової та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А :

В червні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вищевказаним позовом, в якому просив стягнути з відповідачів в солідарному порядку на свою користь в рахунок відшкодування майнової шкоди 12130 грн. 04 коп., 500 грн. витрат на проведення автотоварознавчого дослідження суми матеріального збитку, а також відшкодувати моральну шкоду у розмірі 5000 грн.

Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 24 листопада 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з Куземинської сільської ради Охтирського району Сумської області на користь ОСОБА_3 500 грн. матеріальної шкоди та 3000 грн. моральної шкоди.

В іншій частині позовні вимоги ОСОБА_3 залишено без задоволення.

Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі. При цьому зазначає, що згідно висновку №054 автотоварознавчого дослідження від 23 березня 2016 року, виконаного судовим експертом-товарознавцем ОСОБА_6, розмір матеріального збитку становить 27654 грн. 06 коп.

29 жовтня 2016 року йому страховиком було виплачено 15524 грн. 02 коп. Різниця між розміром збитку згідно вказаного висновку та сумою виплаченого відшкодування становить 12130 грн. 04 коп. Вважає, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги вказаний висновок №054, оскільки повноваження експерта підтверджені належними доказами.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, заперечення представників відповідачів проти задоволення скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_4 на момент дорожньо-транспортної пригоди перебув у трудових відносинах з Куземинською сільською радою, а тому з останньої на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню сума франшизи 500 грн., на яку було зменшене страхове відшкодування. Окрім того, виходячи з глибини моральних та душевних страждань, характеру події, що їх спричинила, те, що тривалий час позивач позбавлений можливості користуватися транспортним засобом, та умов виваженості, розумності та справедливості, з Куземинської сільської ради Охтирського району на користь позивача підлягає стягненню моральна шкода в сумі 3000 грн.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 13 жовтня 2015 року о 12.20 год. на вул. Жовтневій м. Охтирка Сумської області сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої відбулося зіткнення автомобіля ВАЗ-2107, державний номерний знак НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_4 та автомобіля ВАЗ-2109, державним номерний знак НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_3

В результаті ДТП транспортні засоби отримали механічних пошкоджень.

Постановою Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 12 січня 2016 року по справі №538/3994/15-п, яка набрала законної сили, винним у зазначеній дорожньо-транспортній пригоді було визнано ОСОБА_4 та накладено адміністративне стягнення за ст. 124 КпАП України у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 6 місяців.

Згідно з ч. 4 ст. 61 ЦПК України, вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія НОМЕР_5 від 02 серпня 2002 року власником автомобіля ВАЗ-21093, державний номерний знак НОМЕР_2, є ОСОБА_5

Власником автомобіля НОМЕР_3 є Куземинська сільська рада Охтирського району, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серія НОМЕР_6 від 30 грудня 2004 року.

Згідно договору від 24 липня 2015 року, укладеного між ПАТ « Страхова група « Ю.Бі.АЙ » та Куземинською сільською радою Охтирського району була застрахована цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу ВАЗ-2107 державний номерний знак НОМЕР_1 - Куземинської сільської ради Охтирського району, що підтверджується договором №405-0402/15СМ від 24 лютого 2015 року, полісом №АЕ/2502174 обов'язкового старування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Відповідно до вказаного полісу, строк дії договору з 02 березня 2015 року до 01 березня 2016 року включно. Страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за шкоду, заподіяну життю і здоров'ю - сто тисяч гривень; за шкоду, заподіяну майну - п'ятдесят тисяч гривень; франшиза - п'ятсот гривень. Страхувальник - Куземинська сільська рада Охтирського району. Забезпечений транспортний засіб - автомобіль ВАЗ 2107, номерний знак НОМЕР_4.

Згідно звіту №4837 з оцінки транспортного засобу від 11 березня 2016 року, проведеного за замовленням ПАТ « Страхова група « Ю.Бі.АЙ » фізичною особою-підприємцем ОСОБА_7, яка діє на підставі сертифіката суб'єкта оціночної діяльності № 16472/14, виданого Фондом державного майна України 22 травня 2014 року, вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля марки ВАЗ 21093, державний номерний знак НОМЕР_2, внаслідок пошкодження при ДТП, складає 19322 грн. 36 коп.

13 жовтня 2016 року до ПАТ « Страхова група « Ю.Бі.АЙ » звернувся ОСОБА_3 з письмовою заявою на виплату страхового відшкодування.

Згідно страхового акту №405-502/16 від 21 жовтня 2016 року ПАТ « Страхова група « Ю.Бі.АЙ » дорожньо-транспортна пригода, яка сталася 13 жовтня 2015 року з участю забезпеченого транспортного засобу, визнана страховим випадком та визначено суму страхового відшкодування в розмірі 15602 грн. 03 коп.

Сума страхового відшкодування була розрахована страховиком наступним чином: від загальної суми матеріального збитку 19322 грн. 36 коп., визначеної у звіті №4837 від 11 березня 2016 року, було віднято у відповідності до ст.36 Закону України від 1 липня 2004 року №1961-IV «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» суму ПДВ в розмірі 20% : 19322 грн. 36 коп. поділено на 1,2 ( 20% ПДВ ) = 16102 грн. 03 коп. За мінусом франшизи, розмір якої згідно полісу №АЕ/25021174 становить 500 грн., сума страхового відшкодування становить 15602 грн. 03 коп.( 16102 грн. 03 коп. - 500 грн.=15602 грн. 03 коп. ).

Сума страхового відшкодування 21 жовтня 2016 року ПАТ « Страхова група « Ю.Бі.Ай » була сплачена ОСОБА_3 шляхом перерахування на його банківську картку, що підтверджується випискою ПАТ КБ «ПриватБанк» від 29 жовтня 2016 року.

За змістом ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою ( п. 1) ч. 1 ст. 1188 ЦК України ).

Згідно зі ст. 1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

З огляду на зазначені положення ЦК України факт завдання шкоди майну потерпілого джерелом підвищеної небезпеки, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах з особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов'язане з виконанням цими особами обов'язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов'язання.

Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка її завдала. Сторонами деліктного зобов'язання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник).

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки ( зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу ), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі ( право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо ) володіє транспортним засобом ( ч. 2 ст. 1187 ЦК України ).

Разом з тим правила регулювання деліктних зобов'язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов'язок.

Так, відповідно до ст. 999 ЦК України, законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). До відносин, що випливають з обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов'язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року №1961-IV « Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів » ( далі - Закон № 1961-IV ).

Метою здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон №1961-IV ( стаття 3 ) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу ( ст. 5 Закону №1961-IV ) .

Згідно зі статтею 6 Закону №1961-IV, страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

За змістом Закону № 1961-IV ( ст.ст. 9, 22-31, 35, 36 ) настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров'ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов'язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на його отримання, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинне відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

З огляду на зазначене сторонами договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб ( потерпілих ) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу.

Завдання потерпілому внаслідок ДТП шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, породжує деліктне зобов'язання, в якому право потерпілого ( кредитора ) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується з відповідним обов'язком боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов'язанні ним є страховик.

Разом з тим зазначені зобов'язання не виключають одне одного. Деліктне зобов'язання - первісне, основне зобов'язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, внаслідок якої завдано шкоди, буде кваліфікована як страховий випадок.

Неодержання потерпілим страхового відшкодування за договором ( або його одержання, якщо страхового відшкодування недостатньо для повного покриття шкоди ) не обов'язково припиняє деліктне зобов'язання, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов'язаною.

При цьому потерпілий не є стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобов'язаний виконати обов'язок зі здійснення страхового відшкодування.

Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї ( ч. 2 ст. 14 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 511 ЦК України, зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Згідно із ч.ч. 1, 4 ст. 636 ЦК України, договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена в договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору.

З огляду на зазначене право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов'язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов'язанні.

Таким чином, потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов'язань - деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права: а) шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди; б) шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування; в) шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1192 ЦК України підстав.

Потерпілий має право відмовитись від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в межах деліктного зобов'язання незалежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. У такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором з відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов'язками страховика як сторони договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Якщо потерпілий звернувся до страховика та одержав страхове відшкодування в розмірі, який у повному обсязі відшкодовує завдану шкоду, деліктне зобов'язання між потерпілим і особою, яка завдала шкоди, припиняється згідно зі статтею 599 ЦК України виконанням, проведеним належним чином.

Такий правовий висновок Верховний Суд України висловив у постановах від 20 січня 2016 року, від 26 жовтня 2016 року (№6-2808цс15, №756/12292/14-ц).

Згідно зі ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати ( страхового відшкодування ) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою ( страховим відшкодуванням ).

Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових ( службових ) обов'язків.

Отже відповідальність юридичної або фізичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з цією юридичною або фізичною особою в трудових відносинах, і шкоду така особа заподіяла у зв'язку з виконанням трудових ( службових ) обов'язків.

При цьому під виконанням працівником своїх трудових ( службових ) обов'язків розуміється виконання ним роботи, передбаченої трудовим договором ( контрактом ), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою або спричинена необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов'язків працівника.

Саме такі висновки щодо застосування положень ст. 1172 ЦК України висловлені Верховним Судом України у постанові від 28 січня 2015 року ( № 6-229цс14 ).

Згідно вимог ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Згідно з ч. 1, п. 1) ч. 2 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про стягнення з Куземинської сільської ради на користь ОСОБА_3 моральної шкоди у розмірі 3000 грн., виходячи з наданих сторонами доказів, а також засад справедливості та розумності.

ОСОБА_3, у порушення положень ст.ст. 10 та 60 ЦПК України, не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження розміру матеріальних збитків у більшому розмірі, ніж визначено в звіті №4837 з оцінки транспортного засобу від 11 березня 2016 року, проведеному за замовленням ПАТ «Страхова група «Ю.Бі.АЙ».

Від проведення судової експертизи для встановлення іншого розміру матеріального збитку, завданого в результаті дорожньо-транспортної пригоди, позивач ОСОБА_3 у суді першої інстанції відмовився.

На підтвердження своїх вимог, ОСОБА_3 надав висновок №054 автотоварознавчого дослідження, складений 23 травня 2016 року експертом-автотоварознавцем ОСОБА_6

Тобто, при проведенні дослідження, вказана особа діяла саме як експерт.

Проте, даний висновок не можна визнати належним доказом підтвердження розміру матеріальних збитків, оскільки згідно з інформації з реєстру атестованих судових експертів Міністерства юстиції України, свідоцтво експерта №572, видане ОСОБА_6, є недійсним від 28 жовтня 2014 року у зв'язку із закінченням терміну дії.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити і наступне.

Відповідно до приписів ст.ст. 10-12 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні », оцінка майна проводиться на підставі договору між суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання та замовником оцінки або на підставі ухвали суду про призначення відповідної експертизи щодо оцінки майна.

Договір на проведення оцінки майна укладається в письмовій формі.

Звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб'єкта оціночної діяльності.

Проте апелянтом не було надано суду і належним чином оформлених договору та звіту про оцінку майна.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з наданих сторонами та наявних у справі доказів, які оцінив у відповідності до положень ст. 212 ЦПК України.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

З огляду на вищевикладене, колегією суддів не виявлено неправильного застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які були б підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312-315 ЦПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 24 листопада 2016 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий -

Судді -