РІШЕННЯ

24 січня 2017 року м. Мукачево Справа №303/2316/16-ц

2/303/46/17 Номер рядка с.з. - 46

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

у складі: головуючого - судді Кость В.В.

секретар судового засідання Немеш Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Мукачево цивільну справу

за позовом ОСОБА_1

до відповідача (1) ОСОБА_2

до відповідача (2) ОСОБА_3

про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, шляхом знесення самочинного будівництва,

За участю:

представника позивача - ОСОБА_4;

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до відповідачів про усунення перешкод у користуванні нею земельною ділянкою, що знаходиться у АДРЕСА_1, площею 0,10 га. (кадастровий номер НОМЕР_2) (надалі - Земельна ділянка), шляхом відновлення становища даної земельної ділянки, яке існувало до порушення, а саме знесення самовільно побудованих цегляної будівлі та господарської споруди, що розташовані на ній.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що позивач є власником земельної ділянки, на якій сусідні землевласники, тобто відповідачі, самочинно збудували цегляну будівлю та господарську споруду, внаслідок чого позивач позбавлена можливості вільно користуватися своєю власністю.

Нормативно правовою підставою для задоволення позовних вимог зазначені положення ст.ст. 376, 391 Цивільного кодексу України та ст.ст. 78, 103 Земельного кодексу України.

Прийнявши участь у судовому розгляді справи, представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позовній заяві.

Відповідачі та представник відповідача (2) у судове засідання не з'явилися, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причину неявки суд не повідомили, заяв про відкладення розгляду справи суду не подали.

Поряд з цим, у процесі судового розгляду справи, відповідач (2) був присутнім на декількох судових засіданнях, на яких припустив можливість самовільної побудови на частині земельної ділянки, яка належить позивачу окремих об'єктів нерухомості. Однак, зазначив, що врегулювати ситуацію у позасудовому порядку з позивачем неможливо, оскільки сума компенсації, а також інші можливі варіанти вирішення спірного питання для нього є неприйнятними.

Заслухавши доводи представника позивача та дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне.

По відношенню до спірної по справі ситуації слід зазначити, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності та диспозитивності, поняття яких законодавцем розкрито у ст.ст. 10, 11 Цивільного процесуального кодексу України. Тобто суд, сприяючи всебічному і повному з'ясуванню обставин справи розглядає справи на підставі поданих сторонами доказів.

Обов'язок щодо доведення певних обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, передбачений частиною третьою ст. 10 та частиною першою ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України

При цьому, у відповідності до ст. 57 Цивільного процесуального кодексу, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів.

Право приватної власності позивача на Земельну ділянку підтверджується наявною у матеріалах справи копією державного акта від 09.11.2007 (а.с. 8).

Позивач, на підтвердження своїх доводів відносно порушення її прав як власника Земельної ділянки, на якій відповідачі самовільно збудували цегляну будівлю та господарські споруди надав суду ряд доказів, а саме:

- лист начальника управління міського господарства Мукачівської міської ради від 01.04.2016 №Б-568/05-08 (а.с. 10);

- припис Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Закарпатській області від 31.03.2016 №81-П/1007 (а.с. 30-31, 36);

- висновок експертного дослідження від 12.12.2016 №249/11-16.

Вищевказані доказові матеріали містять фактичні дані відносно самовільної побудови відповідачами окремих об'єктів нерухомості на Земельній ділянці позивача, всупереч її волі.

Зазначених фактичних даних відповідачами не спростовано та зворотного суду не доведено.

Також, у межах судового розгляду даної справи відповідачами не було запропоновано суду іншого альтернативного способу вирішення спірної ситуації, ніж така, яка була заявлена позивачем.

В свою чергу, представник позивача, висловив свою категоричну незгоду із пропозицією суду щодо проведення експертного дослідження на предмет визначення можливості перебудови цегляної будівлі, з метою усунення перешкод для позивача у вільному використанні нею своєї власності та максимальному збереженні конструктивної цілісності будівлі відповідачів.

Приймаючи до уваги фактичні обставини справи суд виходить з того, що згідно зі ст. 1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом п. 3 частини другої ст. 15 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту порушеного права є припинення дії, яка порушує право.

За загальним правилом, у разі порушення цивільного права чи інтересу, у особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення та від наявності між сторонами зобов'язальних правовідносин. Тобто, особа обирає саме той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу.

Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 р. № 3477-ІV зазначено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

Виходячи з міжнародно-правових зобов'язань держави, положень ст. 8 Конституції та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції ратифікована Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», дотримання

принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.

Так, у частині першій ст. 1 Першого протоколу до Конвенції «Захист власності» передбачено, що «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

З огляду на вказане, право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважитися.

З положеннями частини першої ст. 1 Першого протоколу до Конвенції в повній мірі кореспондуються і приписи частин першої та другої ст. 321 Цивільного кодексу України, якими, зокрема передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За статтею 14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.

Приписами частини першої ст. 316 Цивільного кодексу України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з частиною першою ст. 318 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За частинами першої і другою статті 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення. Власник земельної ділянки може використовувати на свій розсуд все, що знаходиться над і під поверхнею цієї ділянки, якщо інше не встановлено законом та якщо це не порушує прав інших осіб (частини четверта та п'ята ст. 373 Цивільного кодексу України).

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 Цивільного кодексу України).

Згідно з вимогами статті 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав (пункт «б» частини третьої ст. 152 Земельного кодексу України).

Таким чином, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Права власника земельної ділянки, визначені ст. 373 Цивільного кодексу України та ст. 116 Земельного кодексу України та передбачають правомочності щодо набуття права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. При цьому, власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення.

У п. 7 постанови «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2007 року №7 Верховний Суд України роз'яснив, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК). Власник земельної ділянки, права якого порушено, може вимагати відшкодування завданої цим моральної шкоди (частина третя статті 386 ЦК).

Обставини по справі на предмет їх відповідності вказаним вище нормативним правилам свідчать про те, що позивач є власником земельної ділянки, право на яку підтверджується правовстановлюючим документом (а.с. 8), однак не може використовувати її на власний розсуд, внаслідок самовільного зведення відповідачами на ній окремих об'єктів нерухомості.

Належність позивачу частини спірної земельної ділянки ніким не заперечується, як не спростовується і той факт, що жодних дозволів та погоджень ні від органів місцевого самоврядування, ні від власника земельної ділянки відповідачі не отримували. Відсутніми у матеріалах справи є також дозвільна документація, в якій було б відображено (констатовано) факт правомірності розташування частини цегляної будівлі та господарської споруди на земельній ділянці, яка належить позивачу.

При цьому, з набуттям позивачем по даній справі права власності на Земельну ділянку, вона має право на власний розсуд розпоряджатися своєю власністю згідно з положеннями ст. 318, 373 Цивільного кодексу України.

Волевиявлення власника майна за предметом позовних вимог спрямоване на усунення перешкод у користуванні своєю власністю. Такі вимоги слід вважати правомірними, оскільки вони в повній мірі узгоджується з тими правомочностями, які передбачаються цивільно-правовим інститутом права приватної власності (ст.ст. 316, 318 Цивільного кодексу України).

Отже, вимоги позивача у повній мірі відповідають законодавчо встановленому способу захисту позивачем свого порушеного права (ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, ст. 152 Земельного кодексу), яке не визнається відповідачами.

За таких обставин, позов щодо усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, шляхом зобов'язання вчинити певні дії слід задоволити.

Судові витрати по справі у сумі 826,80 грн. (судовий збір, а.с. 1, 93) підлягають віднесенню на відповідачів відповідно до частини першої статті 88 Цивільного процесуального кодексу України.

Що стосується питання щодо відшкодування позивачу понесених нею витрат на оплату адвокатських послуг у сумі 25000,00 грн., то суд приходить до наступного висновку.

Згідно з положеннями статті 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 48 постанові від 17.10.2014 № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» зазначив, що витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Заявляючи вимогу про оплату вартості адвокатських послуг, представник позивача окрім квитанції про їх переказ, не надав суду належного розрахунку таких витрат, пов'язаних із наданням ОСОБА_1 правової допомоги у даній справі (складання позовної заяви, надання консультацій, участь у судових засіданнях, копіювання документів тощо), що б давало суду можливість прийти до переконання про їх обґрунтованість.

Також суд приходить до висновку про необхідність відмови позивачу у стягнені з відповідачів суми витрат на оплату вартості будівельно-технічної експертизи від 12.12.2016 року під №249/11-16 у розмірі 6000 грн., оскільки такі витрати не відносяться до судових витрат у розмінні ст.ст. 79, 86 Цивільного процесуального кодексу України, оскільки судом така експертиза не призначалася.

Такі витрати могли бути відшкодовані у межах судового розгляду даної справи, шляхом заявлення позивачем окремої позовної вимоги, а не у порядку розподілу судових витрат (ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України).

Також слід констатувати те, що позивач не позбавлена у майбутньому права на відшкодування понесених нею витрат на проведення будівельно-технічної експертизи, а також витрат на правову допомогу, шляхом ініціювання нею окремої судової процедури.

На підставі наведеного та керуючись статтями 8, 124, 129 Конституції України, статтями. 1, 2, 8, 10, 11, 14, 57-60, 212-215, 223, 294 Цивільного процесуального кодексу України, Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 - задоволити.

2. Усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, АДРЕСА_2) земельною ділянкою, що знаходиться у АДРЕСА_1, площею 0,10 га. (кадастровий номер НОМЕР_2), шляхом відновлення становища даної земельної ділянки, яке існувало до порушення, а саме - знесення самовільно побудованих цегляної будівлі та господарської споруди, що розташовані на вказаній земельній ділянці.

3. Стягнути із ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_2, АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, АДРЕСА_2, код НОМЕР_1) суму 413,40 грн. (чотириста тринадцять гривень 40 коп.) у відшкодування судових витрат.

3.1. Стягнути із ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_3, АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, АДРЕСА_2, код НОМЕР_1) суму 413,40 грн. (чотириста тринадцять гривень 40 коп.) у відшкодування судових витрат.

4. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали учать у справі але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В.В. Кость

Повний текст рішення суду виготовлено та підписано 30.01.2017.