Справа № 308/2205/16-ц
У Х В А Л А

Іменем України

11 вересня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області у складі:

головуючого-судді Мацунича М.В.,

суддів: Джуги С.Д., Куштана Б.П.

з участю секретаря: Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від імені яких діє представник ОСОБА_3 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 22 травня 2017 року за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 і ОСОБА_2, де третьою особою без самостійних вимог на предмет спору є: приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Кішкін Денис Володимирович про визнання недійсним договору купівлі-продажу, -

встановила:

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернулась у суд із позовом про визнання правочину недійсним та застосування правових наслідків його недійсності. Позов вмотивовано тим, що з 28 березня 1987 року і по цей час вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 Увесь цей період вони спільно проживають, ведуть господарство, мають взаємні права та обов'язки. Нещодавно вона дізналась, що 23.10.2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2. Даний правочин посвідчено приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Кішкіним Д.В. Згідно вищевказаного договору ОСОБА_1 передав у власність, а ОСОБА_2 прийняла квартиру АДРЕСА_2, заплативши за це майно 123150 грн. Вказує, що дозволу на вчинення цього правочину, позивач відповідачеві ОСОБА_1 не надавала, хоча дане майно у відповідності до ст. 60 СК України є об'єктом їх права спільної сумісної власності.

Вважає, що надана нею довіреність не може вважатися згодою на укладення вищезазначеного договору купівлі-продажу з наступних підстав, оскільки в ній виражено згоду щодо майна, яке перебуває у спільній сумісній власності подружжя на момент укладення довіреності - 06.11.2009 року. На розпорядження тим майном, яке придбане після вказаної дати, позивач не давала відповідачеві ОСОБА_1 своєї згоди, та в довіреності така згода також не відображена. Вона навіть не знала про укладений правочин, сума продажу квартири є значно заниженою. Однак, чоловік приховав від неї усі ці відомості, так як знав, що на укладення цього договору вона ніколи б згоди не надала.

На підставі наведеного просила суд: визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 укладеного 23.10.2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з моменту вчинення; сторони повернути в попереднє становище, зобов'язавши ОСОБА_2 повернути ОСОБА_1 - квартиру АДРЕСА_2, а ОСОБА_1, - повернути ОСОБА_2, 123150 грн., які сплачені за умовами договору купівлі-продажу.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 22.05.2017 року позов задоволено частково. Визнано недійсним, договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 23 жовтня 2013 року, з моменту його укладення. Приведено сторони по договору купівлі-продажу квартири від 23 жовтня 2013 року в первісне становище. Зобов'язано ОСОБА_2 повернути ОСОБА_1, квартиру за адресою: АДРЕСА_2 Зобов'язано ОСОБА_1, повернути ОСОБА_2, одержані за договором купівлі-продажу квартири від 23 жовтня 2013 року грошові кошти в сумі 123150 грн. Стягнуто з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі по 1437,80 грн., з кожного. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням представник відповідачів ОСОБА_3 оскаржила його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити по даній справі нове рішення про відмову в задоволенні позову. На обґрунтування скарги зазначає, що підписавши довіреність від 06.11.2009 року, ОСОБА_4 надано згоду на укладення оспорюваного правочину. Також, посилаючись на Постанови ВСУ №6-1622цс15 від 07.10.2015 р. та №6-727цс16 від 07.09.2016 року, вважають, що відсутні підстави для задоволення позову, так як не встановлено недобросовісності дій відповідачів при укладенні договору. Крім того. оскільки позивач не є стороною правочину, то її права не можуть бути захищені за допомогою механізму, передбаченого ст.ст. 215, 216 ЦК України.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги та визнаючи недійсним договір купівлі-продажу, суд першої інстанції виходив із того, що даний правочину укладено з порушенням вимог ст. 65 СК України.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів, виходячи з наступного.

У відповідності до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною /сторонами/ вимог, які встановлені частинами 1, 2, 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно зі ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості повернення - відшкодувати вартість того, що одержано.

Статтею 236 ЦК України визначено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Абзацом 5 п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" передбачено, що відповідно до ст. ст. 215, 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимоги про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, може бути заявлено як однією із сторін правочину так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги у разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним.

п. 7 зазначеної Постанови передбачено, що, у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності, буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Статтею 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Як вбачається з матеріалів справи, 28 березня 1987 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено шлюб, зареєстрований виконавчим комітетом Ужгородської міської ради Закарпатської області, про що внесено актовий запис під № 203 (а.с.7).

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 23.10.2013 року ОСОБА_1 передав у власність ОСОБА_2 квартиру за АДРЕСА_2. Ціна квартир становила суму 123150 грн. (а.с.5, 6).

Згідно ст. 60 СК України дана квартира на час укладення оспорюваного правочину являлась спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_1, позаяк набута ОСОБА_1 у власність 07.04.2010 року (п. 2 Договору, а.с. 5).

У пункті 16 оспорюваного правочину вказано, що згода позивача на укладення договору викладена у довіреності від 06.11.2009 року, посвідченій приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Кішкіним Д.В. зареєстрованій за № 3558.

Згідно даної довіреності позивач уповноважила ОСОБА_1 бути її представником в усіх органах щодо усіх без винятку питань, що її стосуватимуться. Проте, у передостанньому абзаці зазначеного правочину вказано, що ОСОБА_4 надає своєму чоловіку згоду на укладення будь-яких правочинів стосовно розпорядження майном (рухомим чи нерухомим), що перебуває у їхні спільній власності подружжя, а також на набуття ним у спільну власність подружжя будь-якого майна (рухомого чи нерухомого).

Виходячи із цього, колегії суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правомірно розцінено даний абзац, як надання згоди іншого з подружжя на укладення правочинів лише щодо розпоряджання майном, яке вже на момент посвідчення довіреності - 06.11.2009 року, перебувало у спільній власності подружжя. Про це свідчить зокрема фраза «що перебуває у нашій спільній власності подружжя», яка вжита в теперішньому часі. Текст даного абзацу жодним чином не може бути розцінений як висловлення волевиявлення позивача на надання згоди щодо відчуження майна, яке набудеться у спільну власність у майбутньому. Інший текст довіреності від 06.11.2009 року взагалі не може розцінюватися як згода, позаяк стосується виключно представницьких повноважень.

Фактично у довіреності від 06.11.2009 року поєднано два односторонні правочини - довіреність у класичному розумінні (ст.ст. 244-250, ст.1000 ЦК України) та згода одного з подружжя на укладення іншим правочину щодо майна, яке перебуває у спільній власності.

Загалом, суд першої інстанції вірно розтлумачив текст зазначеної довіреності та дійшов обґрунтованого висновку про непоширення згоди, висловленій у такій довіреності, на майно набуте у спільну власність подружжя після її укладення.

А звідси, при укладенні оспорюваного правочину, ОСОБА_4 своєї нотаріально посвідченої згоди на відчуження такої квартири як того вимагає абзац 2 ч. 3 ст. 65 СК України не надавала ОСОБА_1.

Оскільки, майно відчужене за оспорюваним правочином набуто у власність у 2010 році, то правомірним є висновок суду про недотримання приписів ст. 65 СК України при укладенні договору купівлі-продажу від 23.10.2013 року.

Таким чином, посилання апелянта на наявність згоди є необґрунтованими та відхиляються колегією суддів.

Із приводу доводів апеляційної скарги про добросовісність дій сторін правочину з посиланням на Постанови ВСУ №6-1622цс15 від 07.10.2015 р. та №6-727цс16 від 07.09.2016 року, колегія суддів зазначає наступне.

У вказаних Постановах Верховний Суд України зробив правовий висновок, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, на час укладення оспорюваного правочину між позивачкою ОСОБА_4 та відповідачкою ОСОБА_2 існували тривалі неприязні стосунки, на ґрунті ревнощів. Наявність неприязних стосунків стверджується висновком від 17.09.15 року по заяві ОСОБА_4, рапортом від 23.11.2012 року, рапортом від 26.11.2012 року, рапортом від 26.11.2012 року, протоколом від 23 листопада 2012 року про прийняття заяви про кримінальне правопорушення, висновком по зверненню ОСОБА_2, протоколом прийняття заяви ОСОБА_2 від 04.03.2013 року про вчинене кримінальне правопорушення, поясненнями ОСОБА_2 від 07.03.2013 року, поясненнями ОСОБА_6 від 07.03.2013 року, постановою про закриття кримінального провадження від 11 березня 2013 року (а.с.85, 87-101).

Згідно протоколу допиту свідка від 09.02.2016 року ОСОБА_1 надав пояснення, що про продаж спірної квартири він дружину не повідомляв, грошові кошти отримані за продаж дружині не давав і взагалі це питання з нею не обговорював (а.с.75-78). Тобто, ОСОБА_1 знаючи про злісні неприязні відносини його дружини з ОСОБА_2 продав останній спірну квартиру, та більше, утаїв від дружини факт такого продажу, а тому, такі його дії не свідчать про добросовісність поведінки.

Щодо ОСОБА_2, то остання достеменно знаючи про злісні триваючі неприязні відносини ОСОБА_4 з нею повинна була усвідомлювати, що ОСОБА_4 ніколи не надасть свою згоду на відчуження саме їй квартири, а тому, її дії також не можна розцінювати як добросовісні.

Таким чином, на думку колегії суддів, судом обґрунтовано спростовано добросовісність поведінки сторін правочину, та визнано такий недійсним.

Стосовно доводів апеляційної скарги щодо неможливості застосування у даному випадку приписів ст.ст. 215, 216 ЦК України, слід зазначити, що відповідно до ст. ст. 215, 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимоги про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, може бути заявлено як однією із сторін правочину так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину (п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними").

У даному випадку ст. 65 СК України прямо передбачено право позивачки, як особи, що не являється стороною правочину, пред'являти позов про визнання його недійсним. Таким чином, суд, встановивши факт недотримання приписів ст. 65 СК України, правомірно визнав такий правочин недійсним та застосував двосторонню реституцію відносно сторін правочину.

Тобто, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, що відповідно до приписів ст. 308 ЦПК України є підставою для відхилення скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від імені яких діє представник ОСОБА_3, відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 22 травня 2017 року, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання законної сили.

Суддя-доповідач

Судді