У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 лютого 2017 року м. Ужгород

Суддя Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області Бедьо В.І., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на ? частку будівельних матеріалів,-

В С Т А Н О В И В :

Ухвалою суду від 13.01.2017 року матеріали вказаної заяви залишено без руху, а позивачу надано строк на усунення вказаних в ухвалі недоліків до 23.01.2017 року.

Станом на 03.02.2017 рік вказана ухвала суду позивачами не виконана

Представником позивача ОСОБА_1 на виконання вищевказаної ухвали суду надано заперечення на ухвалу про залишення без руху.

Зокрема позивач вказує, що законом не передбачено залишення позову без руху з тієї підстави, що позивач не додав до позову документ, який визначає ціну позову та зазначає, що судом не визначено розмір судового збору.

Суд не погоджується із зазначеною позицією позивача з огляду на наступне.

Порядок визначення ціни позову регламентований положеннями ст. 80 ЦПК.

З прохальної частини позовної заяви вбачається, що позивачем ставиться вимога про визнання права спільної власності на ? частку у праві власності на будівельні матеріали, використані при будівництві житлового будинку

Відтак, з огляду на зазначені вимоги позивач був зобовязаний у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 80 ЦПК України, адже мова йде про визнання права власності на майно, визначити реальну вартість майна, на якій відтак ґрунтується ціна позову.

Крім того суд вважає за необхідне довести до відома позивача, що згідно ч.2 ст. 80 ЦПК України якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред'явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом при вирішенні справи.

Тому логічно, що суд зобовязаний оглянути та надати оцінку документам, які підтверджують ціну позову, щоб впевнитись у правильності визначеної позивачем ціни позову.

Суперечливою є вказівка позивача на те, що суд має сам визначити судовий збір, при цьому не надавши жодного документу, який би підтверджував реальну ціну вказаного ним майна.

У випадку неможливості на час подання позову визначити ціну поданих позовних вимог позивач має право зазначити про це, аргументувавши таку позицію, вказавши наприклад на необхідність призначення судової експертизи тощо, що дає підстави суду самостійно визначити ціну позову, а в подальшому при прийнятті рішення по суті стягнути недоплачену суму судового збору або ж повернути переплачені кошти. Вказаним правом позивач не скористався.

Крім того позивач вказує на те, що суд безпідставного відмовив в задоволення клопотання про звільнення особи від сплати судового збору.

У відповідь на зазначену тезу позивача суд вважає за необхідне вказати, що позивач як доказ своєї матеріальної неспроможності надав довідку про те, що не працює, починаючи з 09.11. 2001 року, яка датована 27.07.2016 роком, тоді як позивач звернувся до суду за захистом своїх прав 29.12. 2016 року і за вказаний період часу матеріальне становище такого могло змінитись.

Відповідно до закону «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права. Практика, у тому числі у справах проти інших держав, має застосовуватись органами державної влади, зокрема судами. Згідно з рекомендацією Комітету міністрів Ради Європи від 14.05.81 №R (81)7 щодо заходів, які полегшують доступ до правосуддя, та сталої практики ЄСПЛ вимога сплатити судовий збір не обмежує право заявників на доступ до правосуддя, а попереджає подання необгрунтованих та безпідставних позовів та перенавантаження судів.

Також ЄСПЛ виходить з того, що судовий збір має бути «розумним», тобто таким, що може бути сплачений заявником. Адже невиправдано великий розмір, який не враховує фінансового становища заявників, а обчислюється на основі певного відсотка від суми, що є предметом розгляду справи, може бути розцінений як такий, що непропорційно обмежує право на доступ до правосуддя. Така позиція була викладена у справі «ОСОБА_4 і ОСОБА_4 проти Румунії».

При розгляді справ ЄСПЛ установлює, чи був дотриманий баланс між інтересом держави у стягненні судового збору за розгляд справи та правом заявника на доступ до правосуддя, зокрема правом представити свою позицію по суті та захистити інтереси в суді. Для того щоб гарантувати такий справедливий баланс та, власне, зберегти безперебійне функціонування судової системи, суди мають можливість звільнити від сплати судового збору тих заявників, які можуть довести своє погане фінансове становище.

Отже, на переконання ЄСПЛ, при визначенні розміру судового збору слід обовязково враховувати питання фінансових можливостей заявника, а також обставини конкретної справи та стадію провадження.

Отже, як убачається з практики ЄСПЛ, підставою для відповідного рішення суду може бути «фінансовий стан». А за національним законом, «майновий стан» особи.

Тут слід підкреслити, що ЄСПЛ підходить більш мяко та помірковано до вирішення питання про спроможність особи сплатити судовий збір. Поняття «фінансовий стан» та «майновий стан» дещо різні категорії, які слід розрізняти. Фінансами є грошові кошти. Таким чином, основою визначення фінансового стану сторони, на думку ЄСПЛ, є наявність чи відсутність у сторони «вільних» коштів, які необхідно сплатити. Поняття ж «майновий стан» набагато ширше. Майном уважається окрема річ, сукупність речей, у тому числі гроші, а також майнові права та обовязки. Виходячи з національного закону, суди орієнтуються на майновий стан сторони, що викликає деякі складнощі у вирішенні питання платоспроможності заявника.

Очевидно, сторона має подати до суду відповідні належні докази своєї матеріальної неспроможності наприклад документи про нарахування субсидії, соціальної допомоги малозабезпеченим, документи, що підтверджують факт утримання ними неповнолітніх, пристарілих батьків, тощо, оскільки суд має враховувати й інтерес держави в отриманні коштів від сплати судового збору, тобто має бути досягнутим розумний баланс.

Оскільки ЄСПЛ визначає вимогу про сплату судового збору як певний барєр, що має завадити поданню необгрунтованих та безпідставних позовів, то слід зробити висновок, що отримавши відповідну заяву, суд має не тільки детально оцінити вартість позову та правильність його визначення й сплати, а й надати оцінку предмету, суті позовних та інших вимог, значенню для особи тих прав та інтересів, які вона намагається захистити в суді, наявності строків для захисту таких прав та іншим чинникам, які складуть уявлення судді про обгрунтованість заяви і наявність підстав для її прийняття.

На підставі вищевикладеного, дослідивши надані позивачем письмові матеріали, з врахуванням того, що позивачем не виконано жодної вимоги, що зазначена в ухвалі без руху від 13.01.2017 року, приходжу до висновку, що провадження по справі не може бути відкрите, а тому заяву слід вважати неподаною і повернути позивачу.

Керуючись ч. 2 ст. 121, ст.ст. 208-210 ЦПК України, -

У Х В А Л И В :

Матеріали позовної заяви ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на ? частку будівельних матеріалів - вважати неподаними і повернути позивачу.

Ухвала може бути оскаржена, шляхом подання апеляційної скарги на неї протягом 5 днів з дня отримання її копії до апеляційного суду Закарпатської області через Ужгородський міськрайонний суд.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_5