АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа №619/2369/16-ц Головуючий суддя І інстанції Нечипоренко І. М.
Провадження № 22-ц/790/702/17 Суддя доповідач Малінська С.М.
Категорія: Спори, що виникають із земельних правовідносин
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23.01.17 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого судді - Малінської С.М.,

суддів колегії: Бровченка І.О., Карімової Л.В.,

за участю секретаря - Кучер Ю.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 29 вересня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про витребування будинку та земельної ділянки у добросовісного набувача, -

в с т а н о в и л а :

У липні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з вищевказаним позовом, в якому просила витребувати житловий будинок та земельну ділянку в АДРЕСА_1 у відповідача посилаючись на те, що 09.06.2002 року протиправно був оформлений договір дарування даного майна на ОСОБА_5, яка вироком Дергачівського районного суду Харківської області від 30 вересня 2013 року засуджена за ч. 4 ст. 190 КК України за протиправне заволодіння зазначеним житловим будинком. Заочним рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 17.04.2014 року було визнано договір дарування, іпотечний договір, договір про задоволення вимог іпотекодержателя недійсними. 06.03.2014 року ОСОБА_6 оформив договір купівлі-продажу будинку № АДРЕСА_1, а 27.03.2014 року оформив договір купівлі-продажу земельної ділянки. Вона єдиний проживаючий у будинку власник і по теперішній час, відчуження будинку від її імені було проведено протиправно.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 29 вересня 2016 року позов Войтенко ОСОБА_4 задоволено.

Витребувано у добросовісного набувача ОСОБА_3 житловий будинок та земельну ділянку АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_4.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 2855,00 грн. (дві тисячі вісімсот п'ятдесят п'ять гривень).

Не погоджуючись з рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 29 вересня 2016 року, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, посилаючись на ч. 2 ст. 208, ч. 4 ст. 209, ч. 2 ст. 201 ЦПК України зазначає, що суд в порушення зазначених вимог закону не зупинив провадження у справі, та вважає, що, задовольняючи позовні вимоги, суд не звернув увагу на ту обставину, що земельна ділянка не належала позивачу на праві власності, суд не дав правової оцінки цій обставині та застосував закон, який не поширюється на ці правовідносини - ст. ст. 317, 319, 321, 387, 388 ЦК України.

Просить рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 29.09.2016 року скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову про витребування будинку та земельної ділянки у добросовісного набувача.

Згідно з ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з'явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1). чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2). чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3). які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4). яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з'ясувавши обставини, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, оцінивши ці докази в сукупності, керуючись ст. 10, ст. 11, ст. 16, ч. 3 ст. 61, 88, 174, 209, 212, 214-216, 218 ЦПК України, 387, 388, ч. 1 ст. 317, 319, ч. 1 ст. 321 ЦК України, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позову.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується, оскаржуване рішення суду першої інстанції зазначеним вище вимогам закону відповідає.

Судовим розглядом встановлено, що 06 березня 2014 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1. 27 березня 2014 року між тими ж сторонами укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки за цією ж адресою (а.с.26-30).

Відповідно до рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 12 травня 2015 року, з урахуванням змін до нього рішенням Апеляційного суду Харківської області від 21 січня 2016 року, визнано недійсними: договір дарування від 09.10.2002 року будинку АДРЕСА_1 між ОСОБА_4 та ОСОБА_5; іпотечний договір від 06.12.2010 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6; договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 07.12.2011 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, зазначеними вище рішеннями встановлено, що право власності на спірний житловий будинок вибуло з володіння ОСОБА_4 не з її волі.

Цей факт також встановлено вироком Дергачівського районного суду Харківської області від 30 вересня 2013 року, відповідно якому ОСОБА_5 засуджено за ч. 4 ст. 190 КК України.

Нормами цивільного законодавства передбачені засади захисту права власності.

Зокрема стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача, захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий шляхом задоволення віндикаційного позову.

Виходячи з положень зазначених статей право витребувати майно із чужого незаконного володіння має лише власник цього майна.

Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 23 грудня 2015 року у справі № 6-327цс15, яка відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою до застосування усіма судами.

У п. 26 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до положень ч. 1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено у ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 317, ст. 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Вироком Дергачівського районного суду Харківської області від 30 вересня 2013 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 4 ст. 190 КК України.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача, однак, в даному випадку спірний житловий будинок та земельна ділянка вибули з володіння ОСОБА_4 поза її волею, оскільки правочин було 09.06.2002 року було вчинено внаслідок злочинних дій ОСОБА_5, а тому позов підлягає задоволенню.

Посилання апелянта на те, що земельна ділянка ніколи не належала позивачу є безпідставним, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 57 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч.2 ст.59 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування.

З врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог про витребування у добросовісного набувача ОСОБА_3 житлового будинку та земельної ділянки № АДРЕСА_1 Дергачівського району Харківської області на користь ОСОБА_4.

Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом повно та всебічно досліджені надані докази, їм надана належна оцінка і, згідно встановленого, ухвалене рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 10, 11, 60, 212, 213, 215 ЦПК України, тому підстав для його скасування не вбачається, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 29 вересня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий -

Судді :