Справа № 456/4788/15 Головуючий у 1 інстанції: Микитчин І.М.
Провадження № 22-ц/783/1088/17 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Цяцяка Р.П.,

суддів Ванівського О.М. і Шеремети Н.О.,

при секретарі Цапові П.М.,

за участю ОСОБА_3 - представника ОСОБА_4;

відповідача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 12 жовтня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, який 06 липня 2016 року уточнила, до ОСОБА_5, в якому просила суд вселити її та її дітей, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, в будинок АДРЕСА_1 (в подальшому - „спірний будинок") та визначити для неї та її неповнолітніх дітей кімнату для проживання позначену на плані № «1-5» площею 19,8 кв.м. в спірному будинку. Визначити приміщення в спірному будинку, а саме - кухню «1-7», коридор «1-1», кухню «І» та самочинно збудовані ванну та туалет - приміщеннями загального користування.

Позовні вимоги обгрунтовувалися тим, що на виконання рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 03 березня 2014 року вона і її вище згадані неповнолітні діти були вселеними до спірного будинку - в ту саму кімнату, яку й раніше вона займала разом з дітьми. Однак ввечері 09.10.2014 року відповідач, власник будинку, поставив їй вимогу перебратись у інше приміщення, яке не пристосоване для проживання, оскільки є самовільною прибудовою і не значиться в технічному паспорті спірного буднику. Тоді ж, 09 жовтня 2014 року, відповідач ОСОБА_5 перекрив їй доступ до їхньої з дітьми кімнати, закривши двері на ключ, у зв'язку з чим вона змушена була піти з дітьми в орендований аварійний будинок, де і прожинає в даний час (а.с. 2, 35-36).

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково.

Вселено ОСОБА_4 та її неповнолітніх дітей ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, в будинок по АДРЕСА_1 та визначено для неї та її неповнолітніх дітей ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, кімнату для проживання позначену на плані № «1-5» площею 19,8 кв.м. в будинку АДРЕСА_1. Визначено приміщення в будинку АДРЕСА_1, а саме - кухню «1-7», коридор «1-1», кухню «І» - приміщеннями загального користування. В решті позовних вимог відмовлено за безпідставністю (а.с. 48-49).

Дане рішення оскаржив відповідач ОСОБА_5

Апелянт просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, покликаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення норм матеріального і процесуального права.

Зазначає, що позивачка на час вселення до спірного будинку перебувала у шлюбних відносинах із сином власника будинку, а відтак вважає, що всупереч ч.2 ст.64 ЖК України суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про те, що позивачка вселилась до спірного приміщення, як член сім'ї власника будинку.

Не погоджується і з висновком суду про те, що на момент вселення позивачки її чоловік був наймачем спірного приміщення, адже в матеріалах справи відсутній договір найму будинку і такий судом не досліджувався (а.с. 53-55).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони представника позивачки, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Статтями 10 і 60 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості і що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а частиною 3 ст. 61 ЦПК - що обставини, встановлені судовим рішенням у (зокрема) цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Як стверджується матеріалами справи, встановлено судом в ході розгляду даної справи, а також встановлено рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 03 березня 2014 року, що набрало законної сили (по аналогічній справі - також за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про вселення у спірний будинок; а.с. 3), позивачка вселилася у спірний будинок у жовтні 2007 року, як член сім'ї - в якості дружини сина (невістки) відповідача.

В суді апеляційної інстанції вище наведену обставину відповідач (апелянт) визнав та пояснив, що дійсно позивачка вселилася у 2007 році у належний йому на праві власності спірний будинок та була зареєстрованою у ньому як його невістка.

Також апелянт пояснив, що він не заперечує проти проживання у спірному будинку дітей позивачки - його внуків. Те, що відповідач не заперечує проти проживання у спірному будинку дітей позивачки, а його внуків, стверджується також і матеріалами справи: висновком дільничого інспектора міліції від 22.10.2014 року за наслідками розгляду ним скарги ОСОБА_4 (а.с. 8) та листом Служби у справах дітей Стрийської райдержадміністрації від 22.10.2014 року (а.с. 9).

Статтею 156 ЖК України встановлено, що припинення сімейних відносин з власником будинку (в даному випадку - у зв'язку з розірванням шлюбу позивачки з сином відповідача) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, а статтею 157 ЖК - що членів сім'ї власника жилого будинку може бути виселено у випадках, передбачених частиною 1 статті 116 цього Кодексу.

Відповідач (як власник спірного будинку) не порушував питання (в тому числі - і шляхом подання до суду зустрічного позову) про виселення позивачки зі спірного будинку чи про визнання її такою, що втратила право на проживання у цьому будинку, та зняття з реєстрації її у ньому, а відтак у суду були відсутніми правові підстави для відмови у задоволенні позовної вимоги про вселення позивачки разом з її неповнолітніми дітьми у будинок, у якому вони є зареєстрованими у встановленому законом порядку та проживають з 2007 року.

У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1) і одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права (пункт 1 ч.2).

Визнання права - спосіб захисту, який застосовується у випадках спору між суб'єктами цивільного права з приводу наявності чи відсутності правовідносин між ними і, відповідно, наявності чи відсутності цивільного права та цивільного обов'язку і такий спосіб захисту здійснюється на підставі пред'явлення позову про визнання, який може поєднувати не тільки правову вимогу визначення наявності чи відсутності правовідносин, а й на присудження на підставі наявності чи відсутності права або обов'язку.

Як встановлено судом та стверджується матеріалами справи і обставинами справи, зокрема - розвитком подій після виконання в примусовому порядку рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 03 березня 2014 року (а.с. 3), між сторонами спору в ході виконання рішення суду про вселення позивачки разом з дітьми у спірний будинок постійно виникає спір стосовно того, якими саме приміщеннями в цьому будинку має право користуватися позивачка разом з дітьми, оскільки відповідачем на виконання рішення суду пропонуються для використання позивачкою лише певні приміщення спірного будинку (що він сам визнав в ході апеляційного розгляду справи), які (на твердження позивачки) є самочинними прибудовами до будинку та непридатними для проживання позивачки разом з неповнолітніми дітьми.

За вище наведених обставин позивачка вправі була звернутися до суду з позовом про визнання за нею і її дітьми права на проживання у конкретно визначеному житловому приміщенні спірного будинку, а саме - у кімнаті № «1-5» площею 19,8 кв.м.

Відповідачем не було запропоновано іншого варіанту вирішення спору в цій частині, ніж варіант запропонований позивачкою.

За вище наведених обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування відсутні і апеляційні скарги на нього, доводи якої не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 12 жовтня 2016 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: