Справа №471/1116/16-ц 02.02.2017 02.02.2017 02.02.2017
Провадження №22-ц/784/440/17
Справа № 471/1116/16-ц
Провадження № 22-ц/784/440/17 Головуючий у першій інстанції Скарницька І.Б.
Категорія 23 Доповідач в апеляційній інстанції Лівінський І.В.
У Х В А Л А

іменем України

02 лютого 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Лівінського І.В.,

суддів: Шаманської Н.О., Коломієць В.В.,

із секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

за участі: представника позивачки ОСОБА_3,

представника відповідача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_5

на рішення Братського районного суду Миколаївської області від 23 грудня 2016 року

за позовом

ОСОБА_5 до приватного акціонерного товариства «Добробут» (далі - ПАТ «Добробут») про стягнення упущеної вигоди, -

в с т а н о в и л а:

В листопаді 2016 року ОСОБА_5 звернулася з позовом до ПАТ «Добробут» про стягнення упущеної вигоди.

Позивач зазначала, що відповідно до свідоцтва на спадщину за заповітом, вона є власником земельної ділянки загальною площею 8.93 га, яка розташована на території Миролюбівської сільської ради Братського району Миколаївської області, та призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Попереднім власником земельної ділянки ОСОБА_6 та ЗСАТ «Добробут» було укладено договір оренди вищевказаної земельної ділянки, строк дії якого до 8 лютого 2016 року.

Між тим, після спливу терміну дії договору оренди, відповідач продовжував користуватися її земельною ділянкою і не повернув її .

Посилаючись на те, що товариство незаконно користувалося належною їй земельною ділянкою після спливу терміну дії договору, що позбавило її можливості отримати доходи від користування нею, позивач просила стягнути з ПАТ «Добробут» на ії користь завдані збитки (упущену вигоду) у розмірі 244164 грн. 06 коп.

Рішенням Братського районного суду Миколаївської області від 23 грудня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просила рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у справі, дослідивши докази по справі в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 є власником земельної ділянки площею 8.9291 га, розташованої на території Миролюбівської сільської ради Братського району Миколаївської області, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 6 липня 2015 року.

Зазначена земельна ділянка перебувала в оренді ПАТ «Добробут» на підставі договору, укладеного ПАТ «Добробут» зі спадкодавцем позивачки - ОСОБА_6 Строк дії договору оренди сторонами визначено до 8 лютого 2016 року.

Після спливу дії договору відповідач не повернув позивачці спірну земельну ділянку.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 7 вересня 2016 року, яким скасовано рішення Братського районного суду Миколаївської області від 13 липня 2016 року, задоволено позов ОСОБА_5 до ПАТ «Добробут» та постановлено усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_5, як власником права володіння, розпорядження та користування спірною земельною ділянкою, заборонивши ПАТ «Добробут» вчиняти на даній земельній ділянці будь-які сільськогосподарські роботи.

ОСОБА_5 поставила питання про стягнення з ПАТ «Добробут» збитків (упущеної вигоди) у вигляді вартості врожаю озимої пшениці.

Відповідно до положень ст. 1166 ЦК України для настання деліктної відповідальності за майнову шкоду, необхідна наявність складу правопорушення, а саме: а) наявність шкоди; б) протиправна поведінка заподіювача шкоди; в) причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; г) вина. Перераховані підстави визнаються загальними, оскільки їх наявність необхідна для всіх випадків відшкодування шкоди, якщо інше не передбачено законом. Якщо закон змінює, обмежує або розширює коло підстав, необхідних для покладення відповідальності за завдану шкоду, то мова йде про спеціальні підстави відповідальності, що характеризують особливості тих чи інших правопорушень.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивачка посилалась на те, що після закінчення строку договору оренди, відповідач не повернув належну їй земельну ділянку, в зв'язку з чим вона в 2016 році не отримала дохід від врожаю озимої пшениці. При цьому, позивачка не надала доказів того, що вона мала можливість засіяти земельну ділянку озимою пшеницею до закінчення строку договору оренди восени 2015 року.

Заперечуючи проти позову, представник відповідача зазначав, що на момент звернення позивачки у вересні 2015 року з вимогою повернути земельну ділянку після закінчення строку договору, спірна земельна ділянка вже була засіяна озимою, та позивачці пропонувалось надати тимчасово для обробітку іншу земельну ділянку такої ж площі. Однак остання відмовилась.

Зазначені обставини представник позивачки в судовому засіданні не заперечував.

Крім того, визначаючи збитки (упущену вигоду) у вигляді вартості врожаю озимої пшениці, позивачка самостійно розрахувала розмір таких збитків, виходячи зі статистичних даних урожайності озимої пшениці відповідача та вартості центнеру такої пшениці.

Між тим, главою 24 ЗК України, якою врегульовано відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, визначено, що власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки (ст. 156). Відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам здійснюють органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, які використовують земельні ділянки, а також органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, діяльність яких обмежує права власників і землекористувачів. Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України (ст. 157).

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 19 квітня 1993 року № 284, якою затверджено Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, розміри збитків, заподіяних власникам землі та землекористувачам вилученням (викупом) або тимчасовим зайняттям земельних ділянок у встановленому порядку, визначаються комісіями, створеними Київською та Севастопольською міськими, районними державними адміністраціями, виконавчими комітетами міських (міст обласного значення) рад.

Крім того, Кабінетом Міністрів України затверджено Методику визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу (постанова № 963 від 25 липня 2007 року).

Отже, чинним земельним законодавством передбачено можливість визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам саме у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що позивачкою не доведено наявність усіх складових частин цивільного правопорушення ПАТ «Добробут», які б підтверджували наявність збитків у вигляді упущеної вигоди від неотриманого в 2016 році врожаю озимої пшениці.

Таким чином, основний висновок суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог, є правильним.

Твердження апеляційної скарги про те, що постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 1993 року № 284, врегульовано відшкодування шкоди власникам земельних ділянок не сільськогосподарського призначення, не можуть братись до увагу, оскільки є наслідком помилкового тлумачення положень вказаної постанови.

Доводи апелянта про те, що відповідач фактично визнав позов, суперечать запереченням відповідача, які надано ним по справі, в тому числі до апеляційної скарги.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду чи доводили б порушення ним норм матеріального або процесуального права, апеляційна скарга не містить. Тому підстав для скасування судового рішення колегія суддів не вбачає.

Водночас, зазначене не перешкоджає позивачці звертатися за захистом свого порушеного права з інших підстав.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 314, 315 ЦПК України, судова колегія

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити, а рішення Братського районного суду Миколаївської області від 23 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий І.В. Лівінський

Судді В.В. Коломієць

Н.О. Шаманська