Єдиний унікальний номер 243/6565/16-ц Номер провадження 22-ц/775/15/2017
Головуючий у 1 інстанції: Мінаєв І.М. Єдиний унікальний номер 243/6565/16-ц
Суддя - доповідач Новосьолова Г.Г. Номер провадження 22-ц/775/15/2017
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 січня 2017 року м. Бахмут

Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Новосьолової Г.Г.,

суддів: Мальованого Ю.М., Санікової О.С.,

за участю секретаря Ротар Я.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну ОСОБА_1 на рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 05 жовтня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1, яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа орган опіки та піклування Слов'янської міської ради Донецької області про позбавлення батьківських прав,

В С Т А Н О В И В:

05 жовтня 2016 року рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області у задоволені позовних вимог ОСОБА_1, яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа орган опіки та піклування Слов'янської міської ради Донецької області про позбавлення батьківських прав відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Не погодившись з рішення суду позивачка подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі, мотивуючи порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов'язків, з дня народження дитини він зустрічався всього з дитиною 5-6 разів. Відповідач не має бажання працевлаштуватися для того, щоб матеріально забезпечувати дитину - харчуванням, лікуванням, оздоровленням, навчанням, фізичним розвитком, побутом дитини, але постійно висловлював погрози, заявляв, що він є членом бандитського угрупування Донецька, демонстрував дитині автомат. Відповідач має заборгованість по аліментам станом на 01 червня 2016 року вона складає 30 818,38 гривень, відповідно до довідки ВДВС Слов'янського міськрайонного управління юстиції від 07 червня 2016 року, при цьому останній платіж був у травні 2016 року у сумі 1 958 гривень, а попередній у січні 2015 року у сумі 1 400 гривень. Суд першої інстанції не врахував пояснення відповідача, що він знав адресу місця проживання на даний час її та їх дитини, але з серпня 2016 року не робив спроб приїхати та зустрітися з дитиною, що свідчить про свідоме не бажання виконувати свої обов'язки батька та свідчить про ухилення від їх виконання. Суд не дав належної оцінки тому, що відповідач не надавав в супереч інтересам дитини дозвіл на вивіз дитини для оздоровлення за межі України. Суд безпідставно не прийняв висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, не дав оцінки, що відповідачу надавалась можливість змінити своє відношення до дитини після ухвалення рішення апеляційним судом Запорізької області, належних висновків не зробив та продовжує ухилятися від виконання батьківських обов'язків.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 підтримала доводи апеляційної скарги та просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_5 просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3, представники третьої особи органу опіки та піклування Слов'янської міської ради в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, позивач та відповідач відповідно до вимог ст.76 ЦПК України, а також телефонограмами за №№ 5813-5815 у журналі телефонограм. Крім того, представник третьої особи представники третьої особи органу опіки та піклування Слов'янської міської ради повідомлений згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.211-213).

До апеляційного суду надійшла заява від відповідача ОСОБА_3 про розгляд справи за його відсутності (а.с.215).

Відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п.2 постанови « Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст.2 ЦПК , вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст.8 ЦПК , а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно всебічно з'ясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень,підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Судом першої інстанції встановлено, 12 серпня 2016 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом про позбавлення батьківських прав мотивуючи свої вимоги тим, що з дня народження дитини ОСОБА_3 проживав окремо від позивачки та дитини, не приймав та не бажає приймати участі у житті та вихованні доньки, не навідує її. Не піклується про її навчання, не цікавиться станом її здоров'я, матеріальної допомоги на утримання доньки не надає. На протязі шести років позивачка сама займається вихованням та утриманням дитини, відповідач жодного разу не виявив бажання поспілкуватися з дитиною, є повністю байдужим до дитини, не сплачує аліменти, тобто відповідач не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, не цікавиться її побутовими умовами, не приймає участі у вихованні дитини.

ОСОБА_3 погрожував позивачці та дитині, внаслідок чого вона зверталася до ОВС, він висловлював позивачу ревнощі, телефонував у будь-який час, надсилав смс -повідомлення з погрозами та брудною лайкою, погрожував викрасти дитину, на очах дитини напав на позивачку та почав її душити, внаслідок чого дитина перелякалась та довго не могла заспокоїтись.

З 05 березня 2010 року по 03 жовтня 2011 року позивачка ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, який 03 жовтня 2011 року рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області був розірваний (а.с.12).

Від шлюбу мають дитину ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, на утримання якої 12 січня 2011 року рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області були стягнути аліменти на користь ОСОБА_1 в розмірі 1/3 частки від усіх видів заробітку до повноліття дитини, починаючи з 27 грудня 2010 року (а.с.11, 13).

Відповідно до довідки ВДВС Слов'янського міськрайонного управління юстиції від 07 червня 2016 року №6/550 заборгованість за відповідачем ОСОБА_3 з виплати аліментів на утримання неповнолітньої дитини на 01 червня 2016 року складає 30 818,38 гривень (а.с.52).

31 січня 2015 року позивачка ОСОБА_1 зареєструвала шлюб з ОСОБА_6, про що свідчить свідоцтво про шлюб, від даного шлюбу народилась дитина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.15-16).

Позивачка ОСОБА_1 проживає разом з сім'єю за іншою адресою, з 21 квітня 2015 року вона зареєстрована за адресою: Київська область, Києво -Святошинський район, с. Петропавлівська Борщагівка, що підтверджується копією паспорту, характеристикою депутата П.Борщагівської сільської ради, актом перевірки житлових умов, довідкою про склад сім'ї (а.с.7-8, 25, 27, 28).

Протягом 2010 - 2011 років позивачка ОСОБА_1 неодноразово зверталась до Слов'янського МВ ГУМВС, а саме 20 листопада 2010 року, 30 травня 2011 року з приводу неправомірних дій ОСОБА_3, який погрожував забрати дочку ОСОБА_2 та погрожував фізичною розправою позивачці ( а.с.14,16).

23 листопада 2010 року та 07 червня 2011 року відповідно до винесених постанов про відмову у порушенні кримінальних справ за заявами позивачки ОСОБА_1 працівниками Слов'янського МВ ГУМВС України в Донецькій області відмовлено в порушенні кримінальних справ через відсутність ознак складу злочину передбачених ст..ст. 129, 296 КК України (а. с. 15,18).

Відповідно до довідки начальника Слов'янського МВ ГУМВС від 03 грудня 2014 року ОСОБА_3 протягом 2010 року неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху передбачених ст.ст. 124, 126 ч.2, 130 ч.1 КУпАП у вигляді штрафів та позбавлення прав, при тому що відповідач не отримував посвідчення водія на право управління транспортними засобами, що підтверджується даними Центра ДАІ з обслуговування м. Красний Лиман, Слов'янськ та Слов'янського району (а.с.21-22).

Зі змісту довідок КЛПЗ «Міська дитяча лікарня» № 312 від 26 вересня 2014 року вбачається :

- ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 перебувала на стаціонарному лікуванні в інфекційному відділенні з 17 січня 2012 по 30 січня 2012 та з 26 лютого 2013 року по 12 березня 2013 року, під час перебування в лікарні догляд за дитиною здійснювала мати ОСОБА_1;

- ТОВ «Лікувально-діагностичний центр» № 77 від 15 жовтня 2014 року - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 отримувала консультації лікаря отоларинголога 10 грудня 2012року, 03 січня 2013року, 04 березня 2014 року, 07 жовтня 2014 року, 14 жовтня 2014 року, дитину приводила мати ОСОБА_1 ( а. с. 46-48)

Згідно характеристик від 24 вересня 2014 року та від 01 березня 2015 року ДНЗ № 2 «Оленка» ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 відвідувала дошкільний навчальний заклад з 01 червня 2012 року по 01 березня 2015 року розвитком та вихованням дитини займалася мати ОСОБА_1, батько дитини в дитячий садок не приходив ( а. с. 49-50).

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволені позовних вимог, виходив з того, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено ухилення відповідача від виконання батьківських обов'язків стосовно неповнолітньої доньки ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Відповідно до ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вона, він не забрали дитину з полового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини, перелік підстав для позбавлення батьківських прав є вичерпним.

Позбавлення батьківських прав є, з одного боку, засобом захисту прав дитини, а з другого, - заходом впливу на батьків, які неналежним чином виконують свої батьківські обов'язки стосовно дитини.

Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57, 60 ЦПК України.

У цьому випадку позивач, яка подала позов про позбавлення батьківських прав із підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, повинна довести, що відповідач як батько ухиляється від виконання своїх обов'язків з виховання дитини.

Як роз'яснено у п. 15 постанови Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Для встановлення таких обставин суду потрібно ретельно перевірити докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, зокрема, щодо поведінки відповідача відносно дитини та достатності обґрунтувань тих обставин, які визначені підставою для позбавлення її батьківських прав, можливості зміни його поведінки відносно дитини внаслідок вжиття менш суворих заходів впливу.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад.

Крім того, відповідно до змісту принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір'ю або батьком.

Згідно із ч. 4 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (ч. 5 ст. 19 СК України).

При цьому суд може не погодитися із висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (ч. 6 ст. 19 СК України).

Відповідно до положень ч. 1 ст. 11 Закону України "Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування" органами опіки та піклування є державні адміністрації районів, районів міст Києва і Севастополя, виконавчі органи міських чи районних у містах, сільських, селищних рад.

Висновок органу опіки та піклування має бути оформлений на бланку державних адміністрацій районів, районів міст Києва та Севастополя, виконавчих органів міських чи районних у містах, сільських, селищних рад, підписаний головою (заступником голови) та скріплений печаткою. Також до висновку органу опіки та піклування мають бути додані документи, зазначені у ч. 3 ст. 253 ЦПК України.

Рішення органу опіки та піклування є обов'язковим до виконання, якщо протягом десяти днів від часу його винесення заінтересована особа не звернулася за захистом своїх прав або інтересів до суду, крім випадку, передбаченого ч. 2 ст. 170 цього Кодексу.

Судом першої інстанції було встановлено, що позивачка у жовтні 2014 року вже зверталась до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа орган опіки та піклування Слов'янської міської ради Донецької області про позбавлення батьківських прав та 26 січня 2015 року рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області позовні вимоги були задоволені, відповідач був позбавлений батьківських прав.

25 березня 2015 року рішенням апеляційного суду Запорізької області, рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 26 січня 2015 року скасоване, у задоволені позовних вимог відмовлено.

Зі змісту рішення апеляційного суду вбачається, що предметом розгляду позовних вимог про позбавлення батьківських прав були: звернення позивачки в період з 2010 по 2011 роки до Слов'янського МВ ГУМВС із заявами про притягнення до кримінальної відповідальності відповідача ОСОБА_3 та відповідними копіями постанов про відмову у порушенні кримінальних справ; довідки лікувальних установ щодо лікування дитини, довідки про перебування дитини у дитячому садочку. Суд при розгляді справи дав належну оцінку наданим доказам та прийшов до висновку про відмову у задоволені позовних вимог щодо позбавлення батьківських прав (а.с.146-148).

Звертаючись з даним позовом в цій справі про позбавлення батьківських прав, одними із підставам цього позову позивачка знов зазначає докази, які були предметом розгляду у судах першої та апеляційної інстанції 26 січня 2015 та 25 березня 2015 року.

Статею 60 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу

Відповідно до ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Після ухвалення рішення апеляційним судом Запорізької області 25 березня 2015 року про відмову у позбавленні батьківських прав з матеріалів справи вбачається наступне.

20 жовтня 2015 року ухвалою Слов'янського міськрайонного суду Донецької області у справі №1-кп/243/502/2015 до ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4 застосовані примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом за вчинення суспільно-небезпечного діяння, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, під час якого ОСОБА_3 у квітня 2015 року заподіяв легкі тілесні ушкодження ОСОБА_12 та ОСОБА_13 ( а. с. 29-30).

У квітні 2016 року ухвалою Слов'янського міськрайонного суду Донецької області до ОСОБА_3 були застосовані примусові заходи медичного характеру у вигляді надання амбулаторної психіатричної примусової допомоги за місцем проживання.

02 листопада 2016 року ухвалою Слов'янського міськрайонного суду Донецької області припинено застосування ОСОБА_3 примусових заходів медичного характеру у вигляді надання амбулаторної примусової психіатричної допомоги (а.с.31-32,216-217).

14 червня 2016 року відповідно до висновку № 2-14/06 експертного психологічного дослідження, проведеного Українським центром судових експертиз, дитина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, виявляє нормативний віковий рівень психічного розвитку, відсутність ознак мікросоціальної (сімейної) занедбаності. Матір дитини ОСОБА_1 виявляє достатній рівень інтелектуального розвитку, товариськість та гнучкість у контактах, емоційну врівноваженість, обов'язковість, відповідальність, про соціальні морально-етичні настанови, домінуючу сімейну (материнську) спрямованість діяльності. Емоційно-теплі та довірчі стосунки з донькою, розуміння і увага щодо індивідуальних особливостей дочки, гармонійний стиль виховання позитивно впливають на емоційний стан та психологічний розвиток дитини ОСОБА_2

Психологічні особливості та психічні порушення ОСОБА_3, визначені на підставі наданих матеріалів (психічний розлад з вираженими поведінковими порушеннями) є несприятливими для виховання дитини, потенційно становлять загрозу для здоров'я та життя житини ОСОБА_2, потребують обов'язкової участі третіх осіб під час побачень батька та дочки задля запобігання можливої шкоди малолітній дитині (а. с.33-45).

23 лютого 2015 року ОСОБА_3 звертався до служби у справах дітей Слов'янської міської ради із заявою про винесення на комісію з питань захисту прав дитини питання, щодо усунення перешкод у вихованні та утриманні батьком, своєї дитини ОСОБА_2, але на той час в апеляційному суді Запорізької області розглядалась апеляційна скарга на рішення Слов'янського міськрайонного суду від 26 січня 20015 року про позбавлення заявника батьківських прав. Тому, згідно п.3 ст.19 Сімейного кодексу України, у разі звернення з позовом до суду орган опіки та піклування припиняє розгляд поданої заяви, але в разі скасування оскаржуємого рішення, заявник має право звернутися до служби у справах дітей з питання встановлення порядку спілкування з дитиною додавши відповідні документи (а.с.53).

20 вересня 2016 року висновком органу опіки та піклування Слов'янської міської ради №29/01-2237 4 визнано доцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно дочки ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.90-91).

Відповідач ОСОБА_3 намагаючись оскаржити висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення його батьківських прав, 07 жовтня 2016 року звернувся до Слов'янського міськрайонного суду Донецької області з позовом про визнання незаконним даного висновку (а.с.192).

Крім того, довід апеляційної скарги, що підставою про позбавлення батьківських прав є ухилення ОСОБА_3 від виконання своїх батьківських обов'язків, а саме не бажання працевлаштуватися для надання матеріальної допомоги, внаслідок чого є заборгованість по сплаті аліментів є безпідставною.

Відповідно до довідки ВДВС Слов'янського міськрайонного управління юстиції від 03 жовтня 2016 рок заборгованість станом на 01 жовтня 2016 року складає 30 254,38 гривень. Зі змісту довідки вбачається, що з часу ухвалення рішення апеляційного суду Запорізької області від 25 березня 2015 року, відповідачем частково сплачувався борг, а саме у травні 2016 року - 1 500 гривень, у червні 2016 року - 2 000 гривень, у липні 2016 року - 1 500 гривень, у серпні 2016 року - 1 998 гривень, у вересні 2016 року - 500 гривень (а.с.144-145).

Отже, відповідач своїми діями намагається виконувати свої батьківські обов'язки стосовно надання матеріальної допомоги та оскарження висновку органу опіки та піклування.

Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ч. ч. 5, 6 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволені позовних вимог щодо позбавлення батьківських прав обґрунтовано не погодився з висновком органу опіки та піклування,оскільки він є недостатньо обґрунтованим та суперечить інтересам дитини.

Виходячи з практики слід зазначити, що Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці звертає увагу, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт оскарження заявником заяви про позбавлення батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до сина (справа "Хант проти України" від 7 грудня 2006 року). Зазначав, що позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і тоді інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага. При цьому звертає увагу на те, що позивач у цій справі намагався побачити дитину та оскаржував заяву про позбавлення батьківських прав і цей факт міг свідчити про його інтерес до дитини.

У ст.164 СК України зазначений вичерпний перелік підстав для позбавлення батьківських прав.

Але, при розгляді справи ні позивачкою ОСОБА_1, ні її представником, як у суді першої інстанції, так і апеляційної інстанції належних та відповідних доказів щодо позбавлення батьківських прав, за інший період, а саме з 25 березня 2015 року після ухвалення рішення апеляційним судом Запорізької області до дня звернення до суду с даним позовом 12 серпня 2016 року не були надані. Тобто, докази позивачки про позбавлення батьківських прав є фактичними доказами по попередній справі, яким була надана відповідна правова оцінка судовими інстанціями.

Проте, висновок експертного психологічного дослідження від 14 червня 2016 року, проведеного Українським центром судових експертиз, суд першої інстанції, правильно не взяв до уваги, оскільки вона була проведена без повідомлення відповідача та він був позбавлений можливості надати свої доводи та заперечення під час проведення дослідження.

Висновок органу опіки та піклування від 20 вересня 2016 року щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідача також не можна брати до уваги, оскільки він є недостатньо обґрунтованим та суперечить інтересам дитини.

Щодо ухвали суду першої інстанції від 20 жовтня 2015 року про застосування до відповідача ОСОБА_3 примусових заходів медичного характеру, то вони були застосовані у зв'язку з вчинення ним суспільно-небезпечного діяння стосовно сторонніх осіб, а не за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Виходячи з встановлених обставин, наданих сторонами доказів та вимог закону, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов до висновку про відмову у задоволені позовних вимог щодо позбавлення батьківських прав з вищенаведених підстав.

Довід апеляційної скарги про те, що суд не дав належної оцінки тому, що відповідач не надавав в супереч інтересам дитини дозвіл на вивіз дитини для оздоровлення за межі України є неспроможним.

Позивачкою не надані докази відмови у надані дозволу на вивіз дитини за межі України.

Крім того, позивачка не позбавлена можливості вирішити це питання відповідно до вимог Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України».

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Рішення суду постановлено у відповідності до норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування не встановлено.

У відповідності до частини 1 статті 308 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо встановлює, що суд першої інстанції постановив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 308, 315 ЦПК України, апеляційний суд -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 05 жовтня 2016 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: