1Справа № 335/9574/16-ц 2/335/213/2017

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2017 року м.Запоріжжя
Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Рибалко Н.І., за участі секретаря Барсукової В.В., за участі позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Запоріжжя цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства „Запорізький металургійний комбінат „Запоріжсталь про визнання протиправним, скасування наказу про припинення трудового договору, поновлення на роботі, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу, -
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства „Запорізький металургійний комбінат „Запоріжсталь про поновлення на роботі, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу, зазначивши, що з 08.07.2013 р. по 20.04.2015 р. він працював слюсарем-ремонтником у відповідача. 20.04.2015 р. він був звільнений з займаної посади згідно з п.3 ст.36 КЗпП України, у звязку з призовом працівника на військову службу. Однак його було призвано на строкову військову службу під час мобілізації, та відповідач звільнив його у порушення вимог закону, тому він просить суд, з урахуванням уточнення позовних вимог в останній редакції, визнати поважними причини пропуску строку для звернення до суду, оскільки строк пропущений з поважних причин; визнати протиправним та скасувати наказ (розпорядження) № 146 від 20.04.2016 року про припинення трудового договору з ним; поновити його на посаді слюсаря-ремонтника у ПАТ „Запорізький металургійний комбінат „Запоріжсталь з моменту звільнення, з 20.04.2015 р., стягнути з ПАТ „Запорізький металургійний комбінат „Запоріжсталь на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 161 960,96 грн.; допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення н6а роботі.
У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги з підстав, зазначених у позові та просить їх задовольнити.
Представник відповідача проти позову заперечувала, надавши пояснення про те, що позивач був звільнений на підставі п.3 ст.36 КЗпП України, як такий, що призваний саме на строкову військову службу, а не на військову службу за призовом під час мобілізації, тому звільнення позивача відбулося на законних підставах. Крім того, вважає, що позивач пропустив без поважних причин строк, визначений ст.233 КЗпП України, а саме місячний строк з дня отримання копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки, у задоволенні позовних вимог просить відмовити.
Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.
Судом встановлені наступні обставини і визначені до них правовідносини.
Згідно з наказом № 146 від 20.04.2015 року ОСОБА_1 звільнений з посади слюсаря-ремонтника ПАТ „Запоріжсталь згідно з п.3 ст.36 КЗпП України у звязку з призовом на військову службу (копія трудової книжки, наказ а/с 8, 43).
З повістки військового комісару Центрального обєднання районного військового комісаріату м.Запоріжжя ОСОБА_4 (а/с 46) слідує, що ОСОБА_1 призвано на строкову військову службу і зараховано в команду № 235 згідно із Законом України „Про військовий обовязок і військову службу .
Згідно з довідкою військового комісара Центрального обєднання районного військового комісаріату м.Запоріжжя ОСОБА_4 від 25.06.2015 року, (а/с 49) ОСОБА_1 на підставі Указу Президента України від 17.02.2015 р. № 88/2015 „Про строки проведення чергових призовів, чергові призови громадян України на строкову військову службу та звільнення в запас військовослужбовців у 2015 році, відповідно до пункту 17 частини першої статті 106 Конституції України та на виконання Закону України „Про військовий обовязок і військову службу від 25 березня 1992 року № 2232-Х11, призваний з 29.04.2015 року на строкову військову службу до лав Збройних Сил України.
Згідно з особовою карткою працівника ОСОБА_1 20.04.2015 року був ознайомлений з наказом про звільнення та отримав трудову книжку.
Відповідно до п.3 ч.1 ст. 36 КЗпП України в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, тобто 20.04.2015 року, підставою припинення трудового договору є призов або вступ працівника на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову службу), крім призову працівника на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року.
Статтею 119 КЗпП України в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, тобто 20 квітня 2015 року, передбачено гарантії для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків. Частиною 3 цієї статті передбачено, що за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до положень ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Статтею 10 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачені види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки; військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу.
Із зазначеного вбачається, що законодавець чітко розмежовує строкову військову службу та військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період.
Як видно із матеріалів справи, відповідно до повістки (а/с 46), військового квитка серії НОМЕР_1 (а/с 10), довідки військового комісара від 25.06.2015 р. (а/с 49) ОСОБА_1 призвано на строкову військову службу до лав Збройних Сил України, і як військовослужбовця строкової служби призначено на посаду.
Надана позивачем довідка ТВО військового комісара ОСОБА_5 від 10.08.2016 року(а/с 9) не спростовує висновків відповідача про те, що підставою для звільнення ОСОБА_1 20.04.2015 року була повістка військового комісара про призов на строкову військову службу.
Отже, станом на 20 квітня 2015 року, тобто на дату звільнення позивача, пунктом 3 ч. 1 ст. 36 та ч. 3 ст. 119 КЗпП України заборонено звільняти лише працівників. призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період. Однак ця заборона не розповсюджувалась на ОСОБА_1 , який був призваний на інший вид військової служби - на строкову військову службу.
Суд враховує, що Законом України № 433-19 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду», що набрав чинності 11 червня 2015 року, були внесені зміни до п.3 ст. 36 та ч.3 ст. 119 КЗпП України, ч.2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов»язок та військову службу» які стосувались саме поширення гарантій для працівників, звільнених у зв`язку з призовом на різні види військової служби, в тому числі і на строкову військову службу.
Однак, відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.
Отже, Закон України № 433-19 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду», поширює свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття цим законом чинності, тобто після 11 червня 2015 року і тому не може розповсюджуватись на спірні правовідносини, які виникли 20 квітня 2015 року.
Враховуючи вищезазначене, правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 відсутні.
Керуючись ст.ст.10,11,60, 209,212,214-215 ЦПК України, суд, -
В И Р І Ш И В :
Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства „Запорізький металургійний комбінат „Запоріжсталь про визнання протиправним, скасування наказу про припинення трудового договору, поновлення на роботі, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу, - залишити без задоволення.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя Рибалко Н.І.