АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 січня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Половінкіної Н. Ю.

суддів Одинак О.О., Кулянда М.І.

секретаря Чубрей І.І.

з участю позивача ОСОБА_1, представника відповідача комунального підприємства «Міжнародний аеропорт «Чернівці» ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до комунального підприємства «Міжнародний аеропорт «Чернівці» про визнання дій незаконними та стягнення заробітної плати за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 20 жовтня 2016 року,

встановила:

ОСОБА_1 у липні 2016 року звернулася до суду з позовом до комунального підприємства «Міжнародний аеропорт «Чернівці» про визнання дій незаконними та стягнення заробітної плати.

Посилалась на те, що 25 травня 2009 року була прийнята на посаду касира-оператора авіакаси відділу маркетингу і організації перевезень комунального підприємства «Міжнародний аеропорт «Чернівці».

Наказом комунального підприємства «Міжнародний аеропорт «Чернівці» від 30 листопада 2011 року №65 о/с призначена на посаду касира квиткового оператора реєстрації комерційного відділу і організації перевезень.

Після чого призначена на посаду касира квиткової служби організації авіаційних перевезень наказом комунального підприємства «Міжнародний аеропорт «Чернівці» від 1 грудня 2015 року №102 о/с.

Звільнена з роботи у зв'язку зі скороченням штату працівників на підставі п.1 ст.40 КЗпП України наказом від 26 квітня 2016 року.

Вказувала на те, що наказами комунального підприємства «Міжнародний аеропорт «Чернівці» з 1 квітня 2013 року було незаконно змінено істотні умови праці із встановленням неповного робочого часу в розмірі 50% від місячної норми робочого часу без повідомлення за два місяці.

Просила визнати дії комунального підприємства «Міжнародний аеропорт «Чернівці» щодо зміни істотних умов праці із встановленням неповного робочого часу з 01 квітня 2013 року по 01 квітня 2016 року за відповідними наказами незаконними, стягнути з комунального «Міжнародний аеропорт «Чернівці» заробітну плату в сумі 29219 грн. 68 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 9831 грн. 81 коп.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 20 жовтня 2016 року у позові відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 20 жовтня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішенням, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Колегія суді вважає, що апеляційні скарга ОСОБА_1 підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання дій незаконними, суд першої інстанції керувався положеннями ч.1 ст.233 КЗпП України та дійшов висновку про пропуск ОСОБА_3 тримісячного строку звернення до суду.

На обґрунтування таких висновків суд першої інстанції послався на те, що ОСОБА_1 дізналась про порушення свого права у квітні 2013 року, але продовжувала працювати в нових умовах неповного робочого часу, не зазначає поважності причин пропуску строку звернення до суду.

Відмовляючи у стягненні заробітної плати, суд першої інстанції вважав, що ОСОБА_1 нарахована та виплачена заробітна плата відповідно до правил, встановлених частинами 2,3 ст.56 КЗпП України, згідно фактично відпрацьованого часу.

На підставі ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог п.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як роз»яснив Пленум Верховного Суду у п.3 постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Відповідно до ст.19 Конституції України, ст.1 ЦПК та з урахуванням положення ч.4 ст.10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом.

При цьому згідно зі п.5 ч.2 ст.119 ЦПК України підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону.

Відповідно до правил, встановлених п. 1 ч.6 ст.130 ЦПК України, суд уточнює позовні вимоги або заперечення проти позову.

За змістом абз1, 4 п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд

визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових

вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить

керуватися при вирішенні спору.

Предметом позову ОСОБА_1, тобто матеріально-правовою вимогою, стосовно якої остання просила ухвалити судове рішення, є визнання дій комунального підприємства «Міжнародний аеропорт «Чернівці» щодо зміни істотних умов праці із встановленням неповного робочого часу з 01 квітня 2013 року по 01 квітня 2016 року за відповідними наказами незаконними, стягнення заробітної плати в сумі 29219 грн. 68 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 9831 грн. 81 коп.

При цьому підставою позову ОСОБА_1, тобто обставинами, якими обґрунтовувалися позовні вимоги, зазначалося незаконна зміна істотних умов праці із встановленням неповного робочого часу наказами комунального підприємства «Міжнародний аеропорт «Чернівці» з 1 квітня 2013 року без повідомлення за два місяці, без дотримання вимог колективного договору та галузевої угоди між Міністерством транспорту та зв»язку України, Фондом державного майна України, асоціацією «Аеропорти України» цивільної авіації та профспілками працівників цивільної авіації України на 2010-2012 роки, зменшення розміру заробітної плати.

Встановлено, що 25 травня 2009 року ОСОБА_1 була прийнята на посаду касира-оператора авіакаси відділу маркетингу і організації перевезень комунального підприємства «Міжнародний аеропорт «Чернівці».

Наказом комунального підприємства «Міжнародний аеропорт «Чернівці» від 30 листопада 2011 року №65 о/с ОСОБА_1 призначена на посаду касира квиткового оператора реєстрації комерційного відділу і організації перевезень.

Після чого ОСОБА_1 була призначена на посаду касира квиткової служби організації авіаційних перевезень наказом комунального підприємства «Міжнародний аеропорт «Чернівці» від 1 грудня 2015 року №102 о/с.

Наказом комунального підприємства «Міжнародний аеропорт «Чернівці» від 29 березня 2013 року №1.6-50 у зв'язку з зменшенням обсягів робіт на підприємстві та з метою покращення фінансового стану підприємства шляхом забезпечення зменшення витрат та погашення заборгованості по заробітній платі на квітень 2013 року для працівників інших категорій було встановлено робочий час в розмірі 50% від місячної норми робочого часу - 87,5 год. (а.с.45).

Після чого в кожному наступному місяці дія зазначеного наказу продовжувалася, а робочий час працівникам встановлювався в розмірі 50% від місячної норми робочого часу відповідними наказами (а.с.46-63).

Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України - трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, чи фізичною особою за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації, або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно ч. 3 ст. 32 КЗпП України у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальність, кваліфікації чи посади. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за 2 місяці.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 не ознайомлено з наказом комунального підприємства «Міжнародний аеропорт «Чернівці» від 29 березня 2013 року №1.6-50 та наступними наказами про зменшення місячної норми робочого часу.

Не можна погодитися з доводами ОСОБА_1, на які є посилання в апеляційній скарзі, щодо не застосування норм ч.3 ст.32 КЗпП України.

Згідно з абз. 2 п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13 оскільки при зміні систем та розмірів оплати праці у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці (ч. 3 ст. 32 КЗпП України), введенні нових або зміні діючих умов оплати праці у бік погіршення ст. 103 КЗпП України) роботодавець повинен повідомити про це працівника не пізніше ніж за два місяці до їх запровадження, порушення цього строку може бути підставою для задоволення вимог працівника про оплату праці згідно з попередніми умовами за період, на який було скорочено зазначений строк попередження.

Тобто непопередження ОСОБА_1 у строки, встановлені ч. 2 ст. 32 КЗпП України, не може бути підставою для визнання незаконним наказу про зміну умов оплати праці.

Встановивши, що позовні вимоги ОСОБА_1 є доведеними, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у позові за спливом позовної давності.

Такі підстави для відмови у позові є самостійними і застосовуються окремо одна від одної.

У п.11 постанови Пленуму Верховного СудуУкраїни від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз'яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Відповідно до абз.1.2 п.2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин.

Згідно з ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Для встановлення початку перебігу строку у справах про звільнення визначальними є такі юридично значимі обставини, як вручення копії наказу про звільнення або день видачі трудової книжки.

Отже, статтею 233 КЗпП України визначено три випадки обчислення початку перебігу строку звернення до суду.

Так, перебіг строку звернення до суду починається у разі вирішення трудового спору - з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (тримісячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня вручення копії наказу про звільнення (місячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня видачі трудової книжки (місячний строк звернення до суду).

Аналогічний висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-2426цс15.

Згідно з п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 дізналась про порушення свого права у квітні 2013 року та продовжувала працювати в нових умовах неповного робочого часу до звільнення з роботи у зв'язку зі скороченням штату працівників на підставі п.1 ст.40 КЗпП України наказом від 26 квітня 2016 року.

Тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність поважності причин пропуску строку звернення до суду з позовом.

Згідно із ч.1 ст.94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про оплату праці» структура заробітної плати складається з основної заробітної плати - винагороди за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки), вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців; із додаткової заробітної плати - винагороди за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій; із інших заохочувальних та компенсаційних виплат, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

За змістом частини 2, 3 ст.56 КЗпП України робота на умовах неповного робочого часу не тягне за собою будь-яких обмежень обсягу трудових прав працівників. Оплата праці в цих випадках провадиться пропорціонально відпрацьованому часу або залежно від виробітку.

Не заслуговують на увагу посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на нарахування заробітної плати з порушенням.

На підставі ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в сумі першої інстанції.

ОСОБА_1, звертаючись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, порушення права пов»язувала із оплатою праці згідно з попередніми умовами.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

У матеріалах справи відсутні докази, якими спростовуються висновки суду першої інстанції щодо правильного нарахування та виплати ОСОБА_1 заробітної плати згідно фактично відпрацьованого часу.

За таких обставин судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ч.2 ст.308 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 20 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Н.Ю. Половінкіна

Судді М.І. Кулянда

ОСОБА_4