Провадження № 2/161/25/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 лютого 2017 року

Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі:

судді Івасюти Л.В.

при секретарі Заболотько Д.М.

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права спільної сумісної власності та поділ майна подружжя, зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 21.12.2015р. звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання права спільної сумісної власності, мотивуючи свій позов тим, що з 08 листопада 2003 року перебуває у шлюбі з ОСОБА_3. Від спільного подружнього життя в них народилась двоє дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. У 2009 році , ОСОБА_7, батько відповідача, подарував їй та відповідачу по 1/2 частині земельної ділянки у с. Липини Луцького району по вул. Прилуцькій. Починаючи з 2009 року по даний час за спільні кошти на цій земельній ділянці нею та відповідачем будується двоповерховий житловий будинок. Відповідно до рішення виконавчого комітету Липинської сільської ради Луцького району № 91 від 27.11.2015 року цьому незавершеному будинку присвоєно поштову адресу: Луцький район, с. Липини, вул. Прилуцька, буд. 22. Спільними зусиллями, починаючи з 2012 року по даний час вони здійснюють будівництво житлового будинку на підставі повідомлення про початок виконання будівельних робіт № ВЛ 7 від 04.09.2012р. та технічної документації на житловий будинок. На даний час вся технічна документація та будівельний паспорт на житловий будинок знаходиться у відповідача. З огляду на ті обставини, що вони перебувають у неприязних відносинах, її чоловік відмовляється надавати їй будь-які документи на будинок. На момент її звернення до суду вона з відповідачем завершили проведення основних будівельних робіт по спорудженню будинку, проте, оздоблювальні роботи на даний час ще не завершені і в експлуатацію вказаний будинок не прийнятий.

На даний час, жодних домовленостей між нею та відповідачем щодо поділу спільного нажитого майна між ними не досягнуто. Всі будівельні матеріали вони купували за спільні кошти подружжя, перебуваючи у шлюбі. Деякі матеріали, зокрема, вікна, придбала особисто її мати, ОСОБА_8. Таким чином, вона є співвласником незавершеного житлового будинку, і має право на визнання за нею частки, яка належить їй, оскільки всі будівельні матеріали, що були необхідні для будівництва будинку, купувались за їхні спільні із відповідачем кошти, перебуваючи у шлюбі. Оскільки на її утриманні перебуває двоє неповнолітніх дітей, проживати в майбутньому вони будуть виключно з нею і іншого житла, крім вищевказаного незавершеного будівництва, у них немає, тому вона просить визнати за нею більшу частку будівельних матеріалів у розмірі 65 %.

Посилаючись на вищенаведене, позивач просить суд визнати за нею право власності на 65% незавершеного житлового будинку №22 по вул. Прилуцькій у с. Липини Луцького району (будівельні матеріали зібрані в будинок).

29.02.2016р. відповідач звернувся до ОСОБА_1 із зустрічним позовом, який мотивує тим, що 08 листопада 2003 року, він одружився з відповідачем ОСОБА_1, за час шлюбу ними спільно було набуто автомобіль марки «Renault FCT», 2003 р.в., номер

кузова VF1FC09AF28988017, д.н.з. НОМЕР_1, який був зареєстрований 15.06.2010 року на ім'я ОСОБА_1. З липня місяця 2014 року, він та ОСОБА_1 припинили фактичні шлюбні відносини, де надалі відповідач змінила своє місце проживання. При цьому, ОСОБА_1, крім своїх особистих речей, забрала також вказаний автомобіль та реєстраційні на нього документи. Про місцезнаходження автомобіля не повідомляє. Вказані документи чи їх копії надати йому також відмовляється.

24.02.2016 року, з відповіді Територіального сервісного центру 0741 Регіонального сервісного Центру Волинської області МВС України від 24.02.2016 року №249 та додатків до неї , йому стало відомо , що 30.09.2015року, на підставі довідки-рахунку №ААЕ355526 від 30.09.15р., відповідач відчужила спірний автомобіль третій особі ОСОБА_9, за 108070 грн. 00 коп. Відчужений відповідачем ОСОБА_1 автомобіль є цінним майном, його ринкова вартість є значною, тому вважає, що відчуження автомобіля виходить за межі дрібної побутової угоди, та відповідно до ч.3 ст. 65 СК України, його згода на відчуження цього автомобіля мала б бути подана письмово. В тім, ні усної, ні письмової згоди на відчуження автомобіля не надавав. Відповідач знала, що його згоди на вчинення ним такого правочину не було, а також не мала повноважень на вчинення таких дій. Таким чином, відповідач неправомірно, без його згоди, відчужила вищевказаний автомобіль, в даному випадку остання розпорядилась транспортними засобом на свій розсуд проти його волі. При цьому, ОСОБА_1 отримані за відчуження даного автомобіля кошти привласнила собі.

Посилаючись на вищенаведене, позивач за зустрічним позовом просить суд в порядку поділу майна подружжя стягнути з ОСОБА_1 в його користь компенсацію 1/2 вартості автомобіля марки «Renault FCT», 2003 р.в., номер кузова НОМЕР_2, д.н.з. НОМЕР_1, у розмірі 54035 грн. 00 коп.

В судовому засіданні позивач за первісним позовом ОСОБА_1, відповідно до останньої заяви про уточнення позовних вимог, поданої 02.02.2017року, свій позов підтримала з наведених у позовній заяві мотивів, просить відмовити задоволенні зустрічного позову,у звязку з тим, що спірний автомобіль був відчужений зі згоди ОСОБА_3, кошти від реалізації автомобіля були витрачені на погашення боргів чоловіка.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні первісний позов визнав частково, не заперечує щодо визнання за ОСОБА_10 ? частки житлового будинку за вищевказаною адресою , просить задоволити зустрічний позов, оскільки автомобіль був відчужений ОСОБА_1 без його згоди, коштів від продажу автомобіля він не отримував , дізнався про продаж автомобіля лише після того, як побачив, що дружина користується іншим автомобілем . Вважає. що позивач безпідставно просить відступити від рівності часток у житловому будинку, оскільки на даний час існує спір щодо місця проживання їхніх дітей, яким він постійно матеріально допомагає, та сплачує аліменти. ОСОБА_11 подав суду письмові пояснення та заперечення щодо даного спору, які містяться в матеріалах справи.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, прийшов до висновку, що первісний позов підлягає до часткового задоволення, зустрічний позов слід задовольнити повністю з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що сторони перебували у шлюбі з 08 листопада 2003року по 22 січня 2016 року.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 січня 2016 року

позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу задоволено, та розірвано шлюб між ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище ОСОБА_8) ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_4, який зареєстрований 08.11.2003 року відділом відділом державної реєстрації актів цивільного стану Луцького міського управління юстиції Волинської області, актовий запис № 1568.

Від даного шлюбу у сторін народились діти: син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5, дочка ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_6.

Згідно п. 1.1. Договору дарування, від 01.09.2009 року, батько ОСОБА_3 - ОСОБА_7 безоплатно передав у власність в рівних частках кожному для ОСОБА_3 та ОСОБА_1Є, а вони прийняли від нього у власність, в зазначених частках, незавершений будівництвом житловий будинок, готовністю 65%, який знаходиться в селі Липини, по вул. Прилуцькій, будинок 22.

Як пояснили в судовому засіданні сторони по справі ними за спільні кошти під час шлюбу добудовано житловий будинок за адресою: Волинська область, Луцький район, с.Липини, вул.Прилуцька, 22.

Судом встановлено, що між сторонами відбувся спір щодо оформлення права власності на побудований житловий будинок, оскільки як пояснила позивач відповідач відмовився їй надавати документи, на підставі яких будувався житловий будинок.

Згідно висновку будівельно-технічної експертизи № 7665-7667, складеного 11 листопада 2016 року, ступінь готовності незавершеного будівництвом обєкту нерухомості

житлового будинку за адресою: с. Липини Луцького району, вул. Прилуцька, 22 становить 91%. Незавершений будівництвом обєкт нерухомості - житловий будинок за адресою: с.Липини Луцького району, вул. Прилуцька, 22 відповідає вимогам нормативно-правових актів у галузі будівництва, містобудування, протипожежним та санітарним нормам. Ринкова вартість на даний час будівельних матеріалів і будівельно-монтажних робіт незавершеного будівництвом обєкту нерухомості житлового будинку за адресою: с. Липини Луцького району, вул. Прилуцька, 22 становить 1 076800,00грн.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року розяснено, що згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

За статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що об'єкт будівництва (об'єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб'єктивних майнових, а також зобов'язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.

Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб'єктивних цивільних прав стосовно об'єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, тому такий об'єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

За позовом дружини, членів сім'ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об'єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

У разі неможливості поділу обєкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об'єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

При цьому суд може визнати право на частину обєкта незавершеного будівництва за кожною із сторін.

Такий правовий висновок міститься й у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року, постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року

Судом враховано, що спірний обєкт незавершеного будівництва збудований за час шлюбу за спільні кошти подружжя, будівництво його закінчено, він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, суд прийшов до висновку про поділ набутого за час шлюбу зазначеного майна, про наявність правових підстав для визнання за позивачем права власності на ? частину спірного обєкта незавершеного будівництва.

Згідно з ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором; при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї; за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Судом встановлено,що на даний час існує між сторонами спір щодо виховання та місця проживання спільних неповнолітніх дітей.

Позивачем ОСОБА_1 не надано переконливих доказів, які б давали суду підстави для збільшення її частки у житловому будинку.

Судом встановлено, що у позивача відсутня заборгованість по сплаті аліментів на утримання дітей, крім того, він надає іншу матеріальну допомогу на їх утримання . Самого факту проживання дітей з матірю недостатньо для збільшення її частки у житловому будинку.

Законом передбачено, що відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі майна можливе тільки у виключних випадках, а посилання позивача на вищевказані обставини такими не є, оскільки з матеріалів не вбачаються обставини, що мають істотне значення, котрі є підставою для відступлення від засади рівності часток подружжя. Зокрема, відсутні докази про те, що розмір аліментів, які отримує позивач, недостатній для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дітей.

Крім того, відповідач надає дітям додаткову матеріальну допомогу, що стверджується відповідними банківськими квитанціями ПАТ КБ «Приватбанк», згідно яких відповідач неодноразово перераховував кошти на платіжні картки дітей, так само як і на платіжну картку безпосередньо позивача. На новорічні свята доньці було придбано мобільний телефон, що стверджується відповідним товарним чеком.

П. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» розяснено, що у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя, а не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності, частки майна є рівними.

Відповідно до ст. 71 ч.І СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

24.02.2016 року, з відповіді Територіального сервісного центру 0741 Регіонального сервісного Центру Волинської області МВС України від 24.02.2016 року №249 та додатків до неї, 30.09.2015року, на підставі довідки-рахунку №ААЕ355526 від 30.09.15р., відповідач відчужила спірний автомобіль третій особі ОСОБА_9, за 108070 грн. 00 коп.

Судом встановлено, що відчужений відповідачем автомобіль є цінним майном, його ринкова вартість є значною, тому вважає, що відчуження автомобіля виходить за межі дрібної побутової угоди, та відповідно до ч.3 ст. 65 СК України, згода іншого подружжя на відчуження цього автомобіля мала б бути. Однак, про існування такої згоди позивачем не доведено.

Отже, відповідач неправомірно, без згоди ОСОБА_3, в порушення ст.ст. 60, 65 СК України, відчужила вищевказаний автомобіль, а тому суд приходить до висновку про стягнення з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 54035грн. компенсації як ? вартості відчуженого автомобіля марки «Renault», 2003 року випуску, номер кузова НОМЕР_2, д.н.з. НОМЕР_1.

Керуючись ст. ст. 8, 10, 60, 88, 212-215 ЦПК України, ст.ст. 60, 63, 70, 71 СК України, ст.ст. 319, 321, 331 ЦК України, суд-

В И Р І Ш И В:

Первісний позов задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ? незавершеного будівництвом житлового будинку за адресою: Волинська область, Луцький район, с.Липини, вул.Прилуцька, 22.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 8594,20 грн. судових витрат по справі.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Зустрічний позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 54035грн. компенсації ? вартості автомобіля марки «Renault», 2003 року випуску, номер кузова НОМЕР_2, д.н.з. НОМЕР_1.

Стягнути з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 551,20 грн. судових витрат по справі.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Волинської області через Луцький міськрайонний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Луцького міськрайонного суду Л.В. Івасюта