Ухвала

іменем україни

06 вересня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Іваненко Ю.Г., Леванчука А.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні власністю та виселення, за касаційною скаргою представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 - на рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 26 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 березня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу вона є власником садового будинку НОМЕР_1, який знаходиться у Садовому товаристві «Прогрес-Верхні» (далі - СТ «Прогрес-Верхні») у смт Курилівка Петриківського району Дніпропетровської області. У 2012 році вона познайомилася з відповідачем, у подальшому у них були романтичні стосунки, періодично він залишався у вказаному будинку, проте разом вони не проживали та спільного господарства не вели. У травні 2014 року між ними виник конфлікт, у результаті якого вона вимагала покинути відповідача її будинок, проте останній відмовився виселятися, при цьому погрожує їй фізичною розправою, вчиняє сварки, провокує конфлікти та псує майно у будинку. Добровільно виселятися із вказаного будинку відповідач не бажає.

Посилаючись на викладене, позивач просила усунути перешкоди у користуванні власністю та виселити відповідача із вказаного будинку.

Рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 26 грудня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 березня 2017 року, позов задоволено частково.

Усунуто ОСОБА_4 перешкоди у користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_5 із садового будинку НОМЕР_1, який знаходиться у СТ «Прогрес-Верхні» у смт Курилівка Петриківського району Дніпропетровської області.

В іншій частині позову відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6 - просить скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

Відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (ст. 391 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або у судовому порядку.

Статтею 116 ЖК УРСР установлено, що особи, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяються без надання їм іншого жилого приміщення.

Задовольняючи указаний позов, суд першої інстанції, із висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши докази у справі і надавши їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, а також встановивши обставини справи, правильно виходив із доведеності та обґрунтованості заявлених позовних вимог та наявності правових підстав для усунення перешкод позивачу у користуванні власністю шляхом виселення відповідача із належного позивачу на праві приватної власності вищевказаного садового будинку.

На підставі наявних у справі доказів суд правильно установив, що відповідач у розумінні ст. 64 та ст. 156 ЖК УРСР не є членом сім'ї позивача, а отже, не має самостійного права проживати в зазначеному будинку, враховуючи, що позивач як власник будинку жодної згоди на вселення відповідача у спірний будинок не надавала, угоди на право проживання не укладала.

Також суд дійшов обґрунтованого висновку на підставі матеріалів справи, що відповідачем чиняться перешкоди позивачу у користуванні спірним садовим будинком, у зв'язку з чим суд правильно вважав наявними правові підстави для захисту прав позивача в обраний нею спосіб.

При цьому доводи відповідача про належність йому будинку суд правильно вважав такими, що не підтверджені жодним доказом, а згідно з ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Розглядаючи зазначений позов, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України перевірив доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками, у результаті чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам ст. 315 ЦПК України.

Статтею 212 ЦПК України установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржувані судові рішення містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідають вимогам ст. ст. 213-215 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості.

Наведені у касаційній скарзі доводи щодо помилковості висновку суду про відсутність між сторонами угоди на проживання у спірному будинку були предметом дослідження й оцінки судами попередніх інстанцій, які їх обґрунтовано спростували, про що свідчить зміст оскаржуваних судових рішень. Таким чином, доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Те саме стосується доводів касаційної скарги про те, що матеріали справи не містять доказів чинення перешкод у користування позивачем спірним будинком, оскільки такі спростовуються матеріалами справи та установленими судами обставинами справи.

Отже, судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими із додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для їх скасування відсутні, тому відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України вони підлягають залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 26 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

Ю.Г. Іваненко

А.О.Леванчук