Справа № 127/3848/17 Провадження № 22-ц/772/1996/2017Головуючий в суді першої інстанції Ан О. В.
Категорія 27Доповідач Голота Л. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області у складі:

головуючого: Голота Л.О.,

суддів: Кучевський П.В., Рибчинський В.П.

при секретарі: Топольська В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22.06.2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення 3% річних та індексу інфляції за договором позики ,-

ВСТАНОВИЛА:

21.02.2017 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення 3% річних в сумі 6 216 грн 07 коп та індексу інфляції в сумі 39 898 грн 70 коп за договором позики від 26.05.2015 року.

Позивач зазначає, що відповідно до розписки від 26.05.2015 року він позичив ОСОБА_2 30 000 доларів США на строк до 12.06.2015 року. Рішенням Вінницького міського суду від 28.10.2015 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 за договором позики від 26.05.2015 року стягнуто борг в сумі 595 503 грн. Станом на день написання позову 17.02.2017 року ОСОБА_2 борг не повернула.

Рішенням Вінницького міського суду від 22.06.2017 року позовні вимоги позивача задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 суму 3% річних від простроченої суми, яка складає 6 216, 07 грн та індекс інфляції від простроченої суми у розмірі 39 898, 70 грн. Стягнуто судові витрати.

Не погодившись з даним рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог позивача відмовити з тих підстав, що між сторонами було укладено договір позики в іноземній валюті, а тому до цих правовідносин не може бути застосовано положення закону, яке регулює порядок сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, визначеного договором у гривні.

В судове засідання сторони не з»явились, про день та час розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином, відповідно до п. 6 ст. 74 ЦПК України SMS-повідомленням та поштовим повідомленням.

Позивачем надана заява про розгляд справи за його відсутності.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

За змістом ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права; не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Завданням апеляційного провадження є перегляд за апеляційною скаргою справи і судового рішення на предмет правильності встановлення судом першої інстанції обставин у справі та застосування норм права.

Частина 1 статті 303 ЦПК України передбачає, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності, тощо), що мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

Судом встановлено, що відповідно до розписки від 26.05.2015 року ОСОБА_3 позичив ОСОБА_2 30 000 доларів США на строк до 12.06.2015 року.

Свої зобов»язання за договором позики ОСОБА_2 виконала частково, повернувши позивачу 3 950 доларів США.

Рішенням Вінницького міського суду від 28.10.2015 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 за договором позики від 26.05.2015 року стягнуто борг в сумі 595 503 грн. у мотивувальній частині рішення суд вказує, що сума боргу 595 503 грн є еквівалентом 26 050 доларів США згідно з офіційним курсом НБУ станом на 28.10.2015 року. / а.с. 5/

Рішення пред»явлено до виконання.

Рішенням Вінницького міського суду від 13.10.2016 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 стягнуто суму 3% річних від простроченої суми, яка складає 13 851 грн 56 коп та індекс інфляції від простроченої суми в розмірі 45 853 грн 73 коп., яка виникла станом на 05.08.2016 року.

Оскільки відповідач не виконує свої зобов»язання за договором, ОСОБА_3 просив суд стягнути інфляційні та 3 % річних за період з 06.08.2016 року по 17.02.2017 року.

Задовольняючи позовні вимоги позивача суд першої інстанції виходив з того, що оскільки стягнення боргу відбувалось у національній валюті-гривні, а тому відповідно до п.2 ст. 625 ЦК України наявні підстави для стягнення інфляційних та 3% річних у розмірах, визначених позивачем.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та відхиляє доводи апеляційної скарги з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими для всіх і підлягають до виконання. Невиконання судових рішень є підставою для відповідальності, встановленої законом. Уразі невиконання судового рішення у добровільному порядку його виконання здійснюється у примусовому порядку відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» на підставі виконавчого листа, виданого за заявою стягувача.

Згідно до ч.ч.1,2 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо), або утримуватися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 3 ч.2 ст.11 ЦК України встановлено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків зокрема є завдання майнової та моральної шкоди іншій особі.

Відповідно до ч.1 ст.598 ЦК України зобов'язання перестає діяти в разі його припинення з підстав, передбачених договором або законом. Ці підстави зазначені в ст.ст.599, 600, 601, 604-609 ЦК України. За відсутністю інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України). Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання.

Згідно із ч.2 ст.625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник який прострочив його виконання на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Отже нарахування інфляційних втрат на суму боргу входить до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів у наслідок інфляційних відсотків та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що посилання апелянта на те, що індексації внаслідок знецінення не підлягає сума боргу зазначена у рішенні суду є безпідставним.

Оскільки рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28.10.2015 року не виконане до цього часу, то і зобов'язання між позивачем та відповідачем не припинене.

Відповідно до ч.1 ст.598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до ст.ст. 599, 600, 604-609 ЦК України, зобов'язання припиняється: виконанням проведеним належним чином; належним є виконання зобов'язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання; за згодою сторін унаслідок передання боржником кредиторові відступного (грошей, іншого майна тощо); розмір, строки й порядок передання відступного встановлюються сторонами; зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги; за домовленістю сторін; внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов'язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора; поєднанням боржника та кредитора в одній особі; неможливістю його виконання у зв'язку з обставиною, за яку жодна зі сторін не відповідає; смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов'язаним з особою й у зв'язку з цим не може бути виконане іншою особою; смертю кредитора, якщо воно є нерозривно пов'язаним з особою кредитора; ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобов'язання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу, зокрема за зобов'язаннями про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю.

Нарахування інфляційних витрат на суму боргу входить до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, згідно ч.2 ст.625 ЦК України, виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Така правова позиція міститься і у постанові Верховного Суду України від 24 жовтня 2011 року у справі №6-38цс11.

Виходячи з наведеного, позивач має право на отримання інфляційних втрат за період з 06.08.2016 року ( після рішення Вінницького міського суду

від 13.10.2016 р.) до моменту, заявленого у позовних вимогах (17.02.2017 року), оскільки внаслідок інфляційних процесів відбулося знецінення національної валюти України, що завдало шкоди позивачу.

Аналогічні правові висновки містяться у постанові Верховного суду України від 22.03.2017 року .

Таким чином, відповідач зобов'язаний сплатити суму інфляційних втрат за період з 06.08.2016 року по 17.02.2017 року.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку інфляції, сума, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 39 898, 70 грн.

Заперечень та доводів щодо невірного нарахування сум інфляційних витрат та 3 % річних відповідачем в апеляційній скарзі наведено не було.

За таких обставин колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду справи, а рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному й об'єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення позовних вимог, відповідає нормам матеріального і процесуального права, а отже є законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим підстави для його скасування відсутні.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія судді , -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22.06.2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення 3% річних та індексу інфляції за договором позики залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Голота Л.О.

Судді: Кучевський П.В.

Рибчинський В.П.

/ПІДПИСИ/

Згідно з оригіналом: