Справа №487/1873/16-ц 24.01.2017 24.01.2017 24.01.2017
Провадження №22-ц/784/109/17
Справа № 487/1873/16-ц Головуючий у 1-й інстанції Павлова Ж.П.
Провадження № 22ц- 784/109/17 Доповідач апеляційного суду Кушнірова Т.Б.
Рішення

Іменем України

24 січня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Кушнірової Т.Б.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

із секретарем Гавор В.Б.,

за участю:

- представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 жовтня 2016 року за позовами ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а також зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщення,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_5 про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Позивачка зазначала, що вона є основним квартиронаймачем квартири АДРЕСА_1, в якій з 19 квітня 1991 року зареєстрована її сестра ОСОБА_5, а з 23 грудня 2003 року зареєстрований також і її брат ОСОБА_3 Відповідач понад 2 років у даній квартирі не проживає, не зберігає в ній особистих речей, не сплачує за комунальні послуги, тому всі обов'язки з утримання квартири несе вона. Посилаючись на те, що у добровільному порядку відповідач не бажає знятися з реєстрації, позивачка просила визнати відповідача таким, що втратив право користування вищевказаною квартирою, у зв'язку з відсутністю у ній понад шість місяців без поважних причин.

Третя особа із самостійними вимогами на предмет спору ОСОБА_5 звернулася до ОСОБА_3 із позовом аналогічного змісту.

29 липня 2016 року ОСОБА_3 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_4, в якому просив визнати її такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 у зв'язку із відсутністю в ній понад шість місяців без поважних причин.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 жовтня 2016 року позов ОСОБА_4 та ОСОБА_5 задоволено.

Визнано ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вона підлягає частковому задоволенню із наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 та ОСОБА_5, а також відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 добровільно залишив влітку 2013 року спірне житлове приміщення і не проживає у цьому приміщенні без поважних причин понад передбачені ст. 71 ЖК УРСР строки, що є підставою для визнання його таким, що втратив право користування спірним жилим приміщенням, відповідно до ст. 72 ЖК УРСР.

Колегія погоджується з таким висновком суду, виходячи з такого.

Із довідки ПП ЖЕК -10 від 04 квітня 2016 року вбачається, що ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_3 зареєстровані в трикімнатній квартирі АДРЕСА_1, що підтверджується довідкою ПП ЖЕК-10 від 05 квітня 2016 року № 933.

Основним квартиронаймачем вказаної квартири є ОСОБА_4

Наполягаючи на задоволенні позовів, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 зазначали, що ОСОБА_3 з жовтня 2013 року, забравши особисті речі, виїхав з квартири і до теперішнього часу у ній не проживає. Як підставу своїх вимог позивачі зазначали факт відсутності ОСОБА_3 у квартирі понад шість місяців без поважних причин у зв'язку з переїздом за місцем проживання до іншої адреси.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК).

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

У порушення зазначених норм матеріального та процесуального права суд не дав належної оцінки доводам ОСОБА_3 про поважність причин тимчасової відсутності в спірній квартирі.

Зокрема, ОСОБА_3, обґрунтовуючи поважність причин тимчасової відсутності в спірній квартирі, посилався на те, що ОСОБА_4 чинить йому перешкоди у користуванні спірним житловим приміщенням.

Так, ОСОБА_3 вказував, що з листопада 2014 року під час опалювального періоду позивачка відключила газ та світло у вказаній квартирі. У зв'язку з цим, він був вимушений покинути спірне житлове приміщення та разом зі своєю сім'єю переїхати до родичів дружини. Під час звернення з усною заявою до ПАТ «Миколаївгаз» та ПАТ «Миколаївобленерго» йому було відмовлено у підключенні квартири до газо та електропостачання посилаючись на відсутність письмової заяви основного квартиронаймача.

На підтвердження цих пояснень надав листи ПАТ «Миколаївобленерго» від 26 липня 2016 року, ПАТ «Миколаївгаз» від 28 липня 2016 року, з яких видно, що у квартирі АДРЕСА_1 05 листопада 2014 року за заявою споживача відключено газопостачання шляхом встановлення блокуючого пристрою перед лічильником (а.с.52,53).

Також ОСОБА_3 зазначив, що у квартирі зберігаються його особисті речі, зокрема меблі, він цікавиться спірною квартирою, періодично навідується до неї та надає ОСОБА_5 кошти для оплати комунальних послуг за згодою останньої, оскільки ОСОБА_4 нерідко виїздить за кордон.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 9 ЖК УРСР визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно з положеннями ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР особа може бути визнана судом такою, що втратила право користування жилим приміщенням, якщо не проживає в ньому понад шість місяців без поважних причин. Якщо наймач був відсутнім з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснив судам, що у справах цієї категорії необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності, зокрема, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї, суд може продовжити пропущений строк.

Проте суд зазначені обставини та докази не врахував.

Що стосується показань свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, допитаних за ініціативою позивачів, та акту від 07 квітня 2016 року, складеного сусідами за участі представника ЖЕК, про відсутність відповідача у квартирі, то ці докази не містять обставин щодо причин відсутності останнього у спірному жилому приміщенні, а тому не можуть бути розцінені як достовірні докази на підтвердження вимог позивачів за первісним позовом.

Встановивши наведені обставини, колегія приходить до висновку, що ОСОБА_3 не втратив права користування даною квартирою, відсутній у цьому жилому приміщенні з поважних причин, які пов'язані з конкретними обставинами, а не з суб'єктивною відмовою відповідача від свого права на проживання в спірній квартирі. Тому підстави, передбачені статтями 71, 72 ЖК, для задоволення первісного позову відсутні.

Вирішуючи спір, суд не дав належної оцінки доказам, які надали сторони, у звязку з чим висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи і положенням матеріального права, що у відповідності до п.3 і 4 ч.1 ст. 309 ЦПК є підставою для скасування рішення і ухвалення нового рішення, яким в задоволенні первісного позову ОСОБА_4 та позову третьої особи ОСОБА_5 слід відмовити.

Що стосується зустрічного позову ОСОБА_3, то суд першої інстанції вірно вважав, що відсутні передбачені статтями 71, 72 ЖК підстави для його задоволення. Тому в цій частині рішення слід залишити без змін.

В порядку розподілу судового збору, відповідно до вимог ст.. 88 ЦПК України, з позивачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 слід стягнути 1 818 грн. 96 коп. сплаченого ним судового збору за подачу апеляційної скарги.

Керуючись статтями 303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 жовтня 2016 року в частині задоволення позовів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

В позовах ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 відмовити.

В іншій частині вказане рішення залишити без змін.

Стягнути із ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 по 909 грн. 48 коп. судового збору

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді: