АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/2200/16-ц 22-ц/774/184/К/17
Справа № 210/2200/16-ц Головуючий в 1 інстанції Скотар Р.Є.
Провадження №22ц/774/184/К/17 Доповідач Митрофанова Л.В.
Категорія - 21 (IV)
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 січня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Митрофанової Л.В.,

суддів: Барильської А.П., Зубакової В.П.

за участі секретаря: Чубіної А.В.,

за участі представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2;

відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 05 жовтня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_3, третя особа - Третя криворізька державна нотаріальна контора, про визнання правочину недійсним та визнання права власності на 1/2 частину квартири, -

В С Т А Н О В И Л А :

В квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_3, третя особа - Третя криворізька державна нотаріальна контора, про визнання правочину недійсним та визнання права власності на 1/2 частину квартири.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що їй та її сину ОСОБА_5, який помер 03.09.2013 року, на праві приватної спільної сумісної власності належала квартира АДРЕСА_1. В нотаріальній конторі 14.09.2007 року була змінена форма власності на приватну спільну часткову власність ( 1/2 частці квартири кожному) та 02.10.2007 року між нею і сином, як вона вважала, оформлено договір довічного утримання, яким передбачено перехід 1/2 частки спірної квартири, що належала їй, після її смерті у власність сина. Однак, після смерті сина зясувалося, що між ними було укладено договір дарування і квартира, яка є єдиним місцем її проживання, їй не належить. Оскільки, на час укладення договору вона була людиною похилого віку, погано чула прочитане, підписала договір, довіряючи сину, вважає, що договір має бути визнаний недійсним, тому що її волевиявлення було направлене не на укладення договору дарування, а - договору довічного утримання. Також, вважає, що перебіг строку позовної давності слід починати з дня смерті сина 03.09.2013 року, так як до цього часу вона не мала можливості ознайомитися уважно з договором, який знаходився у сина.

На підставі зазначеного вище позивач просила суд визнати поважними причину пропуску та поновити строк позовної давності при звернення до суду з вказаним позовом; визнати договір дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_2, укладений 02 жовтня 2007 року між нею та ОСОБА_6 недійсним та визнати за нею право власності на 1/2 частину зазначеної квартири.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 05 жовтня 2016 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позову.

В апеляційній скарзі позивач ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по справі про задоволення позовних вимог посилаючись на те, що на час укладення договору вона була людиною похилого віку, погано чула прочитане, підписала договір, довіряючи сину, вважає, що договір має бути визнаний недійсним, тому що її волевиявлення було направлене не на укладення договору дарування, а - договору довічного утримання.

Крім того позивач вважає, що поясненнями відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні суду першої інстанції визнано, що за життя ОСОБА_6 лікував її, купляв ліки та продукти харчування, доглядав за нею та надавав матеріальну допомогу, тобто утримував позивачку.

Також судом не враховано, що на момент укладення договору позивачці було 80 років, вона інвалід першої групи, а тому за станом здоровя вона могла неправильно сприйняти фактичні обставини правочину, а її син та нотаріус не сприяли в усвідомленні цих істотних обставин, чого суд першої інстанції не врахував при ухваленні рішення.

Крім того позивач вважає, що нею не пропущено строк позовної давності для звернення до суду, оскільки вона не мала примірника договору, син самостійно зареєстрував право власності на квартиру в БТІ, а вона продовжувала проживати в спірній квартирі, оскільки це є її єдиним місцем проживання, та сплачувала комунальні послуги.

Також зауважує на тому, що про застосування строку позовної давності жоден з відповідачів не наполягав, з такою заявою до суду не звертався.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на праві приватної спільної сумісної власності належала квартира АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло №Дз-439 від 21.03.2000 року, виданим Управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету Криворізької міської Ради народних депутатів та зареєстроване в Криворізькому міському бюро технічної інвентаризації за №194П-71-71.

Згідно угоди про поділ часток у квартирі, що є спільною сумісною власністю від 14.09.2007 року, укладеною між ОСОБА_1 та ОСОБА_6, посвідченою державним нотаріусом Третьої криворізької державної нотаріальної контори ОСОБА_7 - змінена форма власності на приватну спільну часткову власність визначено по 1/2 частці квартири кожному ( а.с.9). Угода підписана ОСОБА_1 власноруч, примірник угоди відповідно до п.11 Угоди видано сторонам.

Потім, 02.10.2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 укладено договір дарування 1/2 частини квартири, який посвідчено державним нотаріусом Третьої криворізької державної нотаріальної контори ОСОБА_7 ( а.с.10). Договір дарування підписано ОСОБА_1 власноруч, примірник угоди відповідно до п.21 Договору видано обдарованому.

ОСОБА_6 помер 03.09.2013 року, що вбачається з свідоцтва про смерть.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивача про визнання правочину недійсним та визнання права власності на 1/2 частину квартири, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності позивачем.

Колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Відповідно до статей 229233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як:вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16, які відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими до застосування.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1, яка є людиною похилого віку (ІНФОРМАЦІЯ_1), за станом здоровя потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, погодилась на передачу ? частини квартири, яка є її єдиним житлом та у якій вона продовжувала проживати після укладення договору дарування, у власність ОСОБА_6 лише за умови довічного утримання й, укладаючи спірний договір, помилялась щодо правової природи правочину, прав та обовязків, які виникнуть після його укладення між нею і відповідачем, тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним спірного договору дарування в порядку статті 229 ЦК України.

На підставі вище зазначеного колегія суддів приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним, оскільки вважає їх цілком доведеними позивачем.

Разом з тим, як наслідок визнання договору дарування частини квартири недійсним, суд апеляційної інстанції, відповідно до вимог ст.293 ЦК України, вважає за необхідне повернути позивачу ? частку спірної квартири шляхом визнання за нею права власності на неї.

Висновок суду першої інстанції стосовно того, що позивач не надала належних доказів пропуску строку позовної давності для звернення до суду колегія суддів вважає безпідставним, оскільки про порушення свого права вона дізналась лише після смерті ОСОБА_6, коли мала змогу ознайомитись із оспорюваним договором дарування, до цього про його існування їй відомо не було, оскільки вона вважала, що 02.10.2007 року вона заключила договір довічного утримання.

Перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, дізнавшись про порушення свого права з 03.09.2013 року (день смерті сина позивача), позивач в строки, що передбачені ЦПК України, звернулась в суд з позовом про захист своїх порушених прав.

На підставі вище наведеного, колегія суддів вважає за необхідне задовольнити апеляційну скаргу позивача, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення по справі про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307 п.3 ч.1 ст.309, ст.ст. 313, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 05 жовтня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_3, третя особа - Третя криворізька державна нотаріальна контора, про визнання правочину недійсним та визнання права власності на 1/2 частину квартири задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_2, укладений 02 жовтня 2007 року між ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, посвідчений державним нотаріусом Третьої криворізької державної нотаріальної контори ОСОБА_7 за реєстровим № 1-3846.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 (вул. ХХІІ Партз'їзду) у м. Кривому Розі Дніпропетровської області загальною площею 43,12 кв.м, яка розташована на третьому поверсі пятиповерхового будинку і складається з двох кімнат житловою площею 26, 55 кв.м, у тому числі 1-а кімната 9,50 кв.м, 2-га кімната 17,05 кв.м., кухні площею 5,84 кв.м., ванної кімнати площею 2, 84 кв.м., коридору 6,10 кв.м, вбудованої шафи 0,99 кв.м, балкону 0,8 кв.м.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: