Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: Попович О.В., Завгородньої І.М., Мазур Л.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк», треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Слоневська Даря Валеріївна, Ленінський відділ Державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції, про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7 на рішення апеляційного суду Харківської області від 12 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 17 травня 2007 року між нею та закритим акціонерним товариством «ПроКредит Банк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «ПроКредит Банк» (далі - ПАТ «Про Кредит Банк»), було укладено договір іпотеки нерухомого майна

№ 6121-ІД-02, а саме квартири АДРЕСА_1.

Вказувала, що рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від

02 липня 2013 року в рахунок погашення заборгованості за рамковою угодою № 1621 від 20 квітня 2006 року, договору про надання траншу

№ 2.21325/6121 від 17 травня 2007 року, договору про надання траншу

№ 207.29059/FW202.97 від 02 жовтня 2008 року в загальному розмірі

215 114 грн 54 коп. звернуто стягнення предмет іпотеки за договором іпотеки нерухомого майна № 6121-ІД-02 від 17 травня 2007 року шляхом надання ПАТ «ПроКредит Банк» права продажу предмету іпотеки.

Зазначала, що з витягу про реєстрацію правочинів їй стало відомо, що 26 листопада 2013 року вона продала, а ОСОБА_5 придбала квартиру за адресою: АДРЕСА_1. Проте жодної довіреності банку на продаж квартири вона не надавала, а продаж згідно рішення суду мав проводитися Державною виконавчою службою, що відповідає вимогам Закону України «Про виконавче провадження» та ст. ст. 41, 43 Закону України «Про іпотеку».

Вважала, що відповідачами було порушено її права при реалізації іпотечного майна, а саме: значно занижено вартість майна, яке реалізовується за оціночною вартістю; не повідомлено її про те, ким і коли буде проведено оцінку іпотечного майна; не надано результату оцінки іпотечного майна (акту, висновку або звіту). Крім того, під час проведення відчуження предмету іпотеки було порушено передбачені можливості реалізації майна, не дотримано вимог цивільного законодавства (під час укладання договору купівлі-продажу), не дотримано вимог Законів України «Про виконавче провадження» та «Про іпотеку», оскільки предмет іпотеки мав реалізовуватися або за виконавчим документом, або через торгуючу установу.

Беручи до уваги зазначене, просила визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1, укладений 26 листопада 2013 року між ПАТ «ПроКредит Банк» та ОСОБА_5

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 24 грудня

2014 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено.

Визнано договір купівлі-продажу нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1, укладений 26 листопада

2013 року між ПАТ «Про Кредит Банк» та ОСОБА_5, недійсним.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 12 липня

2016 року рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_7, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до положень ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що при укладенні оспорюваного договору купівлі-продажу були порушені вимоги Закону України «Про виконавче провадження», Закону України «Про банки і банківську діяльність», Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність», оскільки жодних виконавчих дій проведено не було, банк не мав права на здійснення торгівельної діяльності, а звіт про оцінку вартості нерухомого майна не відповідав ринковій вартості квартири. Крім того, договір було укладено після набрання законної сили ухвалою суду про забезпечення позову шляхом накладення арешту на зазначену квартиру.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що положення Закону України «Про виконавче провадження» та

ст. ст. 41, 43 Закону України «Про іпотеку» не розповсюджується на спірні правовідносини, банк діяв в межах повноважень, встановлених судовим рішенням, висновок про оцінку майна був дійсним на момент укладення оспорюваного договору, при цьому про наявність ухвали про забезпечення позову банку відомо не було.

Даний висновок суду апеляційної інстанції є законним та обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам справи, наданим сторонами доказам та вимогам закону.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 02 липня 2013 року звернуто стягнення на нерухоме майно, що перебуває в іпотеці ПАТ «ПроКредит Банк» відповідно до договору іпотеки № 6121-ІД-02 від 17 травня 2007 року, а саме квартиру загальною площею 47,4 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_9, шляхом надання ПАТ «ПроКредит Банк» права продажу предмету іпотеки від власного імені будь-якій особі-покупцю за ціною, яку буде визначено суб'єктом оціночної діяльності.

26 листопада 2013 року між ПАТ «ПроКредит Банк» та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу зазначеної вище квартири за ціною 196 000 грн, визначеною на підставі звіту про незалежну оцінку вартості нерухомого майна, виконаного ПП «Гео-Майстер» станом на 22 листопада

2013 року.

Враховуючи зазначене, правильним є висновок суду апеляційної інстанції про те, що оспорюваний договір купівлі-продажу, укладений в порядку ст. ст. 36, 38 Закону України «Про іпотеку», на підставі судового рішення від імені ПАТ «ПроКредит Банк», а тому положення ст. ст. 41, 43 Закону України «Про іпотеку» та Закону України «Про виконавче провадження» щодо продажу предмету іпотеки з прилюдних торгів до спірних правовідносин не застосовуються.

Законним і обґрунтованим є також висновок апеляційного суду про відсутність порушень, допущених при укладенні зазначеного договору, зокрема з приводу оцінки вартості нерухомого майна, оскільки звіт про незалежну оцінку вартості нерухомого майна був чинним, при цьому судом на підставі ч. 3 ст. 61 ЦПК України взято до уваги встановлені рішенням Московського районного суду м. Харкова від 19 травня 2016 року обставини щодо відсутності підстав для визнання зазначеної оцінки неякісною чи недійсною.

Крім того, суд апеляційної інстанції належним чином дослідив порядок виконання ухвали суду від 14 листопада 2013 року про забезпечення позову шляхом заборони ПАТ «ПроКредит Банк» проводити будь-які дії, спрямовані на звернення стягнення на іпотечне майно, та враховуючи відсутність реєстрації її у відповідному державному реєстрі, а також відсутність доказів отримання зазначеної ухвали ПАТ «ПроКредит Банк», обґрунтовано дійшов висновку про правомірність дій банку при укладенні оспорюваного договору купівлі-продажу. Даний висновок суду відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-605цс16.

Доводи касаційної скарги зазначених висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду щодо їх оцінки.

Суд апеляційної інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин, нормою матеріального права, яка підлягає застосуванню, встановив фактичні обставини у справі, надав оцінку наявним в матеріалах справи доказам, законно та обґрунтовано дійшов висновку про відсутність підстав для визнання оспорюваного договору купівлі-продажу недійсним.

Докази та обставини, на які посилається представник

ОСОБА_4 - ОСОБА_7 у касаційній скарзі, були предметом розгляду у суді апеляційної інстанції, при їх дослідженні і встановленні судом було дотримано норми матеріального і процесуального права.

Із врахуванням наведеного колегія суддів дійшла висновку, що доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про те, що судом апеляційної інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. ст. 338-341 ЦПК України є підставами для скасування судового рішення.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7 відхилити.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 12 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: О.В. Попович

І.М.Завгородня

Л.М. Мазур