У Х В А Л А

Іменем України

20 січня 2017 року Деснянський районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Таран Н.Г.

за участю секретаря судового засідання - Моторенко К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві цивільну справу за скаргою Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» Славкіної Марини Анатоліївни на дії державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції в м. Києві Соколової Юлії Сергіївни, заінтересована особа: ОСОБА_4, -

В С Т А Н О В И В:

Скаржник Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» Славкіної М.А. у порядку ст. 383 ЦПК України звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця ВДВС Деснянського РУЮ у м. Києві Соколової Ю.С., заінтересована особа - ОСОБА_4 Вимоги скарги вмотивовані тим, що державний виконавець безпідставно виніс постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві від 23.06.2016 року (провадження ВП №46439653) по виконанню виконавчого листа №2-4962/2009, виданого Деснянським районним судом м. Києва 19.11.2014 року про стягнення з ОСОБА_4 на користь Відкритого акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» заборгованості за кредитним договором в сумі 226926,47 грн., а також витрати по сплаті державного мита в сумі 1700 грн. та по сплаті ІТЗ в сумі 120 грн., а всього 228746,47 грн. Державний виконавець невірно застосував норму п. 2 ч.1 ст.47, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» з тих підстав, що державним виконавцем не вжито всіх необхідних заходів для належного виконання рішення суду. Водночас, положення ч.ч. 1, 2 ст. 11 вказаного Закону передбачає, що державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії й здійснювати заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом. Проте, всупереч цьому державний виконавець лише обмежився перевіркою майного стану боржника, й встановивши, що остання немає доходу й майна, на яке можливе звернення стягнення, повернув виконавчий документ стягувачу, про що постановив оскаржувану постанову, яку вважає такою, що не ґрунтується на вимогах закону. Крім цього державний виконавець не надав підтверджуючи документів про вчинення виконавчих дій зазначених у постанові від 23.06.2016 року.

В судове засідання скаржник не з'явився, належним чином повідомлений про час та місце його проведення, що підтверджується зворотнім повідомленням рекомендованого листа, звернувся до суду із заявою про розгляд скарги за його відсутності з підтриманням вимог.

В судове засідання державний виконавець ВДВС Деснянського РУЮ в м. Києві Соколова Ю.С. не з'явився, належним чином повідомлена про час та місце його проведення. Від старшого державного виконавця Танащук О.М. Деснянського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві надійшли письмові заперечення на подану скаргу, в якій старший державний виконавець Танащук О.М. просила відмовити у задоволенні поданої скарги в

За таких підстав суд визнав за можливе розглядати скаргу за відсутності скаржника та державного виконавця на підставі доказів, наявних в матеріалах справи.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується скарга, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, суд приходить до висновку про задоволення скарги із наступних підстав.

Згідно ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 2 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу. Інші органи, установи, організації і посадові особи провадять окремі виконавчі дії у випадках, передбачених законом, у тому числі відповідно до статті 5 цього Закону, на вимогу чи за дорученням державного виконавця. При цьому вимоги державного виконавця щодо виконання рішень обов'язкові для всіх органів, організацій, посадових осіб, фізичних і юридичних осіб на території України. Невиконання законних вимог державного виконавця тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Виходячи із засад цивільного судочинства, судове рішення, як таке, вже само по собі являється актом примусу, спрямованим на вчинення тих чи інших дій в інтересах та на користь учасників судового провадження.

Згідно зі ст. 17 вищезазначеного закону примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою такі виконавчі документи: в тому числі виконавчі листи, що видаються судами, і накази господарських судів, у тому числі на підставі рішень третейського суду та рішень Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті і Морської арбітражної комісії при Торгово-промисловій палаті.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» саме державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення, зазначеного в статті 18 цього Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, що відповідає конституційному положенню щодо обов'язковості виконання судових рішень на всій території України (ст. 124 Конституції України).

Відповідно до положень частини першої та шостої ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Підстави для повернення виконавчого документа стягувачу визначені у статті 47 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно п. 7 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо боржник - фізична особа (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров'я, у зв'язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини) чи майно боржника, розшук яких здійснювався органами внутрішніх справ, не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку.

З матеріалів справи вбачається, що державним виконавцем ВДВС Деснянського РУЮ у м. Києві Соколовою Ю.С. винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві від 23.06.2016 року (провадження ВП №46439653) по виконанню виконавчого листа № 2-4962/2009, виданого Деснянським районним судом м. Києва 19.11.2014 року про стягнення з ОСОБА_4 на користь Відкритого акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» заборгованості за кредитним договором в сумі 226926,47 грн., а також витрати по сплаті державного мита в сумі 1700 грн. та по сплаті ІТЗ в сумі 120 грн., а всього 228746,47 грн. на підставі п. 7 ч. 1 ст. 47, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» у зв'язку з тим, що в ході виконавчих дій щодо перевірки майнового стану боржника, державний виконавець встановивши, що боржник немає доходу й майна, на яке можливе звернення стягнення, повернув виконавчий документ стягувачу, про що постановив оскаржувану постанову.

Проте, з такою позицією погодитися не можна з тих підстав, що державним виконавцем не вжито всіх заходів для належного виконання рішення суду в межах наданих Законом державному виконавцеві повноважень.

Положення ч. ч. 1, 2 ст. 11 вказаного Закону передбачає, що державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії й здійснювати заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Також, при виконанні судових рішень відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, яка втратила чинність 05.10.2016 року) державний виконавець має право безперешкодно входити в жилі та інші приміщення боржника - фізичних осіб, проводити в цих приміщеннях огляд, за необхідності примусово відкривати їх у встановленому порядку із залученням працівників органів внутрішніх справ, опечатувати ці приміщення, арештовувати, опечатувати та вилучати належне боржникові майно, яке там знаходиться та на яке можливо звернути стягнення; звертатися до суду з поданням про розшук боржника - фізичної особи або дитини чи про постановлення вмотивованого рішення про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, або дитина, стосовно якої складено виконавчий документ про її відібрання; викликати фізичних осіб, посадових осіб з приводу виконавчих документів, що знаходяться у виконавчому провадженні, а в разі неявки боржника без поважних причин виносити постанову про його привід через органи Національної поліції; у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням.

Разом з тим з матеріалів справи вбачається, що державним виконавцем не вжито заходів передбачених ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» для належного виконання рішення суду в межах наданих Законом державному виконавцеві повноважень.

За таких підстав, державний виконавець, прийнявши рішення/постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві, діяв не у відповідності до своїх посадових повноважень, визначених Законом України «Про виконавче провадження», відтак, відповідно до ст. 387 ЦПК України, суд вважає за необхідне визнати такі дії державного виконавця неправомірними й зобов"язати його вжити заходів до вчинення процесуальної дії щодо скасування постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві.

Відповідно до ст. 387 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Аналізуючи зібрані по скарзі докази, суд приходить до висновку про те, що вимоги скаржника є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню; обставини, що спростовують вимоги, судом не встановлені.

Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ст.ст. 88, 388 ЦПК України.

Судові витрати, пов'язані з розглядом скарги, покладаються судом на заявника, якщо було постановлено рішення про відмову в задоволенні його скарги, або на відділ державної виконавчої служби, якщо було постановлено ухвалу про задоволення скарги заявника.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 386, 387, 388 ЦПК України, ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», Закону України «Про судовий збір», суд -

У Х В А Л И В:

Скаргу Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» Славкіної Марини Анатоліївни на дії державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції в м. Києві Соколової Юлії Сергіївни, заінтересована особа: ОСОБА_4 - задовольнити.

Визнати дії державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції в м. Києві Соколової Юлії Сергіївни, які виявилися у винесенні постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві від 23.06.2016 року (провадження ВП №46439653) по виконанню виконавчого листа № 2-4962/2009, виданого Деснянським районним судом м. Києва 19.11.2014 року про стягнення з ОСОБА_4 заборгованості за кредитним договором в сумі 228746,47 грн. на користь Відкритого акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» неправомірними.

Зобов'язати державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції в м. Києві вжити заходів до скасування постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві від 23.06.2016 року (провадження ВП №46439653) по виконанню виконавчого листа № 2-4962/2009, виданого Деснянським районним судом м. Києва 19.11.2014 року про стягнення заборгованості за кредитним довгором з ОСОБА_4 на користь Відкритого акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» заборгованості за кредитним договором в сумі 228746,47 грн., для вжиття всіх необхідних заходів примусового виконання рішення суду, передбачених Законом України «Про виконавче провадження».

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя: Таран Н.Г.