Справа № 739/20/17
Провадження № 2/739/105/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" січня 2017 р. м. Новгород-Сіверський

Новгород-Сіверський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого судді Чепурка В.В.,

за участі:

секретаря Лукаш Н.Я.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО ЛАЙФ» про стягнення безпідставно отриманих коштів та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО ЛАЙФ» (далі відповідач) про стягнення безпідставно набутих грошових коштів у сумі 28 000 грн. та відшкодування моральної шкоди у розмірі 10 000 грн.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що між ним та відповідачем 24 листопада 2016 року було укладено договір фінансового лізингу №1906 згідно умов якого відповідач зобовязаний придбати та передати йому у користування автомобіль ВАЗ LADA Largus cross не пізніше 30 робочих днів з дати отримання комісії за організацію угоди, комісії за передачу предмета лізингу та авансового платежу. На виконання договору він сплатив комісію за організацію угоди у розмірі 28 000 грн. У подальшому він зрозумів, що договір в силу положень статей 220, 779 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) є нікчемним через недотримання нотаріальної форми, оскільки предметом лізингу є транспортний засіб, тому у відповідача відсутні обовязки з виконання даного договору. Також вказує, що укладаючи договір лізингу відповідач не мав відповідної ліцензії на залучення фінансових активів, хоча його представник запевняв у наявності останньої. Крім того зазначає, що договір лізингу містить несправедливі умови в розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема у пунктом 12.1 договору передбачено, що у разі розірвання договору до отримання транспортного засобу лізингодавець не повертає сплачені кошти. Враховуючи нікчемність договору фінансового лізингу №1906 внаслідок недотримання вимог щодо його нотаріального посвідчення, позивач просить стягнути з відповідача на підставі положень статті 1212 ЦК України отримані на виконання нікчемного договору грошові кошти у сумі 28 000 грн., як такі, що отримані безпідставно.

Представником відповідача на позов подано заперечення з яких вбачається, що позовні вимоги відповідачем не визнаються оскільки позивач свої зобовязання за договором не виконав і 50% вартості транспортного засобу не сплатив. Стосовно нездійснення нотаріального посвідчення договору вказується, що укладений між позивачем та відповідачем договір є договором непрямого лізингу і його нотаріальне посвідчення згідно Закону України «Про фінансовий лізинг» не обовязкове. Також не існує ліцензій для непрямого лізингу, тому здійснення такого виду господарської діяльності без ліцензії дозволяється. Відповідно права позивача порушено не було. Несправедливих умов договір також не містить. З приводу відшкодування моральної шкоди, про яку заявлено позивачем, у запереченнях вказується, що останній доказів на підтвердження заподіяння такої шкоди не надав, тому дана вимога є безпідставною.

У судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити повністю.

Представник позивача у судовому засіданні просив позовні вимоги задовольнити повністю та пояснив, що договір фінансового лізингу, укладений між позивачем та відповідачем, є нікчемним, оскільки він не був посвідчений нотаріально, тому визнання його судом недійсним не вимагається. В силу нікчемності договору незважаючи на те, що позивач перерахував відповідачу грошові кошти у сумі 28 000 грн., у відповідача жодних обовязків виконувати вказаний договір не виникло і він його не виконує. Відповідно позивач має право на стягнення з відповідача сплачених за недійсним договором коштів як безпідставно набутих, а також на відшкодування заподіяної моральної шкоди.

Представник відповідача у судове засідання не зявився, при цьому подав заперечення проти позову з яких вбачається, що позовні вимоги ним не визнаються, також в запереченнях міститься заява про розгляд справи без його участі.

Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, суд приходить до наступних висновків.

Як встановлено, 24 листопада 2016 року в м. Києві між позивачем та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу №1906 (далі договір) предметом якого був транспортний засіб ВАЗ LADA Largus cross (а.с. 4-13).

Згідно статті 1 договору лізингодавець бере на себе зобовязання придбати предмет лізингу у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим договором.

24 листопада 2016 року позивач сплатив відповідачу на виконання умов договору адміністративний платіж у розмірі 28 000 грн. (а.с. 3).

Відповідно до частин першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Частиною другою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до частини другої статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобовязується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства суд вважає, що за своєю правовою природою договір фінансового лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Саме такий висновок містяться у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року №6-2766цс15 і в силу положень статті 360-7 Цивільного процесуального кодексу України він має враховуватися судами загальної юрисдикції при застосуванні відповідних норм права.

Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

З дослідженого у судовому засіданні договору фінансового лізингу №1906 від 24 листопада 2016 року, укладеного між позивачем та відповідачем, вбачається, що він не був нотаріально посвідчений, тому в силу положень статті 220 ЦК України є нікчемним.

Отже, згідно частини другої статті 215 ЦК України договір фінансового лізингу, укладений між позивачем та відповідачем, є недійсним, оскільки це прямо втановлено законом і визнання судом такого договору недійсним не вимагається.

Водночас, відповідачем позов про визнання вказаного вище договору дійсним на підставі частини другої статті 220 ЦК України не заявлявся.

Доводи відповідача, викладені в його запереченнях, з приводу того, що між ним та позивачем було укладено договір непрямого лізингу і його нотаріальне посвідчення відповідно до положень Закону України «Про фінансовий лізинга» не вимагається суд відкидає як безпідставні і такі, що протирічать змісту наведених вище положень законодавства та відповідному висновку Верховного Суду України.

Посилання позивача на відсутність у відповідача ліцензії на залучення фінансових активів та наявність у договорі несправедливих умов і заперечення відповідача проти цих доводів суд до уваги не бере та оцінку їм не надає, оскільки вказані обставини можуть бути підставою для визнання відповідного договору недійсним, однак така позовна вимога позивачем не заявлена, а в силу принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у статті 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог.

Зважаючи на недійсність договору згідно частини першої статті 216 ЦК України останній не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. Зокрема такий договір не створює у відповідача жодних обовязків на його виконання, незважаючи на отримання ним від позивача в якості комісії за організацію угоди грошових коштів у сумі 28 000 грн. Відповідно неповернення даних коштів відповідачем позивачу порушує права останнього.

Для захисту своїх порушених прав позивачем обрано спосіб захисту, передбачений статтею 1212 ЦК України.

Так, частиною першою статті 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Згідно частини третьої статті 1212 ЦК України положення даної глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.

У судовому засіданні зясовано, що відповідач за договором фінансового лізингу, який є недійсним, отримав від позивача в якості комісії за організацію угоди 28 000 грн., при цьому позивач за вказаним договором від відповідача нічого не отримував.

Відповідно суд приходить до висновку про необхідність стягнення вказаних коштів у сумі 28 000 грн. з відповідача на користь позивача як таких, що набуті без достатньої правової підстави. Отже, позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

З приводу позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 10 000 грн. суд враховує, що жодного обґрунтування даної вимоги у позові не міститься.

Згідно положень частин першої та другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Частиною першою статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Оскільки жодного обґрунтування заподіяння позивачу моральної шкоди внаслідок укладення між ним та відповідачем договору, який є недійсним, не наведено і доказів заподіяння такої шкоди не надано, суд приходить до висновку, що позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 10 000 грн. є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Відповідно до частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що повязані з порушенням їх прав.

Частиною третьою статті 88 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Позивач звернувся до суду з позовом, що пов'язаний із порушенням його прав, як споживача і в силу законодавчих положень був звільнений від сплати судового збору. Даний позов містить дві позові вимоги майнового характеру з ціною позову 38 000 грн. (28 000 грн. + 10000 грн.). Водночас задоволенню підлягають лише позовні вимоги про стягнення грошових коштів у сумі 28 000 грн.

За таких обставин, враховуючи, що позов підлягає задоволенню частково, з відповідача в дохід держави необхідно стягнути судовий збір у розмірі 406 грн. 15 коп. (551 грн. 20 коп. х 28 000 грн. / 38 000 грн.).

На підставі викладеного, керуючись статтями 23, 215, 216, 220, 806, 808, 1167, 1212 Цивільного кодексу України, статтею 22 Закону України «Про захист права споживачів», статтею 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», статтями 2, 10, 11, 60, 88, 209, 212-215, 218, 224-226, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р I Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО ЛАЙФ» про стягнення безпідставно отриманих коштів та відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО ЛАЙФ» (адреса: м. Київ, вул. Лінійна, 17, оф. №107, ) на користь ОСОБА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, безпідставно набуті грошові кошти у сумі 28 000 (двадцять вісім тисяч) гривень 00 копійок.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО ЛАЙФ» на користь держави судовий збір у розмірі 406 (чотириста шість) гривень 15 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Чернігівської області через Новгород-Сіверський районний суд Чернігівської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутніми у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.В. Чепурко

Повний текст рішення складено 01 лютого 2017 року.