Номер справи 220/1361/17
Номер провадження2/220/527/17
14 вересня 2017 року смт.Велика Новосілка Донецької області
Великоновосілківський районний суд Донецької області у складі:
головуючого судді - Яненко Г.М.;
за участю секретаря - Черняєвої С.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Велика Новосілка Донецької області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, третьої особи: Великоновосілківської селищної ради Великоновосілківського району Донецької області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,
Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1.
Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона є власником домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1. Будинок належить позивачеві на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку з житловою прибудовою та надвірними побудовами від 31 травня 2017 року, реєстраційний номер 867, посвідченого приватним нотаріусом Великоновосілківського районного нотаріального округу Донецької області ОСОБА_4
В 2017 році позивач придбала у ОСОБА_5 вказаний будинок, але до цього часу у будинку залишаються зареєстрованими колишній чоловік продавця - ОСОБА_2 та її син ОСОБА_3. За даними попередньої власниці будинку, ОСОБА_2 в цьому будинку не проживає з лютого 2015 року, ОСОБА_3 з липня 2003 року, та місце перебування відповідачів їй невідомо.
Оскільки ОСОБА_2 фактично не мешкає за адресою реєстрації з лютого 2015 року, ОСОБА_3 з липня 2003 року по теперішній час, комунальні послуги та земельний податок не сплачують, в інший спосіб витрат на утримання вказаного будинку не несуть, тому позивач вимушена звернутись до суду з позовною заявою з приводу визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
Позивач, повідомлена судом в належний спосіб про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилася, але спрямувала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, при цьому позовні вимоги підтримала в повному обсязі.
Відповідачі, в судове засідання не з'явилися, про причину неявки суд не повідомили, заяву про розгляд справи за їх відсутності не подали.
Направлені за адресою вказаною в позові ОСОБА_2, ОСОБА_3 процесуальні документи, повернулись на адресу суду без вручення, через відсутність адресатів за місцем реєстрації (проживання).
Інформація про зміну місця проживання з органу місцевого самоврядування відсутня, а тому процесуальні документи, в порядку ст. 74 ЦПК України, слід вважати врученими.
В зв'язку з неявкою відповідачів в судове засідання без зазначення причин, а також відсутність заперечень з боку позивача проти проведення заочного розгляду справи, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи без присутності відповідачів.
Розглянувши матеріали справи судом встановлено:
Згідно копій правовстановлюючих документів (а.с. 6-10) позивач ОСОБА_1 є власником домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1.
ОСОБА_2та ОСОБА_3 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 та не проживають за адресою реєстрації більш ніж 2 роки, про що свідчить акт обстеження місця проживання позивача, виконкому Великоновосілківської селищної ради Великоновосілківського району Донецької області за № 01-25-761 від 14.08.2017 року, та копії домової книги для прописки громадян, мешкаючих в будинку (а.с.5,11-19).
Доказів на підтвердження іншого сторонами не представлено.
З'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються доводи позивача, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення позову з огляду на таке.
Відповідно до змісту статті 129 Конституції України, ст.ст.10,60,131 ЦПК України, кожна сторона повинна довести належними і допустимими доказами ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Вказані правовідносини регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Житловим кодексом України, Конвенцією про захист прав і основоположних свобод людини.
Відповідно до ст.13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом.
Згідно з ст.ст. 41, 55 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються законом. Кожен має право будь - якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Ухвалюючи рішення у даній справі, суд відповідно до вимог ст. 17 Закону України "Про виконання та застосування практики Європейського суду з прав людини" використовує також практику Європейського суду як джерело права.
Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.
У п.26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.
Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції").
Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції" і є частиною національного законодавства України, встановлено право на вільне володіння майном. Відповідно до вказаної статті Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном.
При цьому, в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 1 червня 2006 року).
Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Усі суб'єкти права власності є рівними перед законом (ч.2 ст.318 ЦК України).
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (ч.ч.1,2,3 ст.319 ЦК України).
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.ч.1,2 ст.321 ЦК України).
Відповідно до ч.1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно, переважно або тимчасово.
Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає… Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачі або одного з них, з ким вона проживає…(ч.ч. 3,4 ст.29 ЦК України).
Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст.379 ЦК України).
Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (ст. 383 ЦК України).
Статтею 386 ЦК України встановлено засади захисту права власності, відповідно до якої держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, має право звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Одним із способів захисту права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння, відповідно до вимог ст.391 ЦК України, є право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним користування та розпорядження своїм майном.
Статтями 150,155 ЖК України встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок, квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, встановлених законодавством.
Згідно з ст. ст. 71, 72 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або члена його сім'ї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Аналіз наведених норм цивільного та житлового законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, а саме, шляхом заявлення вимоги про позбавлення права користування житловим приміщенням.
Оскільки судом встановлено, що відповідачі не є членами сім'ї позивачки, не проживають у житловому будинку АДРЕСА_1 більше двох років, будинком не користуються, витрати, пов'язані з оплатою комунальних послуг не здійснюють, тому право позивача на вільне користування своїм майном порушено та підлягає судовому захисту.
Відповідно до ст.7 ЗУ "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання здійснюється органом, уповноваженим на зняття з реєстрації, протягом семи днів на підставі, зокрема, остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 16.01.2012 року у справі №6-57цс11.
Виходячи з викладеного, рішення суду про визнання відповідача відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, є підставою для зняття їх з реєстраційного обліку органом, до компетенції якого входить вирішення питання про зняття з реєстраційного обліку.
До вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки із вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини. Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.
Керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 60, 209, 212-215, 218, 223,224 ЦПК України, на підставі ст.ст.41,55 Конституції України, ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини (ратифікована Законом від 17.07.1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції" ), ст.ст. 16, 29, 316, 317, 318, 319, 321, 328, 346, 379, 380, 383, 386, 391 ЦК України, ст.ст.71, 72, 150, 155 ЖК України, ст. 7 ЗУ "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", суд
Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1 р.н.) та ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_2 р.н.) такими, що втратили право користування жилим приміщенням - житловим будинком АДРЕСА_1.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строки, протягом якого розглядалася заява, не включаються до строків на апеляційне оскарження рішення.
Заочне рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку на апеляційне оскарження.
Заочне рішення може бути оскаржено в апеляційному суді Донецької області через Великоновосілківський районний суд протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.
Суддя Г.М. Яненко