30.01.2017 227/3854/16-ц
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 січня 2017 року м. Добропілля
Добропільський міськрайонний суд Донецької області у складі
головуючої судді Хоменко Д.Є.
при секретарі Малашко С.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Добропілля цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська», про відшкодування моральної шкоди,-
Позивач в судове засідання не з'явився, був належним чином повідомлений про день, місце та час розгляду справи. В матеріалах справи мається клопотання про розгляд справи без участі позивача, у присутності представника - ОСОБА_1 Також 19.12.2016 року через канцелярію суду надав доповнення до позовної заяви, відповідно до якого позивач зазначає, що в день аварії він виконував в ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» аварійно-рятувальні роботи у відповідності з договором укладеним між 10 ВГРС та ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська», про що додав копію відповіді Десятого воєнізованого гірничорятувального загону № 10/2-1446 від 21.11.2016 року.
Представник позивача ОСОБА_1 також в судове засідання не з'явився, через канцелярію суду 30.01.2017 року надав заяву про розгляд справи без його участі, просив задовольнити заявлені позивачем вимоги. Також просив долучити до матеріалів справи договір від 09.03.2010 року № 100 між 10 ВГРЗ та ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська», про постійне та обов'язкове аварійно-рятувальному обслуговуванню.
Відповідач - представник ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» до зали суду не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності від 12.12.2016 року. Відповідно до пояснення від 01.11.2016 року вказує на те, що позивач не працював і не працює на ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська». Також 12.12.2016 року надав до суду письмові заперечення проти позову, в яких просив в задоволенні позовних вимог відмовити, у зв'язку з відсутністю жодної правової підстави для задоволення позову, оскільки посилання позивача на зміну режиму та стану життя є безпідставними та не відповідають обставинам справи, позивачем не доведено існування на час розгляду справи невідновного ушкодження його здоров'я та повної втрати ним у зв'язку з цим працездатності, що спричиняють йому моральну шкоду та перешкоджають звичайній організації його життя.
Таким чином, на підставі ч.2 ст.158 та ч.2 ст.197 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без фіксування судового засідання технічними засобами у відсутності сторін на підставі доказів, які є в матеріалах справи.
Вивчивши зміст позовної заяви, інші матеріали справи і дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог приходить до наступних висновків:
Згідно акту №10 форми Н-1, про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом від 29.04.2016 року, 27.10.2015 року о 17.55 годині стався нещасний випадок на виробництві ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська», позивач ОСОБА_2. є потерпілим відповідно до акту та є працівником Десятого воєнізованого гірничорятувального загону, який в свою чергу обслуговував ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська».
Відповідно до акту форми Н-5 проведення розслідування (спеціального розслідування) групового нещасного випадку (аварії) від 29.04.2016 року встановлено, що 27.10.2015 року близько 17.55 годині на підземній базі з боку вентиляційного хідника першої західної лави за скидової частини пл. l3 почувся хлопок, внаслідок якого деформувалися вентиляційні двері підземної бази та піднявся пил. Під час проведення обстеження устя вентиляційного хідника першої західної лави за скидової частини пл. l3 виявили ОСОБА_3. та ОСОБА_2., які лежали на підошві виробки у шоковому стані з ознаками життя, близько 20.15 годині постраждалих видали у поверхневий медичний пункт, де їм надали медичну допомогу та машиною РПГ транспортували до медичного закладу м. Краматорськ. Причиною настання нещасного випадку є незадовільний стан виробничого середовища (перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих виробничих факторів). Організаційні причини настання нещасного випадку є порушення трудової і виробничої дисципліни у частині невиконання посадових обов'язків головним інженером, заступником головного інженера, заступником директора з охорони праці, начальником дільниці ВТБ ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська».
Як вбачається з копій довідок про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, серії 10 ААА № 124727 та МСЕК серії АВ 0591842, ОСОБА_2., 18.02.2016 року встановили ІІІ групу інвалідності, ступінь втрати працездатності складає 40 %.
Випискою з історії хвороби № 7856 міської лікарні № 3 опікового відділення м. Краматорськ, встановлено наступний діагноз, комбінована травма: опік полум'ям І-ІІА-ІІБ ступені голови, шиї, тулуба, рук S=32% п.т. Опік верхніх дихальних шляхів І-ІІ ступені. Опіковий шок середньої ступені тяжкості. Баротравма. Рублені рани голови. ВЗЧМТ. Струс головного мозку. Забій лівого плечового суглоба, надрив ключично-акроміального зчленування (травма виробнича від 27.10.2015 року). Такий самий діагноз підтверджується іншими медичними довідками, які маються в матеріалах справи.
Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.
Правовідносини у сфері гірничорятувальних робіт регулюються декількома нормативно-правовими актами, зокрема Гірничим Законом України, Законом України «Про охорону праці», Кодексом цивільного захисту України, Положенням про Державну воєнізовану гірничорятувальну службу у вугільній промисловості, затверджену Наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 19.10.2012 № 815 (далі - Положення про ДВГРС), Положенням про проходження служби основним особовим складом Державної воєнізованої гірничорятувальної служби у вугільній промисловості, затвердженим наказом Міністерства палива та енергетики України №25 від 22 січня 2002 року( далі -Положення про проходження служби ДВГРС), Уставами, затвердженими центральними органами виконавчої влади та положеннями про окремі структурні підрозділи гірничорятувальної служби тощо.
Зокрема, відповідно до п.1.1, п.2.1. Положення про Державну воєнізовану гірничорятувальну службу у вугільній промисловості, Державна воєнізована гірничорятувальна служба у вугільній промисловості України - державна спеціалізована (воєнізована) аварійно-рятувальна служба (далі - ДВГРС), яка здійснює в установленому порядку обслуговування гірничих підприємств незалежно від форм власності в період їх будівництва, реконструкції, експлуатації, ліквідації або консервації. Основними завданнями ДВГРС є: проведення аварійно-рятувальних робіт під час виникнення надзвичайних ситуацій; ліквідація надзвичайних ситуацій та окремих їх наслідків; виконання робіт із запобігання виникненню та мінімізації наслідків надзвичайних ситуацій техногенного і природного характеру та щодо захисту від них працівників та територій підприємств; захист навколишнього природного середовища та локалізація зони впливу шкідливих і небезпечних факторів, що виникають під час аварій та катастроф.
Пункт 4.1 Положення про ДВГРС передбачає, що до складу ДВГРС входять Центральний штаб, воєнізовані гірничорятувальні загони, які є професійними гірничорятувальними підрозділами, та підприємство з ремонту і технічного обслуговування аварійно-рятувальних засобів, розроблення та виробництва їх окремих зразків.
Пунктом 4.40. Положення про ДВГРС визначено, що порядок проходження служби оперативним особовим складом, особливості праці та відпочинку і перелік посад, які належать до рятувальників, встановлюються статутом про проходження служби основним особовим складом ДВГРС, що затверджується Міністерством енергетики та вугільної промисловості України.
Відповідно до п.5.1 Положення про проходження служби ДВГРС, трудовим законодавством України про працю, Уставами, затвердженими центральним органом виконавчої влади та цим положенням регулюються трудові взаємовідносини в підрозділах ДВГРС тільки у міжаварійний період.
Згідно з п.4.6 зазначеного Положення усі дії оперативного складу, до якого відповідно до п. 2.4 відноситься респіраторник, в режимі надзвичайних ситуацій регламентуються статутом ДВГРС з організації і ведення гірничнорятувальних робіт. Порядок несення служби в професійних підрозділах у цей період визначається командиром загону, виходячи з наявних у його розпорядженні оперативних сил і засобів для ведення аварійно-рятувальних робіт та створення найбільш прийнятних умов для відпочинку оперативного особового складу.
Отже, з аналізу зазначених нормативно правових актів видно, що законодавство про працю в частині соціального захисту поширюється на особовий склад ДВГРС тільки у міжаварійний період, оскільки при ліквідації аварій служба виконує завдання визначені її повноваженнями, а тому ризик пошкодження здоров'я у цей період є прямим наслідком виконання особовим складом покладених на нього функціональних обов'язків та не залежить від дотримання роботодавцем норм трудового законодавства щодо охорони праці.
Зважаючи на викладене, відповідач, який не є роботодавцем позивача не може відповідати за дотримання в період аварійної ситуації норм трудового законодавства відносно позивача, оскільки ризик пошкодження здоров'я позивачем є складовою його професійних обов'язків.
Законодавчо визначено, що аварія - це небезпечна подія техногенного характеру, що спричинила ураження, травмування населення або створює на окремій території чи території суб'єкта господарювання загрозу життю або здоров'ю населення та призводить до руйнування будівель, споруд, обладнання і транспортних засобів, порушення виробничого або транспортного процесу чи спричиняє наднормативні, аварійні викиди забруднюючих речовин та інший шкідливий вплив на навколишнє природне середовище (п.4 ч.1 ст.2 Кодексу цивільного захисту України від 2 жовтня 2012 року № 5403-VI)
Тобто, у даних правовідносинах (між професійним рятувальником і підприємством на якому він ліквідує аварію) відсутні підстави цивільної відповідальності відповідача (неправомірна поведінка суб'єкта, негативні наслідки такої поведінки, вина суб'єкта, зв'язок між неправомірною поведінкою і наслідками), так як сама подія аварії, як правило, є непередбачуваною для підприємства і не завжди має своєю причиною «людський фактор»(дії людини).
Положення ст.237-1 КЗпП України, визначають обов'язок відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, якщо таке порушення призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Отже, ризик пошкодження здоров'я, який є складовою належного виконання працівником службових обов'язків, та отримання такого ушкодження при ліквідації аварійної ситуації, не може бути підставою для відшкодування моральної шкоди на підставі ст.237-1 КЗпП України.
З огляду на викладене, у задоволенні позовної заяви позивача, слід відмовити.
На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 11, 60, 61, 88, 212-215 Цивільного процесуального кодексу України, статтями 153, 237-1 Кодексу законів про працю України, статтями 23, 1168 Цивільного кодексу України, суд -
У задоволенні позову ОСОБА_2 до державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська», про відшкодування моральної шкоди - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Рішення суду може бути оскаржено в Апеляційний суд Донецької області через Добропільський міськрайонний суд Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Суддя Д.Є. Хоменко