Справа №490/6032/16-ц 18.01.2017 18.01.2017 18.01.2017
Провадження №22-ц/784/169/17
Справа № 490/6032/16ц
Провадження №22ц/784/169/17 Головуючий у 1-ї інстанції Мамаєва О.В.
Категорія 27 Доповідач в апеляційній інстанції Ямкова О.О.
У Х В А Л А

Іменем України

18 січня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючої: Ямкової О.О.,

суддів: Локтіонової О.В., Колосовського С.Ю.,

із секретарем: Горенко Ю.В.,

за участю: позивачки - ОСОБА_2 та її представника - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 22 листопада 2016 року

за її позовом

до ОСОБА_4

про стягнення боргу за договором позики,

та зустрічним позовом

ОСОБА_4 до ОСОБА_2

про визнання розписки недійсною, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_4 про стягнення позики в сумі 48 000 грн. та 3% річних від простроченої суми в розмірі 2 360 грн. 00 коп., посилаючись на укладення між сторонами 27 червня 2013 року у простій письмовій формі договору позики шляхом видачі відповідачем розписки.

Відповідач ОСОБА_4 звернувся із зустрічним позовом про визнання недійсною розписки (договору позики) від 27 червня 2013року з підстав її видачі під психологічним впливом, не отриманням ним грошей, та відсутності у нього волевиявлення на укладення такого договору між сторонами.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 листопада 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 та зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення ним норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду в частині відмови у її позові та ухвалити нове, яким її позовні вимоги задовольнити.

В частині відмови у задоволенні зустрічного позову рішення суду не оскаржено.

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги відповідач ОСОБА_4 вважав їх необґрунтованими з тих підстав, що договір позики між сторонами не укладався.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2, суд першої інстанції керувався тим, що всупереч вимогам статті 60 ЦПК України позивачкою не доведено факт передачі відповідачу грошей в якості позики, а зміст наданою нею розписки свідчить про відсутність між сторонами позикових зобов'язань.

З такими висновками суду слід погодитися, оскільки вони відповідають обставинам справи та нормам матеріального права.

За змістом ст. ст. 202, 203 ЦК України правочин має вчинятися за волевиявленням сторін з погодження усіх суттєвих умов у формі, встановленій законом.

Згідно із ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або іншій документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У відповідності до правової позиції Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року, висловленої при розгляді справи №6-63цс13, розписка про отримання в борг грошових коштів за своєю суттю є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов'язанням її повернення та дати отримання коштів (постанова Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі №6-1967цс15).

При вирішенні справи судом встановлено, що 27 червня 2013 року ОСОБА_4 видав на ім'я колишньої дружини ОСОБА_2 письмову розписку, в якій зазначив, що він зобов'язується виплачувати їй суму в розмірі 48 000 грн., що еквівалентно 6 000 доларам США, щомісячно, виходячи із розрахунку 1600 грн., що еквівалентно 200 доларам США, 30-го числа кожного місяця, починаючи з 30 липня 2013 року (а.с.53) .

Тобто наданий позивачкою оригінал розписки як договір позики не містить умов отримання відповідачем ОСОБА_4 як позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання цих коштів.

За такого, розписка не є документом, який видано боржником кредитору за договором позики, та свідчить про наявність між сторонами інших зобов'язань, що не регулюються Параграфом 1 Глави 71 ЦПК України Розділу ІІІ Книги п'ятої ЦПК України.

При з'ясуванні та встановлені зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального закону та правильно застосовано норми матеріального права.

За таких обставин рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 не спростовують висновків місцевого суду, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення, ухваленого з додержанням вимог матеріального і процесуального права. В зв'язку з чим, апеляційна скарга в силу ч. 1 ст. 308 ЦПК підлягає відхиленню.

В частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 рішення суду не переглядалося, виходячи із меж доводів апеляційної скарги ОСОБА_5.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 314 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуюча

Судді