Справа №487/9021/15-ц 10.01.2017 10.01.2017 10.01.2017
Провадження №22-ц/784/17/17
Справа № 487/9021/15-ц Головуючий у 1-й інстанції Щербина С.В.
Провадження № 22ц-784/17/17 Доповідач апеляційного суду Кушнірова Т.Б.
Ухвала

Іменем України

10 січня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Кушнірової Т.Б.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

із секретарем Богуславською О.М.,

за участю:

- представника позивачки ОСОБА_2,

- відповідача ОСОБА_3,

- представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 травня 2016 року за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_6, Миколаївської міської ради про визнання недійсним договору дарування,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ОСОБА_5 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_6 про визнання недійсним договору дарування.

Позивачка зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_8

За життя, мати перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_6, придбали квартиру АДРЕСА_1, право власності на яку було оформлено на ОСОБА_6

Після смерті матері, вона у встановлений законом строк звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

Проте, свідоцтво про право на спадщину за законом на частку даної квартири їй видано не було, оскільки ОСОБА_6 23 вересня 2015 року подарував зазначену квартиру своєму племіннику ОСОБА_9

Вказувала, що оскільки спірна квартира набута під час шлюбу ОСОБА_8 та ОСОБА_6, і є спільною сумісною власністю подружжя, то останньому належить лише ? частина квартири, як одному із подружжя, а інша частка цієї квартири мала б бути успадкована.

Посилаючись на те, що ОСОБА_6 порушив її законне право на спадщину, просила суд визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, посвідчений 23 вересня 2015 року державним нотаріусом третьої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області Желєзняковою О.В. за реєстраційним № 2-581.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 травня 2016 року позов ОСОБА_5 задоволено частково.

Визнано недійсним договір дарування від 23 вересня 2015 року в частині дарування ? частки квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, посвідчений державним нотаріусом третьої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області Желєзняковою О.В. за реєстраційним № 2-581.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

ІНФОРМАЦІЯ_2 відповідач ОСОБА_6 помер.

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 20 грудня 2016 року до участі у справі залучено правонаступника померлого - Миколаївську міську раду.

Перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_8 з 11 січня 2005 року перебували у шлюбі (а.с.10).

На ім'я ОСОБА_6 16 квітня 2010 року, тобто під час перебування вказаних осіб у шлюбі, на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі - продажу було придбано двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 (а.с.12).

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною першою ст.69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно частини першої ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, оскільки квартира АДРЕСА_1 була придбана під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, то така квартира є об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_6 та ОСОБА_8

Виходячи із рівності часток майна подружжя, кожному з них на праві власності належало по ? частці вказаної квартири.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 померла (а.с.8).

Донька померлої - ОСОБА_5 в межах передбаченого законом шестимісячного терміну, звернулась до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Сірякової О.В. із заявою про прийняття спадщини після смерті матері (а.с.66).

До нотаріальної контори із заявою також звернулися чоловік померлої - ОСОБА_6 (а.с.79) та інша донька - ОСОБА_12, яка в свою чергу відмовилася від належної їй частки спадкового майна на користь ОСОБА_5

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1266 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

Відповідно до ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.

За таких обставин та з урахуванням вимог закону, після смерті ОСОБА_8 1/2 частка спірної квартири увійшла у спадкову масу, з якої 1/6 частку цього спадкового майна успадкував чоловік померлої - ОСОБА_6

23 вересня 2015 року, ОСОБА_6 на підставі нотаріально посвідченого договору дарування, спірну квартиру, яка була спільною сумісною власністю його та ОСОБА_8 подарував своєму племіннику ОСОБА_3 (а.с.15).

Тоді як на час укладення оспорюваного договору ОСОБА_6 не був єдиним власником спірного нерухомого майна та не мав право одноособово відчужувати всю квартиру, тим самим порушив права інших спадкоємців.

Крім того, частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Статтею 1299 ЦК України визначено, якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобов'язаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна (стаття 182 цього Кодексу).

Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна.

Як роз'яснено у п. 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п'ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об'єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об'єкт нерухомого майна.

При цьому, наприклад, спадкоємець має право звернутися із заявою про державну реєстрацію переходу права власності до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, після прийняття спадщини в порядку, передбаченому законом. Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Таким чином, спадкові права є майновим об'єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку.

Виходячи з вищенаведених вимог закону, оскільки ОСОБА_6 будучи спадкоємцем 1/6 частки спірної квартири після померлої ОСОБА_8, не отримав свідоцтво на право власності в порядку спадкування за законом на цю частку вказаного спадкового майна, не зареєстрував своє право в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна, а відтак не мав права на розпорядження успадкованої ним частки квартири.

За положеннями ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Встановивши, що укладений ОСОБА_6 договір дарування спірної квартири порушує права позивачки на спадкове майно та укладений з порушенням вимог закону, суд дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для визнання недійсним договору дарування спірної квартири від 23 вересня 2015 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 в частині відчуження ? частки.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що спірне нерухоме майно є особистою власністю ОСОБА_6 суперечать п. 3 умов договору купівлі - продажу квартири від 16 квітня 2010 року, в якому зазначено, що спірна квартира набувається за спільні грошові кошти подружжя у спільну сумісну власність. Договір купівлі-продажу підписаний ОСОБА_6, посвідчено нотаріусом, є дійсним. Крім того, в силу ст.60 СК України презумується, що все майно, набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності (крім майна, зазначеного в ст. 57 СК України).

В матеріалах справи відсутні належні докази того, що кошти, на які придбано спірну квартиру, є особистими коштами ОСОБА_6 Сам по собі факт продажу ним квартир в м. Одесі у 2001 році та в м. Херсоні у 2010 році, не свідчить про те, що отримані від цих угод кошти були використані саме для купівлі спірної квартири.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не були досліджені оригінали документів, які стали підставою для укладання договору купівлі - продажу спірної квартири від 16 квітня 2010 року, є безпідставними, оскільки відповідне клопотання про витребування оригіналу цього письмового доказу відповідачами не заявлялось, як це передбачено ч. 2 ст. 64 ЦПК України. До того ж, ця угода жодною із сторін не оспорювалася.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують вищенаведених висновків суду.

За такого, колегія не вбачає підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись статтями 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді :