Справа № 219/7893/17
Провадження № 2-о/219/658/2017
Артемівський міськрайонний суд Донецької області
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

25 липня 2017 року м. Бахмут

Артемівський міськрайонний суд Донецької області у складі

головуючого судді Давидовської Т.В.,

за участю секретаря судового засідання Наумової А.І.,

за заявою ОСОБА_1

за участю заінтересованої особи - Бахмутського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області,

про встановлення факту народження дитини,

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про встановлення факту народження дитини, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_6 року ОСОБА_1 народила дитину чоловічої статі у м. Севастополь АР Крим. Вказала, що з метою зареєструвати факт народження сина, вона звернулась до Бахмутського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, проте їй було відмовлено, оскільки видане лікарське свідоцтво про народження є недійсним та не створює правових наслідків через видачу його на тимчасового непідконтрольній території України. Просить суд, встановити факт народження ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянкою України, дитини чоловічої статі - ОСОБА_2 в м. Севастополь АР Крим ІНФОРМАЦІЯ_6 року з метою подальшої реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану та отримання відповідного свідоцтва про народження. Просить в актовому записі про народження дитини записати в графі «мати» - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, в графі «батько» записати - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2. Встановлення факту народження дитини необхідно для здійснення реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження дитини.

Заявник у судове засідання не з'явилась, надала заяву про розгляд справи у її відсутність, додаткові документи в обґрунтування та про те, що підтримує заяву і просить її задовольнити.

Заінтересована особа - Бахмутський міський відділ відділу державної реєстрації актів цивільного стану, у судове засідання не з'явилась, надала до суду заяву, згідно якої просила розглянути справу за її відсутності, проти задоволення заяви не заперечує. Просить суд винести рішення у відповідності до діючого законодавства.

Розглянувши матеріали справи, додатково представлені документи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, суд приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Згідно лікарського свідоцтва про народження від 26 жовтня 2015 року № 005002, ІНФОРМАЦІЯ_6 року у громадянки ОСОБА_1 народився хлопчик (а.с.8).

Відповідно до обмінної карти №03445 полового будинку ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, стояла на обліку в пологовому відділенні лікарні медичного закладу м. Севастополь (а.с.9).

Згідно довідки Державного бюджетного закладу Севастополя «Міська лікарня №1 ім. Пирогова, ОСОБА_1 стояла на обліку з 28.04.2015 року по 25.10.2015 року з діагнозом вагітність (а.с.11).

Згідно заяви ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, завіреної приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу О.І. Якушевим та зареєстрованої в реєстрі за №417, ОСОБА_3 перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам'яті, усвідомлюючи значення своїх дій і діючи добровільно, цією заявою дав вільну і безумовну згоду на усиновлення ним малолітньої дитини - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 12).

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про громадянство України» особа, батьки якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України. Особа, яка має право на набуття громадянства України за народженням, є громадянином України з моменту народження.

Частиною 1 ст.122 Сімейного кодексу України передбачено, що дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров'я про народження дружиною дитини.

У відповідності до ст.125 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документа закладу охорони здоров'я про народження нею дитини. Якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: 1) за заявою матері та батька дитини; 3) за рішенням суду.

Згідно з ч.1 ст.144 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані невідкладно, але не пізніше одного місяця від дня народження дитини, зареєструвати народження дитини в органі державної реєстрації актів цивільного стану, в той час як Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, встановлено, зокрема, що дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім'я і набуття громадянства.

Пунктом 18 постанови від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» Пленум Верховного Суду України надав роз'яснення про те, що рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не змінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання.

Відповідно до частин 3, 4 ст.13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація народження дитини проводиться не пізніше одного місяця з дня її народження. Підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я документи, що підтверджують факт народження. За відсутності документа закладу охорони здоров'я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження.

Оцінюючи медичне свідоцтво про народження, суд виходить з того, що народження особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав.

Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває, і це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Листом начальника Бахмутського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 16 травня 2017 року №15.15-24-996, адресованим ОСОБА_1, відмовлено у державній реєстрації народження дитини чоловічої статі, народженої ІНФОРМАЦІЯ_6 року, оскільки пред'явлено документ, виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. (а.с.16).

Таким чином, суд вважає можливим застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки можливості збору доказів смерті особи на окупованій території може бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

Ураховуючи зазначене, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в судовому засіданні встановлений факт народження ІНФОРМАЦІЯ_6 року дитини чоловічої статі в м. Севастополь АР Крим, у ОСОБА_1, громадянки України, ІНФОРМАЦІЯ_1,і цей факт підтверджується сукупністю досліджених у судовому засіданні доказів у справі, зокрема, представленими до суду фотографіями матері з дитиною (а.с.13-15; 22). Встановлення факту народження дитини необхідно для здійснення реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження дитини.

Водночас в іншій частині у задоволенні позову слід відмовити, оскільки доказів батьківства ОСОБА_3 щодо дитини або того, що заявниця та ця особа перебувають у шлюбі, суду не представлено; а реєстрація прізвища, ім'я по батькові дитини відносить до повноважень органів реєстрації.

З огляду на викладене, керуючись статтями 10, 60, 212-215, 223, 234, 256, 257-1 Цивільного процесуального кодексу України, суд

вирішив:

Заяву ОСОБА_1 -задовольнити частково.

Встановити факт народження ІНФОРМАЦІЯ_6 року дитини чоловічої статі у ОСОБА_1, громадянки України, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1

В іншій частині у задоволенні заяви - відмовити.

Допустити негайне виконання рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий суддя 20.07.2017 Т.В.Давидовська