Справа № 459/405/16 Головуючий у 1 інстанції: Новосад М.Д.
Провадження № 22-ц/783/1641/17 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді - Шандри М.М.

суддів: Левика Я.А., Струс Л.Б.

секретаря: Симця В.І.

за участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 07 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6, бюро приватизації КП «Червонограджитлокомунсервіс» про визнання незаконним розпорядження та свідоцтва про право власності на квартиру і його скасування,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся 04.02.2016 року до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що з моменту народження - ІНФОРМАЦІЯ_1 він проживав разом зі своїми батьками - ОСОБА_4, ОСОБА_3 та братом ОСОБА_6 у квартирі АДРЕСА_1. 29.07.1997 року зазначена квартира була передана відповідачам у власність на підставі розпорядження (наказу) № 15 від 28.07.1997 року органу приватизації державного житлового фонду Червоноградської міської ради. Його ж було позбавлено права на приватизацію спірного помешкання, оскільки він на той час не був зареєстрований за вищевказаною адресою. Прописаний він за вказаною адресою 07.10.1997 року. Вважає, що його незаконно позбавлено частки в приватизації квартири. З огляду на наведене, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 27.05.2016 року, просив визнати незаконним розпорядження (наказ) №15 від 28 липня 1997 року органу приватизації державного житлового фонду Червоноградської міської ради про передачу квартири АДРЕСА_1 у право власності відповідачам у частині не внесення його в дане розпорядження; визнати незаконним свідоцтво про право власності на дану квартиру та скасувати його.

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 07 жовтня 2016 року позов задоволено.

Визнано незаконним розпорядження (наказ) № 15 від 28.07.1997 року органу приватизації державного житлового фонду Червоноградської міської ради про передачу у приватну власність квартири АДРЕСА_1.

Визнано незаконним свідоцтво про право власності, видане 29 липня 1997 року на квартиру АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та скасовано його.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_4.

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що приватизація квартири АДРЕСА_1 була здійснена за згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які мешкали у цій квартирі. Приватизація здійснювалася на підставі довідки про склад сім'ї, яка видана ще до народження його сина (позивача), тому його права при цьому не були і не могли бути порушені. Вказує, що визнавши незаконним розпорядження органу приватизації про передачу квартири у приватну власність в цілому, суд першої інстанції в порушення вимог ч.1 ст. 11 ЦПК України вийшов за межі позовних вимог. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

ОСОБА_4 у судове засідання не з»явився, хоча належним чином у відповідності до ст. 76 ЦПК України про час і місце розгляду справи був повідомлений, тому розгляд справи відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України здійснюється колегією суддів за його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Згідно із ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

У відповідності до вимог ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення таким вимогам відповідає.

Відповідно до ст.1, ч.1 ст. 5, ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі - Закон № 2482-XII) наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації.

Судом установлено, що позивач ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується копією свідоцтва про народження. Його батьками є ОСОБА_4 та ОСОБА_3.

Судом також установлено, що ОСОБА_4 звернувся з заявою до керівника органу приватизації про передачу йому та членам його сім'ї: ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 у власність квартири АДРЕСА_1. До вказаної заяви ОСОБА_4 додано довідку про склад сім'ї від 25.06.1997 року № 821, у якій вказано, що ОСОБА_4 є основним квартиронаймачем квартири АДРЕСА_1. ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 зазначені членами його сім'ї.

Розпорядженням органу приватизації державного житлового фонду Червоноградської міської ради народних депутатів від 28.07.1997 року за №15 спірна квартира передана у спільну часткову власність ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 в рівних частинах кожному. На підставі цього розпорядження видане свідоцтво про право власності на квартиру від 29.07.1997 року, яким право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстроване за ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 в рівних частинах кожному у зв'язку з приватизацією житла згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Таким чином, приватизація зазначеної квартири була здійснена на підставі заяви ОСОБА_4 № 1732 від 17 липня 1997 року, яка подана останнім уже після народження сина (позивача).

Згідно із ч.3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Як передбачено ч.2 ст.17 ЦК України (у редакції 1963 року, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) місцем проживання неповнолітніх, що не досягли п'ятнадцяти років, або громадян, які перебувають під опікою, визнається місце проживання їх батьків (усиновителів) або опікунів. Аналогічна норма передбачена ч.4 ст.29 ЦК України у чинній на даний час редакції.

Виходячи з аналізу змісту закону України № 2482-ХІІ у поєднанні з нормами ст.1,6,9,61 ЖК України, ст. 29 ЦК України, місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням, а відтак і право на приватизацію разом з іншими членами сім»ї.

Встановивши, що на момент народження позивача його обоє батьків були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що місцем постійного проживання позивача на час проведення приватизації квартири АДРЕСА_1 була квартира, яка приватизовувалась, тому він мав право приймати участь у приватизації квартири та на передачу йому у спільну часткову власність спірної квартири.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд, визнавши незаконним розпорядження № 15 від 28.07.1997 року органу приватизації про передачу квартири у спільну часткову власність в цілому, вийшов за межі позовних вимог, не обґрунтовані, оскільки визнання незаконним не внесення позивача в розпорядження тягне за собою визнання незаконним такого в цілому.

Висновки суду достатньо мотивовані і підтверджені доказами, наявними в матеріалах справи.

Рішення суду відповідає вимогам процесуального та матеріального права, обставинам справи, доводи скарги висновків суду не спростовують, тому колегія суддів підстав для скасування рішення суду не вбачає.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 07 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий

Судді: