УхвалА

іменем україни

20 липня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

Гулька Б.І., Журавель В.І., Штелик С.П.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту; за зустрічним позовом ОСОБА_5 до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа - ОСОБА_4, про визнання додаткової угоди до договору поруки недійсною та визнання договору поруки припиненим за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16 вересня 2016 року, додаткове рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 жовтня 2016 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 28 березня 2017 року,

в с т а н о в и в:

У вересні 2015 року публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») звернулося до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 27 вересня 2007 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_4 було укладено договір про надання споживчого кредиту у розмірі 40 тис. доларів США, що еквівалентно 202 тис. грн, зі сплатою 12,4 % за користування ними та кінцевим терміном повернення до 27 вересня 2017 року. Цього ж дня на забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_5 було укладено договір поруки, згідно умов якого вона зобов'язався відповідати перед банком солідарно з позичальником за невиконання кредитних зобов'язань. Крім того, на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 було укладено договір іпотеки,за умовами якого банку було передано в іпотеку належну ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1.

4 лютого 2009 року між банком та ОСОБА_4 було укладено додаткову угоду № 1 до договору про надання споживчого кредиту, згідно якої було змінено кінцевий термін повернення кредиту - до 27 вересня 2026 року та схему погашення кредиту.

Оскільки відповідачі свої зобов'язання за вищевказаними договорами належним чином не виконували, на вимоги банку не реагували, ПАТ «УкрСиббанк» просило суд стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у солідарному порядку кредитну заборгованість у розмірі 56 836 доларів 99 центів США, з яких: 34 552 доларів 61 центів США - заборгованість за кредитом; 22 284 доларів 38 центів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, та пеню у розмірі 236 579 грн 42 коп., з яких: 45 923 грн 65 коп. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом; 190 655 грн 77 коп. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам.

У жовтні 2015 році ОСОБА_5звернулася до суду із зустрічним позовом про визнання додаткової угоди від 4 лютого 2009 року до договору поруки, укладеного 27 вересня 2017 року між нею та банком, недійсною, посилаючись на те, що зазначену угоду вона не укладала, підпис у ній їй не належить, а тому в силу ст. ст. 203, 215 ЦК України додаткова угода є недійсною. Крім того, внаслідок укладання без її згоди додаткової угоди № 1 між позичальником та банком до договору про надання споживчого кредиту, збільшився обсяг її відповідальності за невиконання позичальником свої кредитних зобов'язань, а, отже, її порука згідно ч. 1 ст. 559 ЦК України є припиненою.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 16 вересня 2016 року позов ПАТ «УкрСиббанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «УкрСиббанк» у рахунок заборгованості за договором про надання споживчого кредиту - 1 489 697 грн 50 коп.; пеню - 236 579 грн 42 коп.; судові витрати - 3 654 грн, а всього 1 729 930 грн 92 коп. У задоволенні позовних вимог ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_5 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено. Визнано додаткову угоду від 4 лютого 2009 року до договору поруки від 27 вересня 2007 року, укладену між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_5, недійсною. Визнано договір поруки від 27 вересня 2007 року, укладений між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_5, припиненим. Стягнуто з ПАТ «УкрСиббанк» на користь ОСОБА_5 у рахунок відшкодування судових витрат 372 грн 49 коп.

Додатковим рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17 жовтня 2016 року стягнуто з ПАТ «УкрСиббанк» на користь ОСОБА_5 у рахунок відшкодування витрат пов'язаних з оплатою вартості судово-почеркознавчої експертизи - 3 141 грн 60 коп.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 28 березня 2017 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16 вересня 2016 року в частині задоволення позову ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_4 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ «УкрСиббанк» відмовлено. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Стягнуто з ПАТ «УкрСиббанк» на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 4 019 грн 40 коп.

У касаційній скарзі ПАТ «УкрСиббанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення в частині відмови у задоволенні позову банку та в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_5 скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту й відмовляючи у задоволенні позову у цій частині, апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшов правильного висновку про те, що банк пропустив строк позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права, про застосування якого заявив відповідач, оскільки звернувся із позовом у вересні 2015 року про стягнення кредиту, наданого відповідачу 27 вересня 2007 року. При цьому банк, пред'явивши 18 березня 2011 року та 5 квітня 2011 року вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом (т. 1, а.с. 234, 235), що відповідає умовам договору та положенню ч. 2 ст. 1050 ЦК України, тим самим змінив строк виконання основного зобов'язання, і протягом трьох років не заявив вимоги до позичальника та протягом шести місяців не пред'явив позову до поручителя (ч. 4 ст. 559 ЦК України).

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 2 грудня 2015 року № 6-1349цс15, від 22 червня 2016 року № 6-368цс16, яказгідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Доводи касаційної скарги про те, що строк дії кредитного договору до 27 вересня 2026 року і позовна давність не пропущена безпідставні, так як банк направивши вимогу про дострокове погашення кредиту, змінив строк виконання основного зобов'язання. У зв'язку з цим посилання банка на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постановах: № 6-154цс15 від 30 вересня 2015 року; № 6-272цс16 від 29 червня 2016 року; № 6-1252цс16 від 21 вересня 2016 року, безпідставні, так як зазначена правова позиція стосується інших фактичних і правових обставин, а саме відсутності вимоги про дострокове погашення кредиту.

Крім того, правильним є висновок судів про те, що додаткова угода від 4 лютого 2009 року до договору поруки, укладеного 27 вересня 2017 року між ОСОБА_5 та банком, є недійсною, так як згідно висновку судово-почеркознавчої експертизи від 26 квітня 2016 року встановлено, що підпис у графі «Поручитель» їй не належить, що в силу ст. ст. 203, 215 ЦК України є підставою для визнання правочину недійсним. Зазначений висновок суду банк не спростував, а експертиза судом оцінена згідно вимог ст. ст. 147, 212 ЦПК України.

Отже, рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними і обгрунтованими й підстав для їх скасування немає.

Враховуючи наведене та керуючись положеннями ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16 вересня 2016 року в нескасованій при апеляційному перегляді частині, додаткове рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 жовтня 2016 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 28 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.П. Штелик