Номер провадження 2/754/468/17
Справа №754/8248/16-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

31 липня 2017 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Клочко І.В.

за участю секретаря Шевчук М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» про захист прав споживача, визнання пункту лізингового договору недійсним, стягнення коштів, -

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відпвідача ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» (далі - ТОВ «ЛК «Ваш Авто») про захист прав споживача, визнання пункту лізингового договору недійсним, стягнення коштів.

В обґрунтування позовних вимог зазначає наступне.

26.04.2016 року між позивачем (лізингоодержувачем) та відповідачем (лізингодавцем) був укладений договір фінансового лізингу № 004271 (далі - Договір), за умовами якого відповідач зобов'язувався придбати предмет лізингу, яким є автомобіль, марки «Chery Tiggo» та передати його у користування позивачу на строк і умовах, передбачених Договором.

Того ж дня, на виконання умов Договору перед його підписанням позивачу було надано представником відповідача платіжний документ, відповідно до якого, позивач сплатив на рахунок відповідача в якості авансового платежу 31250 грн.

Однак, при ознайомленні з умовами вказаного Договору позивачу стало відомо про те, що сплачена ним сума є адміністративним платежем, а не часткою вартості автомобіля. Крім того, у Договорі був зазначений автомобіль, марки «Great Wall», вартість якого суттєво відрізняється від автомобіля, який замовляв позивач. Представник ТОВ «ЛК «Ваш Авто» пояснив це тим, що так необхідно зазначити, однак, автомобіль позивачу нададуть саме той, який він замовив, після чого надав позивачу додатковий договір, в якому зазначалось про те, що він просить змінити предмет лізингового договору.

Через вказаний у Договорі термін часу ТОВ «Ваш Авто» відмовилось надати позивачу транспортний засіб - предмет договору лізингу, у зв'язку з відсутністю у наявності, згодом позивача було повідомлено про те, що автомобіль привезли в іншій комплектації та з дефектами, та запропонувала розірвати Договір, шляхом направлення письмового повідомлення з проханням повернути сплачені кошти.

Виходячи з якості надання послуги та затягування часу, позивач звернувся до відповідача із заявою про розірвання Договору з вимогою про повернення сплаченого авансового платежу в розмірі 31250 грн., однак, ТОВ «ЛК «Ваш Авто» своєю відповіддю повідомило позивача про те, що сплачена сума грошових коштів згідно умов п.12.1 Договору поверненню не підлягає, оскільки є адміністративним платежем, договір вважається розірваним з 10.05.2016 року.

Позивач вважає умови п.12.1 Договору несправедливими, такими, що порушують принципи добросовісності і справедливості, а тому вимушений був звернутись до суду із даним позовом за захистом своїх порушених прав.

В судове засідання позивач не з'явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги за викладених обставин та просив суд задовольнити їх в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. В матеріалах справи містяться письмові заперечення представника відповідача, відповідно до змісту яких, просить розглянути справу за його відсутності, проти позовних вимог заперечує та просить суд відмовити у їх задоволенні, мотивуючи тим, що Договір, укладений між сторонами є договором непрямого лізингу. Для такого договору не передбачена обов'язкова нотаріальна форма, а також такий вид господарської діяльності дозволено здійснювати без її ліцензування. Крім того, сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов Договору. Також зазначив, що норми ЗУ «Про захист прав споживачів» по відношенню до даного Договору є загальними, в той же час, спеціальними є норми ЗУ «Про фінансовий лізинг».

За таких обставин суд вважав за можливе розглянути справу за відсутності сторони відповідача.

Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, судом встановлено наступне.

26.04.2016 року між ТОВ «ЛК «Ваш Авто» (лізингодавець) та ОСОБА_1 (лізингоодержувач) було укладено договір фінансового лізингу №004271 (а.с. 11-22) з додатками №1, №2 (а.с. 53, 54), предметом якого є транспортний засіб - автомобіль, марки «Great Wall», моделі «С30 New», комплектації «Fashionable», об'єм двигуна 1,5, вартістю 12207,03 доларів США, що в еквіваленті становить 312500 грн.

Того ж дня, ОСОБА_1 на підставі п. 9.6 Договору №№004271 від 26.04.2016 року звернувся до відповідача із заявою про зміну предмету лізингу та надання йому транспортного засобу - автомобіля іншої марки, а саме «Chery Tiggo», 2013 року випуску, вартістю 155100 грн. (а.с. 23).

На виконання умов Договору ОСОБА_1, згідно з квитанцією №26 від 26.04.2016 року, були внесені кошти в сумі 31250 грн. на рахунок ТОВ «ЛК «Ваш Авто», із зазначенням призначення платежу: «Авансовий платіж згідно Договору Фінансового Лізингу №004271 від 26.04.2016 р.» (а.с. 24).

30.04.2016 року позивачем було подано до відповідача заяву про розірвання Договору №004271 від 26.04.2016 року, у зв'язку з відсутністю предмету лізингу - автомобіля, марки «Chery Tiggo», який не надано по причині заводського браку, неможливості гарантійного ремонту та відсутністю аналогічної моделі, з вимогою про повернення сплаченого авансового платежу в розмірі 31250 грн. (а.с. 25).

Листом ТОВ «ЛК «Ваш Авто» №2239 20.05 позивача було повідомлено про те, що на підставі його заяви за вх. №1626 від 10.05.2016 року Договір лізингу №004271 від 26.04.2016 року вважається розірваним з 10.05.2016 року, а спачені позивачем грошові кошти в розмірі 31250 грн. поверненню не підлягають, згідно з умовами п.12.1 Договору, оскільки є адміністративним платежем (а.с. 26).

Спірні правовідносини, що склались між сторонами у зв'язку з укладенням договору фінансового лізингу, врегульовані положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку та ЗУ «Про фінансовий лізинг».

Згідно із ч.2 ст. 1 ЗУ «Про фінансовий лізинг», за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до ч.2 ст. 806 ЦК України, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Водночас, відповідно до п.п.3, 17, 19, 22 ст.1 ЗУ «Про захист прав споживачів», діяльність відповідача ТОВ «ЛК «Ваш Авто» з надання послуг фінансового лізингу в частині надання цих послуг фізичним особам, які є споживачами, підпадає під дію ЗУ «Про захист прав споживачів».

За своєю правовою природою договір фінансового лізингу є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору, відповідно до статті 628 ЦК України.

За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність.

Згідно ч.1 ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг»сплата лізингових платежів здійснюється у порядку, встановленому договором. Разом з тим, відповідно до ч.2 наведеної норми закону лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом: г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Перелік лізингових платежів є вичерпним, у зв'язку з чим, договірні умови можуть містити лише такі лізингові платежі, які передбачені переліком, встановленим законом, сплата яких здійснюється у порядку, встановленому договором. Таким чином, законодавець відніс до договірного регулювання лише порядок сплати лізингових платежів, в той час як їх перелік встановлений законом та розширенню у договірному порядку не допускається. Водночас будь-яких інших платежів на користь лізингодавця, окрім лізингових, законодавством про фінансовий лізинг - не передбачено.

Так, відповідно до Договору передбачено адміністративний платіж, який є першочерговии платежем, що входить до складу першого платежу, що має бути сплачений лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладання Договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції про сплату. Розмір адміністративного платежу відображається у додатку № 1 до договору та становить погоджений сторонами відсоток від вартості предмета лізингу. З Додатку № 1 до Договору вбачається, що розмір адміністративного платежу складає 1220,70 доларів США, що в еквіваленті становить 31250 грн., тобто 10% ціни предмета лізингу.

Таким чином зазначений платіж не є лізинговим платежем як у договірному визначенні, так і у розумінні ЗУ «Про фінансовий лізинг», а, відтак, таким, що не передбачений цим законом. Не передбачений такий платіж й іншими нормами цивільного законодавства (а ні положеннями про купівлю-продаж/поставку, ані найму, які застосовуються до правовідносин фінансового лізингу), у зв'язку з чим адміністративний платіж не має під собою правових підстав. Виходячи із звичаїв ділового обороту, плата за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладання будь-якого договору не передбачена жодною нормою права, якою можна було б обґрунтувати такий договірний платіж не тільки за аналогією закону, а й за аналогією права та звичаю (звичаю ділового обороту). Водночас включення до договору та отримання відповідачем від позивача плати у сумі 31250 грн. «за розгляд та підготовку документів для укладання договору», є порушенням принципів добросовісності, розумності та справедливості, відображених у п.п. 3.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509, ст.627 ЦК України.

Спірним положенням п.12.1 Договору закріплено, що лізингодавець, який не сплатив лізингові платежі, що передбачені в п. 1.7, та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний Договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання Договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця та зазначення реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 60% (шістдесят відсотків) від сплаченого Авансового платежу та/або частини Авансових платежів, 40% (сорок відсотків) лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає.

Однак, відповідно до ч.2 ст.549 ЦК України, штрафом є неустойка, яка обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Тобто, штраф, як вид неустойки є способом забезпечення зобов'язання і стягується лише у випадку невиконання чи неналежного виконання боржником свого обов'язку. Натомість розірвання договору за бажанням лізингоодержувача є узгодженою сторонами договірною умовою. Тому використання лізингоодержувачем договірного права на розірвання договору не є порушенням зобов'язання, у зв'язку з чим застосування неустойки у вигляді штрафних санкцій та неповернення сплаченого за договором - суперечить нормам ЦК України.

Спірний Договір, укладений між сторонами, за своєю суттю є договором приєднання за визначенням згідно ч.1 ст.634 ЦК України, оскільки його умови встановлені відповідачем у формулярі (стандартній формі), який надрукований типографським способом. Такий договір міг бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому.

Таким чином, визначення умов договору приєднання за законом віднесено до питань внутрішньої діяльності відповідача, дії щодо «перевірки, розгляду та підготовки документів» такого договору не можуть вважатися послугою в розумінні ч.1 ст. 901 ЦК України та п.17 ст.1 ЗУ «Про захист прав споживачів», а, отже, відповідач не може безпосередньо включати витрати на них в ціну договору та зобов'язувати споживача їх оплатити.

Водночас, договірна умова, передбачена п.12.1 договору в частині часткового повернення авансового та неповернення адміністративного платежів при розірванні договору прямо підпадає під поняття несправедливої умови, конкретно визначеної ч.3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

З аналізу норми цієї статті вбачається, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими, згідно з ч.3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13).

Перелік несправедливих умов у договорі зі споживачем не є вичерпним.

Як убачається із аналізу п.12.1 договору на предмет його відповідності зазначеній нормі закону, то згідно останньої при розірванні договору позивач мав би отримати відповідну компенсацію, проте договірна умова навпаки, передбачає таку компенсацію для відповідача в порушення вимог ст.549 ЦК України, що прямо суперечить закону та є конкретно визначеною ним несправедливою договірною умовою.

Аналізуючи вимоги чинного законодавства, суд приходить до висновку, що пункт 12.1 договору, окрім невідповідності приписам ЗУ «Про фінансовий лізинг» в частині зазначення адміністративного платежу, також суперечить ч.ч.1,2 ст. 549 ЦК України в частині встановлення штрафу за розірвання договору у вигляді часткового повернення авансового платежу та неповернення адміністративного платежу та є водночас несправедливою умовою, передбаченою п.4 ч 3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Загальними засадами цивільного судочинства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ч.1 ст. 3 ЦК України).

Статтею 13 ЦК України передбачено заборону на вчинення дій, які б могли завдати шкоди іншій особі та зловживання правом.

Відповідно до ч.3 ст. 509 ЦК України, зобов'язання має ґрунтуватись на засадах добросовісності, розумності та справедливості. З огляду на вказані положення закону, принцип справедливості є засобом відновлення дисбалансу між економічно нерівними контрагентами договору, якщо більш сильна сторона зловживає своїм економічним становищем: він також є засобом відновлення рівноваги інтересів сторін, на які вплинули різноманітні обставини об'єктивного характеру, що не залежать від їх волі, тобто принцип справедливості направлений на захист економічно більш слабкої сторони договору або сторони, інтереси якої постраждали внаслідок істотної зміни обставин, в яких повинно відбутися виконання договору.

Принцип справедливості договору відповідає добросовісності його сторін (добросовісної поведінки), оскільки, лише діючи добросовісно, учасник правовідносин чинить справедливо щодо інших їх учасників.

Передбачений ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» перелік умов договорів, які є несправедливими, кореспондуються з положеннями Директиви 93/13/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 05.04.1993 року про несправедливі умови в споживчому договорі.

Згідно зі ст.3 вказаної Директиви, умова договору, яка не була окремо погоджена, вважається несправедливою (нечесною), якщо на противагу вимоги про добросовісність вона створює значний дисбаланс у правах і обов'язках сторін договору на шкоду споживачу. Несправедливою умова може бути визнана лише в тому випадку, якщо вона не була окремо погоджена сторонами, причому не внаслідок того, що сторони не бажали цього, а з огляду на те, що споживач з об'єктивних причин не міг виразити свою волю щодо такої умови договору. Головною серед таких причин Директива називає наявність заздалегідь підготовленого контрагентом споживача проекту договору, в результаті чого останній був практично позбавлений можливості запропонувати внесення будь-яких змін до нього.

Включення відповідачем до договору фінансового лізингу зазначених вище умов суперечить ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка проголошує: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

Отже, передбачені договором фінансового лізингу зобов'язання зі сплати не передбачених законом платежів та їх неповернення при розірванні договору прямим чином порушують статтю 1 Першого протоколу до Конвенції, принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків і завдають шкоди споживачеві.

Відповідно до ст. 26, ч. 1 ст. 27 Віденської Конвенції 1986 року «Про право міжнародних договорів», ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст.10 ЦК України та ст. 3 ЗУ «Про захист прав споживачів», Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод та практика ЄСПЛ є частиною національного законодавства та застосовується судами при розгляді справ як джерело права.

Згідно ст.ст. 5, 21, ч.8 ст. 18, ч.9 ст.15 ЗУ «Про захист прав споживачів», держава забезпечує споживачам захист їх прав; захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом; нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача; під час розгляду вимог споживача про відшкодування збитків, завданих недостовірною або неповною інформацією про продукцію чи недобросовісною рекламою,необхідно виходити із припущення, що у споживача немає спеціальних знань про властивості та характеристики продукції, яку він придбаває.

Зазначені вище обставини укладання спірного договору та його умови одночасно порушують принцип свободи договору, визначений ст.627 ЦК України.

Так, закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз.2 ч.3 ст. 6 та ст. 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (ст. 217 ЦК України).

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

В силу вимог частини п'ятої ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір.

У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).

У відповідності до вимог ст. 11 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог.

Вирішуючи дану цивільну справу суд враховує правові позиції Верховного Суду України, викладені у постановах від 11.05.2016 року (справи №№ 6-65цс16, 6-3020цс15) та від 19.10.2016 року (справа №6-1551цс16).

Згідно з ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом.

Дослідивши та оцінивши встановлені по справі обставини в їх сукупності крізь призму наведених правових норм, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Суд вирішує питання про розподіл судових витрат на підставі ч.1 ст. 88 ЦПК України, відповідно до вимог якої, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на сплату судового збору в розмірі 551,20 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 3, 15, 16, 203, 215, 217, 227, 806 ЦК України, положеннями Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 10, 60, 82, 88, 212-215 ЦПК України, з урахуванням правових висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 11.05.2016 року (справи №№ 6-65цс16, 6-3020цс15) та від 19.10.2016 року (справа №6-1551цс16), суд -

вирішив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» про захист прав споживача, визнання пункту лізингового договору недійсним, стягнення коштів - задовольнити.

Визнати пункт 12.1 Договору фінансового лізингу №004271 від 26 квітня 2016 року - недійсним.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1) грошові кошти в розмірі 31250 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1)витрати по сплаті судового збору в розмірі 551 грн. 20 коп.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Деснянський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня проголошення рішення шляхом подачі апеляційної скарги.

Головуючий