АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 597/786/16-цГоловуючий у 1-й інстанції Дудяк С.В.
Провадження № 22-ц/789/500/17 Доповідач - Щавурська Н.Б.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 липня 2017 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Щавурської Н.Б.

суддів - Фащевська Н. Є., Ходоровський М. В.,

при секретарі - Панькевич Т.І.

з участю сторін - відповідача ОСОБА_1 і її

представника адвоката Круця В.М., представника

позивача ОСОБА_3 - адвоката Дутки В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Заліщицького районного суду Тернопільської області від 03 лютого 2017 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Заліщицького районного суду Тернопільської області від 03 лютого 2017 року вказаний позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5 в користь ОСОБА_3 заборгованість за договорами позики від 13 травня 2016 року, від 10 червня 2016 року та судові витрати в розмірі 1 315 368 грн. 80 коп. Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 10 червня 2016 року та судові витрати в розмірі 601 161грн. 20 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати вважаючи його незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на неповне з'ясування судом обставин справи, недоведеність обставин, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи. Зазначає, що жодних грошових коштів від позивача відповідачі не отримували. Розписки написані ОСОБА_1 і її донькою ОСОБА_6 під погрозою фізичної розправи.

Вказує, що ОСОБА_3 змушував ОСОБА_5 до незаконних валютних операцій по наступній схемі. Її донька працювала касиром "УкрСиббанку" в м.Чернівці. Позивач шляхом погроз фізичної розправи змусив її доньку, використовуючи її службове становище та можливості обміну валюти (купівля/продаж) вчиняти незаконні валютні операції. ОСОБА_3 приніс в банк 15000,00 дол.США, які ОСОБА_5 обміняла на гривню за значно вищим курсом, що на час обміну становив 25,60 грн. Виручена сума ділилася на 20,00 грн. (курс, за яким на той момент можна було купити долар США). Таким чином, на виході з'являлася сума 19200,00 дол.США. Різниця на одному обміні становила 4200,00 дол.США, які всі забирав ОСОБА_3 Наступного разу ОСОБА_3 вніс суму 21500,00 дол.США, обмін на гривню проводився за курсом 25,45 грн. Виручена сума ділилася на 20,00 грн.(курс за яким можна було на той час купити долар США). На виході ОСОБА_3 отримував 27300,00 дол.США. Різниця його чистого заробітку складала 5800,00 дол.США. Коли ОСОБА_5 відмовилася надалі проводити такі валютні операції, позивач з іншими людьми викрали її та утримуючи в одній із квартир м.Чернівці змушували писати розписки.

29 червня 2016 року ОСОБА_3 шляхом погроз, що пустить ОСОБА_5 на органи, а їх хату з сім'єю спалить, змусив ОСОБА_1 написати розписку про отримання вказаних грошових коштів.

Звертає увагу на те, що ОСОБА_3 без будь-яких гарантій зі сторони позичальників, (адже вона безробітна, її чоловік учитель фізики в школі, все їх разом взяте майно в м.Заліщики не коштує такої суми грошей) все одно продовжував ніби-то позичати їм гроші (досить великі суми на невеликі періоди часу - 10 днів при тому, що попередні борги повернуто не було).

Наголошує, що між сторонами відсутні відносини позики, оскільки жодних грошових коштів, які зазначені у розписках ні ОСОБА_7, ні ОСОБА_5 не отримували. Вважає, що судом не було встановлено дійсну природу боргових розписок, у зв'язку з чим ухвалено незаконне рішення.

Звертає увагу також на порушення судом норм процесуального права, що полягає у допиті свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9, які згідно розписок були безпосередніми очевидцями передачі ОСОБА_3 відповідачам грошових коштів, під час судового засідання, на яке її представник не міг з'явитися з поважних причин та надсилав суду відповідне клопотання про відкладення розгляду справи, а вона не могла взяти участі у допиті вказаних свідків у зв'язку з перебуванням за межами України, чим позбавлено сторону відповідача права задавати запитання свідкам.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 і її представник адвокат Круць В.М. апеляційну скаргу підтримали з мотивів, викладених у ній.

Представник позивача ОСОБА_3 - адвокат Дутка В.М. апеляційної скарги не визнав, вважаючи рішення суду законним і обгрунтованим, таким, що скасуванню не підлягає.

Заслухавши пояснення сторін, перевіривши законність та обґрунтованість ухваленого рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з урахуванням наступного.

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що відповідачами не виконано своїх зобов'язань перед позивачем за договорами позики, підтверджених борговими розписками, а також - з недоведеності відповідачами фактів неотримання ними грошей.

З висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується в повному обсязі, як такими, що відповідають вимогам закону та зроблені з урахуванням наявних у справі доказів.

Так, судом встановлено, що 13 травня 2016 року між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_5 було укладено договір позики, згідно якого позивач надав відповідачу грошові кошти в розмірі 711640,00 грн., з кінцевим строком повернення 23 травня 2016 року. На підтвердження укладення вказаного договору позики та отримання коштів ОСОБА_5 написала позивачу розписку (а.с.59).

10 червня 2016 року між позивачем ОСОБА_3 та відповідачкою ОСОБА_5 було укладено договір позики, згідно якого позивач надав останній грошові кошти в розмірі 599000,00 грн. з кінцевим строком повернення 21 червня 2016 року. На підтвердження укладення вказаного договору та отримання коштів ОСОБА_5 написала позивачу розписку (а.с.60).

В цей же день, 10 червня 2016 року, між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 (матір'ю ОСОБА_5.) було укладено договір позики, згідно якого позивач надав відповідачу грошові кошти в розмірі 599000,00 грн. з кінцевим строком повернення 18 липня 2016 року. На підтвердження укладення даного договору та отримання коштів ОСОБА_1 написала позивачу розписку (а.с.58).

Факт передачі коштів підтвердили допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9, які показали, що були присутні при написанні відповідачами розписок та передачі позивачем відповідачам коштів. Жодних протиправних дій відносно відповідачів при цьому не вчинялось, розписки вони писали добровільно, власноруч та підписували їх в момент передачі позивачем їм коштів.

У визначений розписками кінцевий строк повернення позичених коштів відповідачі позивачу борг не повернули, що стверджується долученими позивачем до матеріалів справи оригіналами розписок (а.с.58-60).

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до норм ст.1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Встановивши, що відповідачами не виконані зобов'язання щодо повернення грошових коштів позивачу за договорами позики від 13.05.20116 року та від 10.06.2016 року, суд першої інстанції на думку колегії суддів, прийшов до вірного висновку про порушення прав позивача ОСОБА_3 й захисту таких шляхом стягнення відповідних коштів у судовому порядку.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в частині неповного з'ясування судом обставин справи, що полягає у невстановленні судом справжньої правової природи боргових розписок та відсутності в неї будь-яких грошових зобов'язань перед ОСОБА_3 з підстав написання розписки під впливом погроз з боку позивача фізичною розправою над нею та членами її сім'ї (у тому числі, й донькою ОСОБА_5.) колегія суддів вважає безпідставними, як такі, що не підтверджені належними й допустимими доказами. Як вбачається з матеріалів справи, ні з окремим позовом, а ні з зустрічним позовом у даній справі про визнання договору позики недійсним з підстав, передбачених ст.231 ЦК України, ні відповідач ОСОБА_1, ні її донька ОСОБА_5 не зверталися. Відсутні також будь-які звернення відповідачів з приводу погроз фізичною розправою й незаконного позбавлення волі ОСОБА_5 до правоохоронних органів. Крім цього, з оглянутого в ході розгляду справи апеляційним судом висновку Садгірського ВП Чернівецького відділу поліції ГУНП в Чернівецькій області від 17.08.2016 року вбачається, що за зверненнями батька відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_10, адресованими до НАБУ та Генерального прокурора України з приводу обставин, наведених у тому числі й в апеляційній скарзі, фактів протиправних дій відносно заявника і його доньки ОСОБА_5 не встановлено. Даний висновок заявником не оскаржувався.

Доводи апеляційної скарги в частині порушення судом норм процесуального права, що полягали у допиті судом першої інстанції свідків без присутності сторони відповідача та позбавлення останнього права задавати запитання, колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу в зв'язку з тим, що порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (ч.3 ст.309 ЦПК України). Натомість, ухвалене у справі рішення є таким, що відповідає вимогам закону. При цьому, колегія суддів приймає до уваги вимоги ч.1 ст.1051 ЦК України, відповідно до якої посилання на показання свідків у випадку необхідності дотримання письмової форми договору позики можливе лише за умови оспорювання договору позики з підстав, що грошові кошти насправді не були одержані від позикодавця, як такого, що вчинений під впливом, у тому числі, насильства. Однак, як згадувалось вище, визнання договору недійсним з підстав, передбачених ст.231 ЦК України не є предметом даного судового розгляду. Крім цього, допитані в ході розгляду справи судом першої інстанції свідки ОСОБА_8, ОСОБА_9 ствердили, що були присутні як при написанні розписок, так і при передачі коштів.

Доводи апеляційної скарги в частині, що встановлені у розписках незначні строки, на які позичалися великі суми коштів; факт надання позивачу ОСОБА_5 іншої позики, в той час як кошти за попередньою повернуті не були, а також факт надання позивачем позики незнайомій особі - відповідачу ОСОБА_1 свідчать про безгрошовість договорів позики колегія суддів вважає безпідставними, оскільки самі по собі (за відсутності згаданих вище належних і допустимих доказів, які б свідчили про те, що кошти не передавалися, а розписки були написані під впливом погроз фізичною розправою з боку позивача) є лише припущеннями, на яких відповідно до вимог ст.60 ч.4 ЦПК України доказування грунтуватися не може.

Отже, твердження апелянта про неповне з'ясування обставин, які мають значення для справи та невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, на думку колегії суддів, не знайшли свого підтвердження, а обставини, на які вона посилається, є недоведеними.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують; рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування з мотивів, наведених в апеляційній скарзі, немає.

У відповідності до ч.1 ст.308 Цивільного процесуального кодексу України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що рішення Заліщицького районного суду Тернопільської області від 03 лютого 2017 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ст. 305 ч.2, 307 ч.1 п.1, 308 ч.1, 313 ч.1, 314 ч.1 п.1, 315 ч.ч.1, 2; 317 ч.1, 319 ч.1; 324 ч.1 п.1; 325 ч.1 Цивільного процесуального кодексу України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Заліщицького районного суду Тернопільської області від 03 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Н.Б. Щавурська

Судді: Н.Є. Фащевська

М.В. Ходоровський