Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1160/17 Головуючий у суді І-ї інстанції Галаган О.В.
Доповідач Єгорова С. М.
УХВАЛА

Іменем України

24.07.2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого судді: Єгорової С.М.

суддів: Письменного О.А., Суровицької Л.В.

із секретарем Савченко Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного підприємства «Вагран» на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 12 квітня 2017 року, у справі за позовом Приватного підприємства «Вагран» до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та стягнення заборгованості,

УСТАНОВИЛА:

У серпні 2016 року Приватне підприємство «Вагран» звернулось до суду з вказаним позовом, в якому просило усунути перешкоди ПП «Вагран» в користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення ОСОБА_2 із кімнати АДРЕСА_1, без надання іншого житла зі звільненням від особистих речей, стягнути з ОСОБА_2 на користь ПП «Вагран» заборгованість в розмірі 10800 грн.

В обґрунтування позову зазначалось, що позивач є власником спірної кімнати з 20.10.2004 року. Відповідач незаконно, самоправно без будь-яких правових підстав вселилась у вказану кімнату та використовує її на власний розсуд, не бажає вносити кошти за користування кімнатою та укладати договір найму. Відповідно до рішення засновника ПП «Вагран» від 01.05.2014 року, встановлено плату за користування кімнатами по АДРЕСА_1, які перебувають у власності позивача, а саме: за кімнату площею 16,5 кв.м. - 400 грн., за кімнату площею 22,5 кв.м. - 500 грн. Проте, відповідач не сплачує кошти за користування кімнатою та продовжує проживати. Заборгованість станом з 01.06.2014 року по 01.08.2016 року становить 10800 грн. Своїми діями відповідач порушує вимоги ст.ст. 66, 68 ЖК України, ч. 3 ст. 815 ЦК України

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 12 квітня 2017 року відмовлено ПП «Вагран» у задоволенні вказаних позовних вимог.

В апеляційній скарзі ПП «Вагран» просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права. Зазначає, що відповідач самоправно, без відповідних підстав, вселилась до спірної кімнати кімнати НОМЕР_1 у гуртожитку, який належить на праві власності ПП «Вагран», не бажає укладати договір оренди (найму) і користується нею без внесення оплати, внаслідок чого виникла заборгованість за користування цим житлом, що не було враховано судом при ухваленні рішення.

Залсухваши пояснення представника ПП «Вагран» ОСОБА_3, яка підтримала доводи апеляційної скарги, відповідача ОСОБА_2, яка заперечувала проти задоволення скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції у межах, передбачених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним нормам процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні вимог про усунення перешкод і виселення, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 у встановленому законом порядку набула право користування кімнатою АДРЕСА_1 в будинку, який на праві власності належитьПП "Вагран", вселилась за згодою попередньою власника будинку (гуртожитку), зареєстрована за вказаною адресою, а тому відсутні передбачені законом підстави для її виселення без надання іншого житлового приміщення.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості, суд виходив із того, що договір найму житла в письмовій формі між сторонами не укладено, тому безпідставними є доводи позивача щодо порушення відповідачем своїх зобов'язань по сплаті за проживання в розмірі, встановленому відповідними розпорядженнями застовника підприємства ПП "Вагран" - власника гуртожитку.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Статтею 57 ЦПК України установлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до вимог ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності від 20.10.2004 року № 651, що видано на підставі рішення Кіровоградського міськвиконкому від 14.10.2004 року № 1546, в обмін договору купівлі-продажу від 29.11.2002 року, позивачу належить цілий будинок, який розташований в АДРЕСА_2 (а.с. 5).

01.05.2014 року рішенням засновника ПП «Вагран» встановлено плату за користування кімнатою в гуртожитку по АДРЕСА_1, які перебувають у приватній власності ПП «Вагран»: за кімнату площею 16,5 кв.м. - 400 грн., за кімнату площею 22,5 кв.м. - 500 грн. (а.с. 7).

Відповідно до статуту ПП «Вагран» предметом діяльності приватного підприємства є, зокрема надання майна в користування на умовах оренди (п.5.2), підприємство має право проадвати, передавати безкоштовно, обмінювати, здавати в оренду громадянам, підприємствам, організаціям та установам засоби виробництва та інші матеріальні цінності (п. 8.4 статуту), всі питання діяльності підприємства, окрім віднесених до виключної компетенції засновника вирішує директор (пункти 11.2.1, 11.2.2 Статуту). Вирішення питання про встановлення орендної плати за користування майном підприємства житлом не відноситься до виключної компетенції його засновника. Директором ПП з 14.07.2015 року був ОСОБА_4, а з 07.08.2015 року стала ОСОБА_5 (а.с. 6, 100, 108-111). Ці особи не вирішували питання про встановлення орендної плати.

29.07.2014 року на підставі рішення Кіровоградської міської ради № 3273 скасовано рішення ВК КМР від 02.08.2011 року № 728 «Про встановлення ПП «Вагран» тарифу на послуги з утримання гуртожитку та прибудинкової території» (а.с. 115).

Відповідач ОСОБА_2 зареєстрована в АДРЕСА_3) з 28.03.2003 року, а її син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрований за вказаною адресою з 21.11.2006 року, що підтверджується довідками ро реєстрацію місця проживання або місця перебування фізичної особи УДМС в Кіровоградській області від 29.10.2015 року та від 19.02.2016 року (а.с. 116, 117).

Як встановлено судом і не заперечується сторонами, ОСОБА_2 вселилась у спірне житлове приміщення до того, як ПП «Вагран» набуло право власності на цей баготоквартирний будинок (гуртожиток) і сплачувала за користування спірною кімнатою та комунальні послуги на користь попереднього власника будинку ТОВ «Славія», про що має розрахункову книжку (а.с.200-219), яка надана до апеляційного суду для спростування доводів апеляційної скарги щодо самовільного вселення та користування житлом, належним ПП «Вагран», в подальношму оплату за користування кімнатою, комунальні послуги проводила на користь останнього, що також підтверджено розрахунковими книжками, які містять дані про відкритий на її ім'я особовий рахунок, склад сім'ї (2 особи), площу житла, чеки про здійснення оплати за період 2010-2014 роки ( а.с. 182-199).

На час вселення відповідача у спірне житлове приміщення будинок мав статус гуртожитку.

Зазначений гуртожиток відповідно до вимог ст.ст. 379, 380 ЦК України є житловою будівлею, яка на час набуття позивачем права власності була обтяжена проживанням в ньому відповідача, і відповідно до ст. 4 ЖК Українськрї РСР входить до житлового фонду.

Підстави вселення, виселення, користування гуртожитками на час набуття права користування відповідачем на спірну кімнату регулювалось ст. ст. 127-132 ЖК України, Примірним положенням про гуртожитки.

Згідно із ч. 3 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 116 ЖК України, на яку послався позивач в обгрунтування своїх вимог передбачає, підстави виселення без надання громадянам іншого жилого приміщення, зокрема, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Оскільки виселення є категорією житлового законодавства, предметом позову про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення є доказування втрати права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК Української РСР підстави для позбавлення особи права на житло.

Позивачем не доведено, що відповідач вселилась у гуртожиток без згоди його власника. Також, сам позивач фактично визнає законність проживання відповідача у спірній кімнаті гуртожитку, оскільки направляв їй проект договору найму (оренди) житлового приміщення та до 2014 року приймав від неї оплату за користування житловим приміщенням, що може свідчити про наявність фактичних договірних відносин.

Згідно зі ст. ст. 770, 814 ЦК України у разі зміни власника житла, переданого у найм, до нового власника переходять права та обов'язки наймодавця.

Аналогічні положення щодо збереження чинності договору найму при переході майна до іншого власника містились і в ст. 268 ЦК УРСР (1963 р.).

До ПП «Вагран» перейшли права та обов'язки наймодавця щодо відповідача, яка вселилася та проживає в цьому гуртожитку, оплачувала за користування цим житлом з липня 2001 року на користь ТОВ "Славія" (а.с. 202).

Таким чином, зміна власника житла не є достатньою підставою для виселення мешканців гуртожитку без надання їм іншого приміщення.

Зазначені ПП «Вагран» обставини щодо самовільного зайняття житлової площі не доведені, тому обгрунтованим є висновок суду про відсутність підстав для застосування ст. 116 ЖК України.

Згідно ч.1 ст. 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

Відповідно до ст. 812 ЦК України предметом договору найму житла можуть бути помешкання, зокрема квартира або її частина, житловий будинок або його частина.

Помешкання має бути придатним для постійного проживання у ньому.

Наймач житла у багатоквартирному будинку має право користування майном, що обслуговує будинок.

Стаття 813 передбачає, що сторонами у договорі найму житла можуть бути фізичні та юридичні особи. Якщо наймачем є юридична особа, вона може використовувати житло лише для проживання у ньому фізичних осіб.

Відповідно до ст. 815 ЦК України наймач зобов'язаний використовувати житло лише для проживання у ньому, забезпечувати збереження житла та підтримувати його в належному стані.

Наймач зобов'язаний своєчасно вносити плату за житло. Наймач зобов'язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором найму.

Правовідносини, які виникають між мешканцем гуртожитку і його власником (володільцем), є договірними і відносяться до правовідносин з договору найму жилого приміщення у поєднанні з договором про надання послуг з обслуговування приміщення та його утримання (комунальних послуг).

Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 901 ЦК України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 903 ЦК України).

На момент виникнення спірних правовідносин щодо заборгованості права мешканців гуртожитків як споживачів житлово-комунальних послуг регулювалися Законами України "Про житлово-комунальні послуги", "Про теплопостачання", "Про електроенергетику", Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року N 630, Правилами користування електричною енергією для населення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 26 липня 1999 року N 1357, Правилами надання послуг з вивезення побутових відходів, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 10 грудня 2008 року N 1070, та іншими законами та нормативними актами з питань надання окремих видів таких послуг, Примірним положенням про гуртожитки, затвердженим постановою Ради Міністрів УРСР від 3 червня 1986 року N 208 (Постанова втратила чинність (згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 2015 року N 582), в подальшому Положенням про гуртожитки, затвердженим Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 27.04.2015 року № 84, яке зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 03.07.2015 р. за N 778/27223.

За положеннями пункту 18 Примірного положення громадяни, які проживають у гуртожитку, зобов'язані своєчасно вносити плату за користування жилою площею і за комунальні послуги відповідно до пункту 38 цього положення.

Відповідно до пункту 38 Примірного положення витрати на комунальні послуги входять до ставки плати за користування жилою площею і окремо плата за них не стягується.

Громадяни, які проживають у приміщеннях, що перебувають у їх відособленому користуванні, вносять плату за користування жилою площею і за комунальні послуги по ставках квартирної плати (тарифах), установлених для будинків державного та громадського житлового фонду.

Відповідно до п. 4 розділу III Положення про гуртожитки, яке діє з 19.08.2015 року, до обов'язків осіб, які проживають у гуртожитку, віднесено, в тому числі, зобов'язання своєчасно сплачувати за проживання в гуртожитку та за житлово-комунальні послуги. Згідно із положеннями п. 7 цього ж Положення визначається, що особа, яка проживає в гуртожитку, сплачує за таке проживання, а також за житлово-комунальні послуги, які їй надаються у зв'язку з проживанням у гуртожитку. Розмір плати за проживання в гуртожитку визначається в договорі найму жилого приміщення в гуртожитку відповідно до розрахунку, затвердженого власником гуртожитку. У договорі найму жилого приміщення в гуртожитку також визначається порядок здійснення розрахунків між власником гуртожитку та особою, що проживає в гуртожитку. Розмір плати за житлово-комунальні послуги визначається відповідно до встановлених уповноваженим органом цін/тарифів на такі послуги.

З власниками (наймачами) квартир (житлових приміщень у гуртожитку) та власниками, орендарями нежитлових приміщень у житловому будинку (гуртожитку) укладається договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (далі - договір про надання послуг). Тариф на послуги розраховується окремо за кожним будинком залежно від запланованих кількісних показників послуг, що фактично повинні надаватися для забезпечення належного санітарно-гігієнічного, протипожежного, технічного стану будинків і споруд та прибудинкових територій з урахуванням переліку послуг згідно з додатком до Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 червня 2011 року № 869 «Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на житлово-комунальні послуги».

Вказаний Порядок визначає механізм формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій і поширюється на суб'єктів господарювання всіх форм власності, які надають послуги (далі - виконавці), власників житлових будинків (гуртожитків), наймачів квартир (житлових приміщень у гуртожитках).

Під час установлення тарифу на послуги необхідно забезпечувати прозорість визначення вартості усіх послуг з розрахунку на 1 кв. метр загальної площі квартири, житлового приміщення у гуртожитку та нежитлового приміщення у житловому будинку (гуртожитку).

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 18 травня 2016 року у справі № 6-2535цс15, а згідно з абз. 2 ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Однак усупереч вищевказаним положенням норм матеріального права позовна заява та апеляційна скарга позивача не містить даних щодо показників (складових), які включені до вартості оплати за проживання в спірній кімнаті гуртожитку.

Позивач ПП "Вагран" як суб'єкт приватної підприємницької діяльності не визначив для себе статутної діяльності щодо надання послуг з утримання гуртожитку та прибудинкової території, що регулюється Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Його статутна діяльність не передбачає надання послуг з утримання гуртожитку та прибудинкової території, на час звернення до суду ПП "Вагран" не визначений відповідним рішенням органу місцевого самоврядування виконавцем послуг.

Не маючи права виконавця послуг, ПП "Вагран" не має права застосовувати тарифи на оплату послуг з утримання гуртожитку та прибудинкової території, а повинен визначити розмір плати за оренду (найм) відповідних кімнат гуртожитку згідно з главою 59 ЦК України.

29.07.2015 року на адресу відповідача позивачем направлено лист, відповідно до якого ПП «Вагран» повідомило ОСОБА_2 про те, що вона без належних правових підстав вселилась у кв. № НОМЕР_1, яка належить на праві власності ПП «Вагран» та не сплачує кошти за користування квартирою. Позивач запропонував відповідачу укласти договір оренди та набути право користування квартирою (а.с. 101-102, 118).

02.03.2017 року відповідачу від позивача повторно направлено листа з пропозицією укласти договір оренди та набути право користування кімнатою № НОМЕР_1 в гуртожитку, що знаходиться по АДРЕСА_4, а також проект договору (а.с. 113, 113а- 114).

Згідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення ОСОБА_2 26.03.2017 року отримала вказаного листа від ПП «Вагран», та нею не заперечується (зворот а.с. 113).

Оскільки гуртожиток, у кімнаті якого проживає відповідач є приватною власністю ПП «Вагран», то порядок користування житловою площею у цьому гуртожитку має визначатись договором найму (оренди) житла.

Статті 66, 68 ЖК України, про порушення відповідачем яких зазначав позивач, регулюють користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду, тому не можуть застосовуватись до спірних правовідносин.

Частиною 1 статті 811 визначено, що договір найму житла укладається у письмовій формі. Такого договору, укладеного між сторонами у письмовій формі не існує, однак між сторонами існують фактичні договірні відносини щодо сплати комунальних послуг, що підтверджується відкритим особовим рахунком на ім'я відповідача та квитанціями про сплату квартирної плати на утримання будинку та прибудинкової території на розрахунковий рахунок ПП «Вагран» .

Оскільки ОСОБА_2 вселилась у спірну кімнату зі згоди попереднього власника гуртожитку, що не спростовано позивачем, зареєструвалась за спірною адресою, проживає та користується даною житловою площею на законних підставах, суд дійшов правильного висновку, що вимога про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні майном, шляхом виселення її без надання іншого житла зі звільненням кімнати від особистих речей з підстав, зазначених позивачем у позовній заяві, не підлягає задоволенню.

Правильного і обгрунтованого висновку дійшов суд і при відмові у стягненні заборгованості за користування кімнатою в сумі 10800 грн., який зроблено після з'ясування обставин справи, дослідження і належної оцінки зазначених сторонами доказів та з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ч. 1 ст. 820 ЦК України розмір плати за користування житлом встановлюється у договорі найму житла. Якщо законом встановлений максимальний розмір плати за користування житлом, плата, встановлена у договорі, не може перевищувати цього розміру.

Відповідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Частиною 1 ст. 641 ЦК України передбачено, що пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття.

Відповідно до ч. 2 ст. 642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною.

Розмір плати за користування житлом є необхідною умовою для договору найму житла.

Згідно ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Договору найму житла у передбаченій законом формі між сторонами не укладено.

Доказів того, що відповідач на час звернення позивача з позовом до суду отримала пропозицію укласти договір найму житла не надано, тому стягнення з відповідача орендної плати у розмірі, визначеному позивачем не відповідає вимогам закону, оскільки питання щодо розміру плати за користування житлом, на час розгляду справи судом, між сторонами не врегульовано.

Запропонований позивачем текст договору найму (оренди) спірного житлового приміщення було отримано відповідачем під час розгляду справи - 26.03.2017 року, тому відсутні підстави вважати, що ОСОБА_2 погодила з власником житла умови та розмір оплати за користування нею кімнатою, тобто на час звернення до суду вимоги про сплату заборгованості за оренду (найм) у зазначеному ПП "Вагран" розмірі були передчасними.

Рішення суду першої інстанції є законним і обгрунтованим, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не дають підстав вважати, що судом було порушено норми процесуального і матеріального права.

На підставі ст. 308 ЦПК України апеляцйійна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства «Вагран» відхилити.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 12 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя:

Судді: