Ухвала

іменем україни

16 серпня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Іваненко Ю.Г., Карпенко С.О.,

Ситнік О.М., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - Служба у справах дітей Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, про визначення способу участі батька у вихованні дитини; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, Служба у справах дітей Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, про визначення способу участі батька у вихованні дитини, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 22 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, в якому, посилаючись на те, що сторони не можуть дійти згоди щодо участі батька у вихованні дитини, просила визначити спосіб участі батька ОСОБА_4 у вихованні малолітнього сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, шляхом встановлення зустрічей із дитиною щотижня кожну неділю місяця з 10 год. 00 хв. до 13 год. 00 хв., у присутності матері ОСОБА_3 на території місця проживання сина за адресою: АДРЕСА_1. Свої вимоги обгрунтовувала тим, що перебувала з відповідачем у шлюбі з 2007 по 2015 рік. Після розлучення син ОСОБА_7 залишився проживати разом із нею. За рішенням органу опіки та піклування були встановлені години побачень дитини з батьком, однак відповідач постійного порушує визначений графік, повністю ігноруючи інтереси дитини. Зокрема, забираючи дитину, відповідач не повертав її у встановлений час та не відповідав позивачу на її телефонні дзвінки, тому вона вимушена була викликати поліцію для отримання допомоги та встановлення місця перебування дитини. Після таких побачень у дитини було встановлено харчове отруєння.

У квітні 2016 року ОСОБА_4 подав зустрічний позов до ОСОБА_3 про визначення способу участі батька у вихованні дитини, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що після припинення шлюбних відносин ОСОБА_3 постійно чинить перешкоди у спілкуванні та вихованні дитини, а саме: не дає бачити дитину йому та його батькам; вигадує надумані причини, викликає свою охорону, тому він також був змушений звертатись до поліції щодо неправомірних її дій.

Посилаючись на те, що ОСОБА_3 порушує його права як батька на побачення з сином, участь у його вихованні, ОСОБА_4, уточнивши під час розгляду справи позовні вимоги, остаточно просив зобов'язати ОСОБА_3 не перешкоджати йому брати участь у вихованні та вільному спілкуванню з сином ОСОБА_7; встановити час та дні для його зустрічей із сином: кожен тиждень із 11 год. неділі до 18 год. вівторка, без присутності матері дитини, обумовити можливість забирати дитину до себе додому, для спілкування в домашніх умовах за місцем проживання батька, при зміні місця проживання батька службі в справах дітей з'ясувати умови проживання дитини.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 22 вересня 2016 року, позови задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_3 не чинити перешкод ОСОБА_4 брати участь у вихованні та спілкуванні з дитиною ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Встановлено участь батька ОСОБА_4 у вихованні та спілкуванні з малолітньою дитиною ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, протягом двох місяців з дня набрання рішенням суду законної сили: кожної неділі місяця з 10 год. до 19 год. в присутності матері ОСОБА_3; у подальшому - у вихідні дні: кожної неділі місяця з 10 год. до 19 год.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, обґрунтовуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають наведеним нормам процесуального права, є законними та обґрунтованими.

Стаття 1 ЦПК України передбачає, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Частиною 1 ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Судами установлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі та є батьками ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, який після розлучення батьків проживає разом із матір'ю ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1.

Розпорядженням Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області від 15 грудня 2015 року № 748 за заявою ОСОБА_4 встановлені дні та години участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною у вихідні дні кожної неділі місяця з 10 до 19 год., однак цей графік побачень батька із сином сторонами не дотримувався з різних причин.

Згідно з висновком Органу опіки та піклування Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області від 18 квітня 2016 року встановлено доцільним участь батька ОСОБА_4 у вихованні та спілкуванні з дитиною ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, у вихідні дні: кожної неділі місяця з 10 до 19 год.

Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року; дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно із ч. ч. 2, 8, 9, 10 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Відповідно до ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Згідно з ч. 2 ст. 159 СК України суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування з урахуванням віку, стану здоров'я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Керуючись вищевказаними нормами матеріального права, а також з урахуванням установлених обставин про те, що ОСОБА_3 чинить перешкоди ОСОБА_4 у його спілкуванні з дитиною, суд дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення зустрічного позову ОСОБА_4 та визначення його участі як батька у вихованні та спілкуванні з малолітньою дитиною у вищевказаний спосіб, який, як обґрунтовано вважав суд, найбільше відповідатиме інтересам дитини та узгоджується із наданим органом опіки і піклування вищевказаним висновком.

Помилковими є доводи касаційної скарги про порушення судом ст. ст. 141, 150, 151, 153, 155, 157 СК України, адже під час розгляду справи суд правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, на підставі достатньо повно установлених обставин справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України перевірив доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 та спростував їх відповідними висновками, у результаті чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам ст. 315 ЦПК України.

Зокрема, на спростування доводів апеляційної скарги щодо недоцільності тимчасових побачень батька із сином у присутності матері апеляційний суд правильно зазначив, що відповідно до психологічного обстеження дитина перебуває в особливому емоційному стані, викликаному неприязними стосунками батьків, у зв'язку з чим суд правильно вважав, що побачення батька з дитиною в присутності матері протягом двох місяців є таким, що відповідає інтересам дитини.

Стосовно доводів апеляційної скарги про організацію побачень батька з дитиною за місцем проживання батька суд правильно зазначив, що матеріали справи не містять відомостей про обстеження побутових умов місця проживання батька.

Наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди із висновками судів попередніх інстанцій щодо часткового задоволення зустрічного позову (а не в повному обсязі), побачення батька з дитиною в присутності матері, проте ці доводи були предметом дослідження й оцінки судами попередніх інстанцій по суті заявлених позовних вимог, про що свідчить зміст оскаржуваних судових рішень, які є достатньо повними та обґрунтованими.

Доводи касаційної скарги щодо доказів і доказування та обставин справи із посиланням на покази свідків зводяться до переоцінки доказів, що згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії касаційного перегляду справи не передбачено.

Так, під час розгляду справи суд повно та всебічно дослідив зібрані у справі докази, надав їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України; оскаржувані судові рішення містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів згідно з положеннями ст. 212 ЦПК України, відповідають вимогам ст. ст. 213-215 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості.

За встановлених судами обставин справи, колегія суддів не знаходить підстав для висновків про порушення судами ст. 51 Конституції України, ст. ст. 1, 4-9, 16, 18, 19 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ст. ст. 11, 12, 14 Закону України «Про охорону дитинства», про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню, а ухвалені у справі судові рішення - залишенню без змін з підстав, передбачених ст. 337 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 22 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: Ю.Г. Іваненко

С.О. Карпенко

О.М. Ситнік

О.В. Ступак