РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2017 року Володимир-Волинський міський суд Волинської області в складі:

головуючого - судді Каліщука А.А.

за участю секретаря Баскакової К.А.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Володимир-Волинського міського суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про стягнення боргу за договором позики. Позовні вимоги мотивує тим, що 08.11.2013 року вона позичила відповідачу гроші в сумі 33000 грн. та 1000 доларів США. Зазначає, що борг в сумі 33000 грн. відповідач повернув, однак кошти в сумі 1000 доларів США не повернуто. 30.01.2017 р. вона направила відповідачу претензію з вимогою повернути частину позики в розмірі 1000 доларів США.Однак дана сума не повернута.

Оскільки відповідач не повернув усі кошти за договором позики, тому він зобов»язаний сплатити їй три проценти річних від простроченої суми, що становить 2876,60 грн.

Просить стягнути з ОСОБА_3 в її користь 28870,73 грн. боргу за договором позики та судові витрати у справі.

В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, в обгрунтування надала пояснення аналогічні тим, що викладені у позові. Додатково пояснила, що відповідач за договором позики отримав 33000 грн. та 1000 доларів США. Претензію про повернення 1000 доларів США вона направила відповідачу 30.01.2017 р., однак письмового підтвердження про отримання його відповідачем не має. Заперечила факт надання нею у позику 8000 грн. та підтвердила, що надавала відповідачу саме 1000 доларів США.

В судовому засіданні представник позивача просив позовні вимоги задовольнити, в обгрунтування надав пояснення такі ж як в позовній заяві.

Відповідач в судовому засіданні позов не визнав. Пояснив, що за договором позики він отримав від позивача 33000 грн. та 8000 грн. Кошти в сумі 1000 доларів США він не отримував. Розписку на суму 1000 доларів США писав добровільно, не під вливом обману, свідомо, без примусу. Претензію від 30.01.2017 р. він не отримував. Повністю повернув позивачу кошти за договором позики, однак підтвердити документально цього не може. Посить відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши всі докази в сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення частково з наступних підстав.

Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначеними родовими ознаками.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем грошової суми або визначеної кількості речей.

Підтвердженням укладення договору позики між сторонами та передання ОСОБА_1 в позику ОСОБА_3 33000 грн. та 1000 доларів США, а не іншої суми, як стверджує відповідач, є розписка від 08.11.2013 р.

Відповідач не заперечуючи факту укладення договору позики, заперечує обставину отримання ним за договором позики 1000 доларів США.

Однак як встановлено судом, договір позики не оспорювався відповідачем з тих підстав, що грошові кошти в сумі 1000 доларів США насправді не були ним отримані від позивача. Таким чином, даний договір позики є дійсним.

Розписка, котра міститься у матеріалах справи, є підтвердженням передання позивачем та отримання відповідачем грошей в сумі 1000 доларів США.

Інших належних та допустимих доказів, які б спростовували дану обставину відповідачем суду не надано.

Згідно ч.1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред»явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред»явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахуванням грошової суми, що позичалась, на його банківський рахунок.

Оскільки у договорі позики не встановлений строк повернення позики, тому з урахуванням вищенаведеної норми, позика має бути повернута протягом 30 днів від дня пред»явлення вимоги про це.

На підтвердження пред»явлення вимоги про повернення позики позивачем надано претензію від 30.01.2017 р., в якій вона просить повернути борг протягом тридцяти днів.

Однак сам факт пред»явлення даної вимоги 30.01.2017 р., без належного підтвердження отримання її боржником, не свідчить про отримання її боржником, а відтак не може бути початком тридцятиденного строку, протягом якого боржник повинен повернути позику.

Оскільки обставина отримання даної вимоги заперечується відповідачем, а позивач не надав суду належних та допустимих доказів підтвердження отримання відповідачем цієї вимоги, чи направлення інших, тому позивач не довів, що відповідач отримав таку вимогу та у нього виник обов»язок повернути позику у встановлений в претензії строк.

Беручи до уваги, що позивач звернулась до суду із вимогою про повернення відповідачем суми боргу, тому з врахуванням закріплених в п. 6 ст. 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності, розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, суд приходить до висновку, що саме дату звернення до суду слід вважати початком тридцятиденного строку, протягом якого відповідач повинен повернути борг.

Оскільки позивач звернулась із такою вимогою до суду 26.07.2017 р., тому відповідач у строк до 25.08.2017 р. включно, зобов»язаний був повернути борг за договором позики.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Судом встановлено, що відповідач починаючи з 26.08.2017 р. не виконав зобовязання по договору позики, оскільки не повернув позивачу кошти в розмірі 1000 доларів США, що на день ухвалення рішення згідно курсу Національного банку України становить 25545 грн., таким чином порушив зобовязання.

Відповідач не надав суду жодних доказів, котрі б підтверджували відмову позивача повернути борговий документ розписку, у зв»язку із повним виконанням договору позики.

Наявність розписки у позивача підтверджує невиконання відповідачем договору позики у сумі 1000 доларів США.

У відповідності до ч.1, 2 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Проте, відповідач не надав суду жодних належних та допустимих доказів, які б спростували твердження позивача щодо невиконання ним умов договору, наявність заборгованості за цим договором, а також її розмір.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливістю виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов»язання, на вимогу кредитора зобов»язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи те, що відповідач з 26.08.2017 р. прострочив виконання грошового зобов»язання, тому зобов»язаний сплатити позивачу три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення, тобто з 26.08.2017 р. по 28.08.2017 р., котра становить 6 грн. 30 коп. (25545 грн. сума боргу: 365 дні х 3 % х 3 дні прострочення : 100).

Беручи до уваги, що прострочення суми боргу виникло із 26.08.2017 р., тому безпідставним є розрахунок позивача трьох процентів річних, починаючи з 09.11.2013 р., оскільки станом на цю дату у відповідача ще не виник обов»язок повернути позику, а відтак ще не відбулось прострочення виконання грошового зобов»язання.

Стягуючи заборгованість у гривнях, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина І статті 192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина 2 статті 192 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України зобов'язання має бути виконане в гривнях.

Отже гривня, як національна валюта, є єдиним платіжним засобом на території України.

Разом з тим, частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити грошовий еквівалент у грошовому зобов'язанні в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу, засобом погашення боргу і фактичного його виконання є національна валюта гривня. Відтак у національній валюті підлягають стягненню і інші складові грошового зобов'язання три проценти річних від простроченої суми.

На час постановлення рішення Національним банком України встановлено офіційний курс долара США - 25.545 грн. за 1 долар США.

Тому, з урахуванням наведеного на користь позивача підлягає стягненню з відповідача борг у національній валюті гривні, котрий становить 25 560 грн. виходячи з такого розрахунку: основний борг - 25545 грн. + три проценти річних від простроченої суми - 6 грн. 30 коп.

Таким чином, в ході розгляду справи встановлено, що відповідач не повністю виконавши зобовязання по умовах договору позики має заборгованість перед позивачем за цим договором на загальну суму 25560 грн., яка жодними належними та допустимими доказами не спростована відповідачем, а тому підлягає стягненню в користь позивача.

Крім того, підлягає стягненню із відповідача на користь позивача понесені 640 грн. судового збору та 72,06 грн. витрат пов»язаних із явкою позивача до суду, котрі документально підтвердженні.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 212 ЦПК України, ст.ст. 526, 530, 625, 1046, 1049 Цивільного кодексу України суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 25 560 (двадцять п»ять тисяч п»ятсот шістдесят) грн. суми боргу за договором позики від 08.11.2013 р.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 640 грн. судового збору та 72,06 грн. витрат пов»язаних із явкою позивача до суду.

Рішення може бути оскаржене сторонами в апеляційному порядку до апеляційного суду Волинської області через Володимир-Волинський міський суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Головуючий:/підпис/

Згідно з оригіналом.

Суддя А.А. Каліщук