Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/3220/17 Головуючий у 1-й інстанції: Кіяшко В.О.
Є.У.№ 314/3220/17-ц Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

Гончар М.С.,

секретар: Бєлова А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 25 травня 2017 року,-

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що з 01 серпня 1979 року до 20 листопада 1986 року він проходив військову службу у Збройних Силах СРСР, що підтверджується записом у військовому квитку НОМЕР_1. Під час проходження військової служби у нього розвинулись хронічні захворювання суглобів, що встановлено свідоцтвом про хворобу № 2226 від 03.07.1986 року. Як наслідок у жовтні 2002 року йому була встановлена ІІ група інвалідності безстроково. Вважає, що у зв'язку з отриманням інвалідності внаслідок захворювання, яке пов'язане з проходженням військової служби, йому завдана моральна шкода, яку він оцінює у розмірі 100 000,00 грн.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області 25 травня 2017 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись напорушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, прийняти нове рішення яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно ч.1 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, що стійка втрата працездатності виникла з вини Міністерства оборони України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Встановлено, що з 01.08.1979р. по 20.11.1986р. ОСОБА_3 проходив військову службу в Збройних Силах СРСР (а.с. 9).

Під час проходження військової служби у нього розвинулось хронічне захворювання суглобів, що встановлено свідоцтвом про хворобу № 2226 від 03.07.1986 року (а.с. 7).

За висновком МСЕК від 28.10.2002р. йому встановлена ІІ група інвалідності безстроково, причина інвалідності - захворюванні, отримане в період проходження військової служби (а.с.8) .

За положенням ст.440-1 ЦК УРСР (яка була чинною на час встановлення позивачеві стійкої втрати працездатності) моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діянням іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди.

Діючим ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (ст.23 ЦК України).

Згідно з роз'ясненнями, що містяться в п. 3, п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз'яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Отже, наявність шкоди ще не породжує обов'язку її компенсації, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб'єкта такої відповідальності.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 3 статті 10, статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Разом з тим, у порушення вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України, позивачем не надано належних та допустимих доказів факту протиправних дій або бездіяльності Міністерства оборони України, наявності причинного зв'язку між шкодою і протиправним діями завдавача шкоди та вини відповідача в її завданні.

Так, на підтвердження наявності протиправного дій відповідача позивач у своїй позовній заяві посилається на свідоцтво про хворобу № 2226 від 03 липня 1986 року, згідно якому захворювання, що перешкоджали проходженню військової служби, вперше були виявлені у травні 1985 року. На думку позивача, саме бездіяльність командування Збройних Сил СРСР перебуває у прямому причинному зв'язку з настанням шкоди, яка виразилась у захворюванні, отриманому під час проходження військової служби, які у подальшому призвели до встановлення йому ІІ групи інвалідності.

Суд першої інстанції обгрунтовано зазначив, що отримання відповідачем хронічного захворювання під час проходження військової служби не є підставою для висновку, що причиною захворювання була бездіяльність відповідача.

Посилання позивача на те, що йому не надавалися передбачені законом пільги: не видавалися безоплатно медикаменти і путівку до реабілітаційних центрів, також не є підставою для відшкодування моральної шкоди.

Порядок забезпечення путівками для санітарно-курортного лікування встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Військовослужбовці, звільнені з військової служби внаслідок захворювання, пов'язаного з виконанням обов'язків військової служби, члени сімей військовослужбовців, приймаються на обстеження і лікування до військово-медичних закладів охорони здоров'я в порядку, встановленому Міністерством оборони України, іншими утвореннями відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами.

Належних і допустимих доказів того, що позивач звертався до відповідних закладів охорони здоров'я у передбаченому законом порядку, але не отримав допомоги і лікування, матеріали справи не містять.

Отже, суд першої інстанції обгрунтовано визнав такі доводи безпідставними.

Та обставина, що позивач має статус інваліда війни, не є підставою для відшкодування моральної шкоди за рахунок Міністерства оборони.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Суд першої інстанції повно і всебічно дослідив обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, дав належну оцінку наданим доказам в їх сукупності та прийшов до правильного висновку про часткове задоволення позову.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст.307,308,313,317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 25 травня 2017 року по цій справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: