АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 525/117/17 Номер провадження 22-ц/786/2215/17Головуючий у 1-й інстанції Хоролець В. В. Доповідач ап. інст. Хіль Л. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області у складі:

Головуючого судді: Хіль Л.М.,

суддів: Абрамова П.С., Мартєва С.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Великобагачанського об`єднаного управління Пенсійного фонду України на рішення Великобагачанського районного суду Полтавської області від 10 липня 2017 року по справі за позовом Великобагачанського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області до ОСОБА_2 про стягнення суми переплати пенсії,-

ВСТАНОВИЛА :

У січні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом, прохаючи стягнути з ОСОБА_2 на користь Великобагачанського об`єднаного управління ПФУ Полтавської області суму надмірно виплаченої пенсії у розмірі 2794 грн. 97 коп.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що ОСОБА_2 з 12.08.2014 року була призначена і виплачується пенсія за віком. В результаті проведення контрольних заходів було виявлено, що права на пенсію за віком з 12.08.2014 року ОСОБА_2 не мав, у звязку з відсутністю 15 років страхового стажу, як це передбачено частиною 1 ст.26 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування». Страховий стаж ОСОБА_2 станом на 12.08.2014 року становив 13 років 2 місяці 13 днів. Недостатність страхового стажу можливо поповнити шляхом добровільної сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за минулі періоди. Згідно ч.5 ст.10 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» передбачено, що договором про добровільну участь може бути передбачена одноразова сплата особою єдиного внеску за попередні періоди, в яких особа не підлягала загальнообов`язковому державному соціальну страхуванню.

ОСОБА_2 скористався наданою законодавством можливістю поповнення страхового стажу, уклавши 07.11.2014 року з Миргородською об`єднаною державною податковою інспекцією Головного управління Міндоходів у Полтавській області договір №58 про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного страхування.

За умовами даного договору ОСОБА_2 10.11.2014 року сплачено однією сумою єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за попередні періоди з 01.01.2012 року по 31.10.2013 року в сумі 9190,99 грн. В результаті чого після сплати внесків за даний період фактично набув 1 рік і 10 місяців страхового стажу, якого не вистачало для необхідних 15 років страхового стажу, що дають право на призначення пенсії за віком згідно з ч.1 ст.26 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Таким чином, право на призначення пенсії за віком виникло у ОСОБА_2 з 10.11.2014 року, тобто після укладення та виконання умов Договору та подання заяви про призначення пенсії від 10.11.2014 року. Тому за період з 12.08.2014 року по 09.11.2014 року утворилася переплата по виплаті пенсії за віком ОСОБА_2 в загальному розмірі 2794,97 грн.

ОСОБА_2 повідомлено про необхідність повернення переплати пенсії, але на даний час переплату пенсії в добровільному порядку відповідачем позивачу не повернуто.

Рішенням Великобагачанського районного суду Полтавської області від 10 липня 2017 року в задоволенні позову Великобагачанського об`єднаного управління Пенсійного фонду України до ОСОБА_2 про стягнення суми переплати пенсії в розмірі 2794 грн. 97 коп. - відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, його в апеляційному порядку оскаржив позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, прохав оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. Обґрунтування апеляційної скарги є аналогічними до обґрунтувань позовної заяви, зокрема, апелянт вказав, що суд першої інстанції не врахував норми ст.ст. 1166 та 1212 ЦК України.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з нормою п.1 ч.1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з нормою ч. 3 ст. 10, що також передбачено і ст. 60 ч.1 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 3 ст. 60 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що у відповідності до норми ст. 1215 ЦК України позивачем не надано доказів недобросовісності набуття відповідачем отриманих коштів та (або) доказів наявності рахункової помилки.

З таким висновком суду колегія суддів погоджується у повному обсязі.

Судом першої інстанції вірно встановлено, підтверджується матеріалами справи та не заперечується жодною із сторін, що 11 серпня 2014 року ОСОБА_2, який народився 11.08.1954 року (а.с.10-11) досяг пенсійного віку, однак його страховий стаж станом на 12.08.2014 року становив лише 13 років 2 місяці і 13 днів (а.с.а.с.5,6-9,100).

З метою поповнення страхового стажу, якого не вистачало для необхідних 15 років страхового стажу, що дає право на призначення пенсії за віком, ОСОБА_2 07.11.2014 року уклав з Миргородською об`єднаною державною податковою інспекцією Головного управління Міндоходів у Полтавській області Договір №58 про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного страхування (а.с.а.с.13-14).

Згідно з умовами вказаного договору ОСОБА_2 10.11.2014 року сплачено однією сумою єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за попередні періоди з 01.01.2012 року до 31.10.2013 року в сумі 9190,99 грн. В результаті чого після сплати внесків за даний період він фактично набув 1 рік і 10 місяців страхового стажу, якого не вистачало для необхідних 15 років страхового стажу, що дає право на призначення пенсії за віком згідно ч.1 ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (а.с.а.с.13-14,15-18). Отже, право на призначення пенсії за віком виникло у ОСОБА_2 з 10.11.2014 року, після укладення та виконання умов Договору та подання заяви про призначення пенсії від 10.11.2014 року.

Попри це, ОСОБА_2 було призначено і проведено виплату пенсії позивачем з 12.08.2014 року, а не з 10.11.2014 року.

З листа від 22.04.2015 року №398/04-0360/05 Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, адресованого УПФУ у Великобагачанському районі вбачається, що ГУ ПФУ в Полтавській області після відпрацювання повернуло пенсійну справу №132793 ОСОБА_2; також ГУ ПФУ в Полтавській області вказало, що внаслідок перегляду терміну призначення пенсії згідно з розпорядженням територіального управління від 09.04.2015 року по даний час виникла переплата пенсії ОСОБА_2 за період з 12.08.2014 року по 10.11.2014 року в сумі 2794 грн.96 коп. (а.с.19).

Також, з листа від 22.05.2015 року № 420/04-0360/23 Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, адресованого УПФУ у Великобагачанському районі вбачається, що ГУ ПФУ в Полтавській області направило розрахунок переплати пенсії в загальній сумі 2794 грн. 97 коп., що виникла за період з 12.08.2014 року по 09.11.2014 року у ОСОБА_2 внаслідок перегляду терміну призначення пенсії (а.с.12).

З листа від 28.04.2015 року №2368/04 Управління Пенсійного фонду України у Великобагачанському районі вбачається, що ОСОБА_2 повідомлено про необхідність внесення переплати пенсії у розмірі 2794,97 грн. за період з 12.08.2014 року по 09.11.2014 року (а.с.а.с.20-21), однак вказана сума ним повернута не була.

Згідно з ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Зобов`язання з безпідставного набуття (придбання) майна виникають за наявності трьох умов: 1) має місце набуття або збереження майна; 2) вказане набуття або збереження майна здійснено за рахунок іншої особи; 3) має місце відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України).

До правовідносин щодо набуття грошових коштів без достатньої правової підстави, якщо ці кошти є пенсійною виплатою, яка проведена іншою особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача, застосуванню підлягають положення статті 1215 ЦК України,за якою зазначені грошові кошти поверненню не підлягають.

При цьому правильність виконаних розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, отже, зазначене у статті 1215 ЦК України майно підлягає поверненню у разі наявності цих фактів.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 2 липня 2014 року № 6-91цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів, а відступ від неї має бути вмотивований судом.

Згідно ч. 1 ст. 50 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду чи в судовому порядку.

Відповідно до ст. 103 Закону України «Про пенсійне забезпечення» суми пенсії, надміру виплачені пенсіонерові стягуються лише у випадку зловживання з його боку (в результаті подання документів з явно неправильними відомостями тощо).

Колегія суддів констатує правильність висновків суду першої інстанції про те, що в матеріалах справи відсутні докази того, що завдана позивачу шкода у вигляді виплаченої відповідачу пенсії в сумі 2794 грн. 97 коп. є об`єктивним наслідком поведінки відповідача.

Позивачем також не надано доказів того, що ОСОБА_2 скоїв будь-які зловживання зі свого боку або подав Управлінню недостовірні дані. Натомість, звертаючись з відповідним позовом Великобагачанське об'єднане управління Пенсійного фонду України жодних причин виникнення такої переплати не зазначає, вказує лише, що така переплата виявлена після проведення перевірки пенсійної справи відповідача.

Наведені у вищезазначених нормативно-правових актах умови, за яких можливо повернення безпідставно отриманої пенсії, яка була добровільно виплачена позивачем відповідачу, як засіб до існування, також не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом України в Постанові від 22 січня 2014 року (справа № 6-151цс13), згідно з якою, відповідно до ст. 1215 ЦК України не підлягають поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно і відсутності недобросовісності з боку набувача.

Також слід зазначити, що поняття «рахункова помилка» в чинному законодавстві не визначено.

В п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12. 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» надається роз'яснення поняття лічильної (рахункової) помилки, як помилки, яка була допущена під час проведення арифметичних підрахунків. До лічильних помилок належить неправильності в обчисленнях, дворазове нарахування заробітної плати за один і той самий період. Натомість, як вже зазначалось вище, позивач взагалі не зазначає у результаті чого виникла переплата пенсії відповідачу.

Отже, судом вірно не встановлено факту недобросовісного набуття відповідачем отриманих коштів у розмірі 2794 грн. 97 коп., які є сумою пенсії, призначеної йому Великобагачанським об`єднаним управлінням ПФУ Полтавської області, так і не встановлено наявності рахункової помилки при її призначенні, а також встановлено, що виплата коштів проведена позивачем добровільно, що свідчити про те, що відповідно до ст. 1215 ЦК України поверненню зазначена сума не підлягає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла до переконання, що висновки місцевого суду зроблені на підставі повного, всебічного та об'єктивного дослідження наданих сторонами доказів, доводів та заперечень сторін, яким судом дана відповідна правова оцінка. Розгляд справи проведений з дотриманням принципу змагальності та диспозитивності, а оцінка доказів проведена відповідно до норм ст. 212 ЦПК України.

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції. Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів, незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 303 ч. 1, 304, 307 ч. 1 п.1, 308 ч.1, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Великобагачанського об`єднаного управління Пенсійного фонду України - відхилити.

Рішення Великобагачанського районного суду Полтавської області від 10 липня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею чинності.

Головуючий: Л.М. Хіль

Судді: П.С. Абрамов

С.Ю. Мартєв

З оригіналом згідно: Л.М. Хіль