У Х В А Л А

іменем україни

09 серпня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Завгородньої І.М., Карпенко С.О.,

Мазур Л.М., Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_5, яка діє в інтересах ОСОБА_3, на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 22 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати недійсним заповіт від 13 серпня 2012 року, посвідчений державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі № 6-1444.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 посилався на те, що після смерті його матері ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, відкрилась спадщина на частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1. Подавши заяву про прийняття спадщини, він отримав відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку із чим, що 13 серпня 2012 року ОСОБА_6 заповіла все своє майно його братові ОСОБА_4

Посилаючись на те, що його мати страждала на психічне захворювання, перебувала на обліку у Вінницькій обласній психоневрологічній лікарні ім. О.І.Ющенка і в момент складення заповіту 13 серпня 2012 року не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними, ОСОБА_3 просив задовольнити позов.

Рішенням Вінницького міського суду від 15 червня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 22 серпня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, рішення Вінницького міського суду від 15 червня 2016 року залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення на неї ОСОБА_4, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Суди попередніх інстанцій, відмовляючи у задоволенні позову виходили з того, що при складенні заповіту на користь відповідача волевиявлення ОСОБА_6 було вільним і відповідало її внутрішній волі, оскільки позивачем не доведено, що в момент складення заповіту вона не розуміла значення своїх дій і не могла керувати ними; при цьому висновок посмертної судової психіатричної експертизи не був взятий судами до уваги та оцінений критично внаслідок його недостатньої обґрунтованості та суперечливості іншим доказам у справі.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що зазначеним вимогам рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла ОСОБА_6, після смерті якої із заявами про прийняття спадщини звернулися її сини - ОСОБА_4 та ОСОБА_3

Згідно із заповітом від 13 серпня 2012 року, посвідченим державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори ОСОБА_7, ОСОБА_6 заповіла усе своє майно сину ОСОБА_4 У зв'язку з похилим віком та хворобою на її особисте прохання та за її дорученням після прочитання заповіту в присутності свідків, останній було підписано іншою особою.

Згідно з висновком посмертної судово-психіатричної експертизи № 4 від 17 березня 2016 року, проведеної судово-психіатричною експертною комісією Вінницької обласної психоневрологічної лікарні ім. О.І.Ющенка на виконання ухвали суду від 06 жовтня 2015 року, ОСОБА_6 під час складання заповіту від 13 серпня 2012 року страждала на хронічне душевне захворювання у вигляді деменції внаслідок органічного ураження головного мозку змішаного (нейроінфекція, судинного) ґенезу, та не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (а. с. 235-242, т. 1).

Не погоджуючись з вказаним висновком експертизи, представник відповідача звертався до суду із клопотанням про призначення у справі повторної судово-психіатричної експертизи (а. с. 20-23, т. 2).

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 15 червня 2016 року у задоволенні клопотання про призначення повторної експертизи відмовлено, оскільки висновок про психічний стан ОСОБА_6 на момент складання заповіту на ім'я ОСОБА_4 13 серпня 2012 року, вже наданий експертною установою і по справі зібрано достатньо доказів для вирішення її по суті (а. с. 24, т. 2).

Разом з тим, відмовляючи у задоволенні позову у зв'язку із недоведеністю тієї обставини, що в момент складення заповіту ОСОБА_6 не розуміла значення своїх дій і не могла керувати ними, суди першої та апеляційної інстанцій критично оцінили висновок посмертної судової психіатричної експертизи внаслідок його недостатньої обґрунтованості, неузгодженості висновку експертизи з її дослідницькою частиною, та суперечливості іншим доказам у справі, зокрема, показам свідків.

За таких обставин суди дійшли висновку, що захворювання ОСОБА_6 з тими діагнозами, які були поставлені за її життя, не впливало на її здатність розуміти значення своїх дій та керувати ними за виключенням моментів, коли це захворювання проявлялось в епілептичних нападах, при яких вона втрачала свідомість.

Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 225 ЦК України правочин, якій дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Аналогічний висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно зі ст. 1244 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.

Вимоги щодо порядку посвідчення заповіту встановлені ст. ст. 1251-1252 ЦК України.

Як роз'яснено в п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2011 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

За змістом положень ст. ст. 143, 144 ЦПК України для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі і експертиза призначається ухвалою суду.

Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 1997 року № 8 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» (далі - Постанова) звернуто увагу судів на необхідність суворого додержання вимог закону при призначенні судових експертиз та використанні їх висновків.

За змістом ч. 1 ст. 145 ЦПК України призначення експертизи є обов'язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи є обов'язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи.

Відповідно до ч. 4 ст. 10, ст. 213 ЦПК України на суд покладається обов'язок щодо сприяння всебічному і повному з'ясуванню усіх обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень.

Суди попередніх інстанцій, не приймаючи до уваги наявний в матеріалах справи висновок посмертної судово-психіатричної експертизи, фактично перебрали на себе функцію експерта, при цьому належним чином не спростували вказаний висновок експерта та не навели обґрунтованих мотивів відмови у задоволенні позову, належним чином не перевірили доводи позивача про те, що в момент складення заповіту ОСОБА_6 не розуміла значення своїх дій і не могла керувати ними, у зв'язку із чим ухвалені у цій справі судові рішення ґрунтуються на припущеннях, що є забороненим в силу ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

Таким чином, судами обох інстанцій при розгляді позовних вимог не повно з'ясовані обставини справи і не надано їм належної оцінки, за таких обставин рішення судів підлягають скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, з передачею справи на розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, яка діє в інтересах ОСОБА_3, задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 22 серпня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: І.М. Завгородня

С.О. Карпенко

Л.М. Мазур

О.М. Ситнік