Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

16 серпня 2017 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючої судді Бенца К.К.

при секретарі Вереш А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики від 17.01.2014 року в розмірі 30 000,00 грн. та відшкодування моральної шкоди в сумі 30 000,00 грн.

Мотивуючи свої позовні вимоги позивач зазначає, що 17 січня 2014 року між нею та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до умов якого вона надала ОСОБА_2, а останній отримав суму позики у розмірі - 30 000,00 гривень, які зобов'язався повернути в строк до 01.03.2014 року, що підтверджується написаною відповідачем власноручно борговою розпискою. Однак, взяті на себе зобов'язання, щодо повернення грошових коштів відповідач ОСОБА_2 не виконав. Вказує на те, що з моменту одержання позички відповідач не здійснив жодної дії, котра б свідчила про наміри виконати зобовязання. Крім того, вважає , що діями відповідача їй було завдано моральну шкоду, яку обгрунтовує неможливістю належного фінансового забезпечення своєї сімї, що спричиняє їй нервові потрясіння, перенесення моральних страждань внаслідок дій відповідача, а тому розмір завданої моральної шкоди оцінює в сумі 30 000,00 гривень. Оскільки відповідач на день звернення з позовом до суду не виконав взяті на себе зобов'язання по поверненню грошових коштів, в добровільному порядку не повертає грошові кошти, ОСОБА_1 просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 на її користь суму боргу за договором позики в розмірі 30 000,00 гривень та 30 000,00 гривень в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди та судові витрати.

Позивач в судове засідання не зявилася, однак надала суду заяву, відповідно до якої позовні вимоги підтримує повністю, просить їх задовольнити та розглянути справу у її відсутності. Не заперечила проти заочного розгляду справи.

Відповідач в судове повторно не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, клопотань про відкладення справи до суду не надходило. На підставі наведеного суд керуючись ч.1 ст.224 ЦПК України ухвалив провести заочний розгляд справи.

Вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного.

Розгляд справи проведено за відсутності сторін , які не з'явились в судове засідання і у відповідності до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України без фіксування судового процесу звукозаписувальним технічним засобом.

Згідно ст.ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Судом встановлено, що 17 січня 2014 року ОСОБА_2 складено боргову розписку, згідно змісту якої він взяв в борг 30 000,00 гривень від ОСОБА_3, які зобов'язався повернути до 01.03.2014 року. ( а.с.7) 03 березня 2014 року ОСОБА_2 написав ще одну боргову розписку, згідно з якою зобовязався повернути кошти , які він взяв в борг 17 січня 2014 року від ОСОБА_3 до 15.03.2014 року. ( а.с.6)

Аналізуючи зміст наданих ОСОБА_2 розписок від 17.01.2014 р. та 03.03.2014 р. вбачається, що такі свідчать про взяття ОСОБА_2 на себе безумовного обов'язку повернути зазначену в розписці суму.

Як стверджується позивачем у позовній заяві, ОСОБА_2 у добровільному порядку не повернув взяті в борг кошти.

Правовідносини між сторонами виникли на підставі договору позики, є цивільно-правовими та урегульовані положеннями ЦК України.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Вказана вище правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 18 вересня 2013 року по справі № 6-63цс13, за результатами розгляду заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України.

Відповідно до правової позиції викладеної у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13 - за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Таким чином, дослідивши зміст розписки вбачається, що передача грошових коштів у сумі 30000,00 гривень була здійснена, оскільки зазначено, що «взяв в борг 30 000,00 гривень», а відтак суд приходить до висновку про те, що факт отримання відповідачем ОСОБА_2 в борг грошової суми у позивача підтверджено.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

До цього зводяться правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України у справі № 6-1967цс15 від 11.11.2015 року.

Зі змісту наданої ОСОБА_2 розписки від 17.01.2014 року вбачається, що така свідчить про отримання ОСОБА_2 грошей в сумі 30 000,00 гривень та про взяття на себе ОСОБА_2 обовязку їх повернути.

Відповідно до вимог ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Як вбачається із змісту наданої ОСОБА_2 розписки від 17.01.2014 року та в подальшому від 03.03.2014 року , така містить встановлення строку повернення позики.

Таким чином, факт отримання відповідачем у позивача в борг 30 000,00 гривень з кінцевим терміном повернення 15.03.2014 року підтверджується розпискою від 03.03.2014 року. ( а.с. 6)

Аналізуючи норми ст. ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України у взаємозвязку з обставинами справи суд вважає, що між сторонами був укладений договір позики. Обставин на підтвердження повернення боргу чи не одержання в борг коштів судом встановлено не було.

З огляду на викладене, суд приходить до переконання, що позивач повністю довела свої позовні вимоги та підтвердила їх належними доказами, в матеріалах цивільної справи відсутні докази на підтвердження того, що ОСОБА_2 виконав свої зобовязання за договором позики та повернув грошові кошти в повному розмірі.

За правилами ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно з положеннями статей 530,612,625 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Проте відповідач ОСОБА_2 не виконав свої зобов'язання перед позивачем щодо повернення грошових коштів згідно боргової розписки.

Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 30 000,00 гривень в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди, суд виходить з наступного.

Згідно ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно ч.1 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

У відповідності до вимог ст. 23 ЦК України суд визначає розмір моральної шкоди залежно від характеру правопорушення, глибини страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), ступеня вини особи яка завдала моральної шкоди та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану тощо.

Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.95р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» із наступними змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного суду № 5 від 25.05.01 р. - під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.95р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» із наступними змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного суду № 5 від 25.05.01 р. розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Згідно п.17-1 постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» потерпілий, тобто особа, якій заподіяно моральну шкоду внаслідок незаконних дій, має право пред'явити позов про її відшкодування.

Суд вважає, що у зв'язку з неповерненням позики у встановлені строки, позивачу спричинена і моральна шкода. Поскільки діями відповідача ОСОБА_2 були завдані моральні страждання та психологічні переживання позивачу, і факт спричинення позивачу моральної шкоди знайшов своє підтвердження в судовому засіданні, суд прийшов до переконання , що між вказаними незаконними діями відповідача та нанесенням моральної шкоди є причинно-наслідковий зв'язок, а відтак, визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди, суд враховує глибину моральних та душевних страждань позивача, тривалість цих страждань, час та зусилля, витрачені для відновлення порушених прав, та виходячи з принципу розумності, виваженості і справедливості визначає розмір моральної шкоди в розмірі 5000,00 грн., задовольняючи частково позовні вимоги в цій частині.

У відповідності до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч.2 ст. 214 ЦПК України при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу.

З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу, вимоги ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, користуючись рівними правами, на засадах змагальності згідно вимог ст. 10 ЦПК України, виходячи із принципів розумності та справедливості , зважаючи на те, що відповідачем не представлено суду жодних доказів щодо безпідставності вимог позивача,суд приходить до висновку , що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення з підстав та мотивів викладених вище.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Керуючись ст.ст. 23, 526, 533, 625,1046, 1047, 1049, 1051 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 88, 169, 212-215, 224-226, 294 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики та відшкодування моральної шкоди- задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу в розмірі 30 000,00 (тридцять тисяч) грн. та суму завданої моральної шкоди в розмірі 5 000,00 (пять тисяч) гривень.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму сплаченого нею судового збору в розмірі 1 929,20 (одна тисяча девятсот двадцять девять грн. 20 коп.) грн.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів після проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається до апеляційного суду Закарпатської області через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_4