РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2017 року м. Кремінна

Справа № 414/1506/17

Провадження № 2-о/414/179/2017

Кремінський районний суд Луганської області у складі:

головуючий суддя Панчук М.В.,

секретар судового засідання Горбаньова Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа Антрацитівський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області, про встановлення факту смерті особи в певний час,

встановив:

у Кремінський районний суд Луганської області з заявою про встановлення факту смерті ОСОБА_2 в певний час звернулася ОСОБА_1, заінтересована особа Антрацитівський міськрайонний відділ ДРАЦС Головного ТУЮ у Луганській області.

Заяву мотивує тим, що її чоловік ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, помер 12 червня 2016 року у м.Антрацит, про що було видано свідоцтво про смерть. Разом з тим, при зверненні до Антрацитівського міськрайонного відділу ДРАЦС ГТУЮ у Луганській області з метою державної реєстрації смерті її чоловіка ОСОБА_2, останнім було відмовлено в такій реєстрації з причини, що медичні документи, оформлені медичними закладами, які розташовані на території, не підконтрольній українській владі, вказують на те, що відсутнє підпорядкування медичного закладу у відповідності до відомчої підпорядкованості, що ставить під сумнів легітимність оформлення медичного свідоцтва та лікарського свідоцтва про смерть закладами охорони здоровя, органами, установами, організаціями, місцем розташуванням яких є населені пункти, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.

З огляду на вищевказане просить суд встановити факт смерті її чоловіка ОСОБА_2 з метою оформлення спадщини, вказуючи, що заявлені вимоги підтримує, а розгляд справи просить провести за її відсутності.

Заявник у відкрите судове засідання не зявилася, про, дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, заявлені вимоги підтримує.

Представник заінтересованої особи у відкрите судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи заінтересована особа була повідомлена належним чином. Від останньої надійшла до суду заява про розгляд справи без участі її представника, зазначивши, що не заперечує проти задоволення вимог заявника.

Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що заява підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно копії паспорта ЕК 951363 від 09 вересня 1998 року, виданого Антрацитівським МВ УМВС України в Луганській області, ОСОБА_2, народився 06 березня 1954 року у м.Антрацит Луганської області, громадянин України та згідно проставленого у паспорті штампу останнє місце реєстрації м.Антрацит, вул. Кальницька, 3/32 Луганської області (а.с.6).

У відповідності до копії паспорта ЕМ 020253 від 28 вересня 1998 року, виданого Антрацитівським МВ УМВС України в Луганській області (а.с.4), копії свідоцтва про укладення шлюбу серії І-ЕД №322210 від 05 липня 1975 року, виданого у м.Антрацит міським ЗАГС Ворошиловградської (на даний час Луганської) області (а.с.8) заявниця ОСОБА_1 є дружиною померлого ОСОБА_2

Як вбачається із довідки про причину смерті від 13 червня 2016 року (а.с.20), свідоцтва про смерть серії І-ВВ №011847 від 09 серпня 2016 року (а.с.21) ОСОБА_2 помер 12 червня 2016 року у м.Антрацит Луганської області, причиною його смерті вказано злоякісне новоутворення сечового міхура. Дані документи видані так званою «ЛНР». Інших даних судом не встановлено.

З повідомлення Антрацитівського МРВ ДРАЦС ГТУЮ у Луганській області від 03.08.2017р. №233/17.3-63 (а.с.11), судом встановлено, що останнім відмовлено заявнику у реєстрації смерті чоловіка ОСОБА_2 з підстав відсутності підпорядкування медичного закладу відповідно до відомчого підпорядкування, що ставить під сумнів легітимність оформлення вищевказаних документів.

Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

З метою забезпечення прав людини на окупованих територіях, у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки», за якими: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

А відтак, оцінюючи документи, видані так званою «ЛНР», суд виходить з того, що смерть особи є фактом, що породжує виникнення, зміну та (або) припинення правових відносин, зокрема, спадкових, а тому має безпосереднє значення для їх учасників під час реалізації своїх прав.

Як вбачається із п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України, п.13 постанови Пленуму ВС України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31.03.1995р. №5 (зі змінами та доповненнями) суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації цивільного стану факту смерті.

З огляду на вищевказане суд дійшов висновку, що громадянин України ОСОБА_2, народився 06 березня 1954 року у м.Антрацит Луганської області,останнє місце реєстрації та проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2, дійсно помер 12 червня 2016 року у м.Антрацит Луганської області, причина смерті злоякісне новоутворення сечового міхура.

З огляду на встановлення судом відсутності можливості заявницею реєстрації у органі державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті ОСОБА_2 та відсутності інших способів такої реєстрації, в порядку передбаченому нормативно-правовими актами, окрім як на підставі судового рішення, заява підлягає задоволенню.

Згідно до приписів абз.1 ч.4 ст.257-1, п.8 ч.1 ст.367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України.

На підставі ст.256 ЦПК України, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 212-215, 257-1, 367 ЦПК України,

вирішив:

заяву ОСОБА_1, заінтересована особа Антрацитівський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області, про встановлення факту смерті особи в певний час - задовольнити.

Вважати встановленим факт, що громадянин України ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_3, останнє місце реєстрації та проживання якого: м.Антрацит, вул. Кальницька, 3/32 Луганської області, дійсно помер 12 червня 2016 року у м.Антрацит Луганської області, причина смерті злоякісне новоутворення сечового міхура.

Рішення допустити до негайного виконання.

Апеляційна скарга на рішення суду подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення, протягом 10 днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя М.В. Панчук