Справа № 161/3458/17 Головуючий у 1 інстанції: Подзіров А.О.
Провадження № 22-ц/773/945/17 Категорія: 30 Доповідач: Федонюк С. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 серпня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Федонюк С.Ю.,

суддів - Русинчука М.М., Стрільчука В.А.,

з участю:

секретаря - Вергуна Т.С.,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про відшкодування моральної шкоди, за апеляційними скаргами позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 і відповідача Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 травня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

В березні 2017 року ОСОБА_1 звернулася в суд із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що відповідно до постанови Волинського окружного адміністративного суду від 21 червня 2013 року у справі №803/926/13-а, яка залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 09 жовтня 2014 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 16 червня 2015 року, її було поновлено на посаді начальника Управління Пенсійного фонду України у м. Луцьку Волинської області, а також стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 11 859,54 грн. Вказане рішення суду підлягало до негайного виконання, однак позивач була поновлена на посаді лише 23 березня 2015 року, тобто через 21 місяць з дня прийняття судом постанови про її поновлення.

Посилаючись на незаконність та неправомірність дій відповідача, що призвели до душевних переживань, погіршення її самопочуття, зниження авторитету в очах кола знайомих людей, у зв'язку з тривалим невиконанням судового рішення про поновлення її на роботі, позивач просила суд зобов'язати відповідача виплатити їй 200 000,00 грн. моральної шкоди.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 травня 2017 року позов задоволено частково.

Зобов'язано ГУ ПФУ у Волинській області в рахунок відшкодування моральної шкоди виплатити ОСОБА_1 5000 грн. В задоволенні решти вимог відмовлено. Вирішено компенсувати судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 50 грн. за рахунок держави.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, позивач та її представник ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу, в якій покликаються на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування всіх обставин справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просили його скасувати та ухвалити нове - про задоволення вимог у повному обсязі.

Одночасно з апеляційною скаргою звернувся відповідач ГУ ПФУ у Волинській області, в якій зазначає про необґрунтованість рішення суду, порушення норм матеріального та процесуального права, неповне і поверхневе відображення обставин справи, неправильне встановлення юридичної сутності і характеру спірних правовідносин, просить його скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали та обставини справи, перевіривши законність ті обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив із того, що дії відповідача, які проявились у тривалому невиконанні судового рішення про поновлення позивачки на посаді, яке підлягало до негайного виконання, а також судового рішення про стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, ГУ ПФУ у Волинській області спричинило ОСОБА_1 моральну шкоду, яка виразилася в моральних стражданнях через порушення права на працю, необхідність змін у її житті, втрату нормальних життєвих зв'язків, неодноразового звернення до органів влади та правоохоронних органів з метою поновлення своїх порушених прав, а також у погіршенні стану здоров'я, що спричинило лікування в медичних закладах, що підтверджено належними доказами.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційного суду, виходячи з наступного.

Згідно зі ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України у справі №18-рп/2012 від 13.12.2012 р. виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.

Судом встановлено, що постановою Волинського окружного адміністративного суду від 21 червня 2013 року в адміністративній справі №803/926/13-а за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області від 04 січня 2013 року № 2-о "Про припинення державної служби ОСОБА_1"; поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника управління Пенсійного фонду України в місті Луцьку з 04 січня 2013 року; стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 04 січня 2013 року по 21 червня 2013 року в сумі 11 859 грн. 54 коп. Постанову суду щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді та щодо присудження виплати заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць - 3 864 гривні 34 копійки - допущено до негайного виконання. Дана постанова залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 09 жовтня 2013 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 16 червня 2015 року (а.с.6-15).

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 16 липня 2015 року у тій же справі, стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу внаслідок затримки виконання постанови Волинського окружного адміністративного суду від 21.06.2013р. у справі № 803/926/13-а про поновлення на роботі за період з 22.06.2013р. по 23.03.2015р. в сумі 79 063 грн. 60 коп. (а.с.45-47).

Відповідно до вимог ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Покликаючись на зазначену норму статті, позивач зазначає, що дані обставини є підставою для відшкодування моральної шкоди.

Зроблений висновок суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди є правильним та обґрунтованим.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Стаття 1 КЗпП України передбачає, що на трудові відносини поширюються норми цього закону.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237 -1 КЗпП України.

Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України).

З огляду на те, що державна служба є різновидом трудової діяльності, відносини державної служби як окремий різновид трудових відносин потрапляють під регулюючий вплив законодавства про працю, але з певною специфікою. Зокрема, державні службовці, як і інші працівники, можуть бути звільнені на умовах і в порядку, передбаченому трудовим законодавством України.

Тобто у відносинах з питань публічної служби важливим є дотримання гарантій при прийняті на роботу та звільненні з роботи, визначених Кодексом законів про працю України.

Згідно з частиною 1 статті 30 Закону України «Про державну службу» державна служба припиняється, передусім, із загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, а також з підстав, визначених цією статтею. Таким чином, при звільненні особи з публічної служби за загальними підставами, передбаченими КЗпП України, на цю особу поширюються гарантії, передбачені КЗпП, якщо інше прямо не передбачене спеціальним законом.

За приписами пункту 3 частини 1 статті 256 КАС України постанова суду у відносинах публічної служби, зокрема щодо поновлення на публічній службі, виконується негайно.

Разом з тим спеціальне законодавство, яким врегульовано питання публічної служби, не містить правових приписів щодо стягнення середнього заробітку за час невиконання рішення суду про поновлення на публічній службі. Тому підлягали застосуванню положення Кодексу законів про працю України, які є загальними нормами у відношенні до спеціальних норм сфери публічних відносин.

Встановлений КЗпП України обов'язок роботодавця поновити працівника на роботі та виплатити його середній заробіток за весь час затримки виплати належних звільненому працівникові сум у визначені строки, а також виплата моральної шкоди є матеріальною відповідальністю роботодавця за неналежне виконання своїх обов'язків, що має наслідком порушення трудових прав працівника.

Враховуючи, те що Кодекс законів про працю України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 237 -1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, стягнення грошової компенсації, як завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин, то висновок суду першої інстанції, викладений у судовому рішенні у справі, яка переглядається, є законним і обґрунтованим.

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом виконання рішення про поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення.

Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, тривале невиконання рішення про поновлення на роботі тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі (аналогічний правовий висновок у постанові Верховного Суду України у справі № 6-54цс11).

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 5000 грн.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що судом першої інстанції при визначенні розміру відшкодування не враховано, що позивачем не доведений факт заподіяння моральних страждань, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Покликання позивача в своїй апеляційній скарзі на необґрунтованість розміру моральної шкоди у вигляді одноразової грошової виплати в сумі 5000 грн, а не у заявленому розмірі 200000 грн., також не заслуговують на увагу колегії суддів з огляду на таке.

При визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди відповідно до ст. 23 ЦК України суд першої інстанції в повній мірі врахував характер правовідносин, глибину фізичних та душевних страждань позивача, тривалість порушення прав позивачки, необхідність докладати додаткових зусиль для відновлення свого порушеного права.

За таких обставин та з урахуванням практики Європейського суду з прав людини щодо визначення розміру відшкодування моральної шкоди, положень ст. 3 Конституції України, згідно з якою найвищою соціальною цінністю України є людина, її життя і здоров'я, колегія суддів вважає, що суд обґрунтовано оцінив розмір моральної шкоди у сумі 5000 грн., врахувавши обсяг душевних страждань та необхідність захисту в судовому порядку порушеного трудового права ОСОБА_1

Розглядаючи цей спір, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, а тому рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а підстави для задоволення апеляційних скарг та відповідно для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст.307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 і відповідача Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 травня 2017 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді