У х в а л а

21 серпня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Охрімчук Л.І.,

Гуменюка В.І.,

Лященко Н.П.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України рішення Печерського районного суду м. Києва від 4 липня 2016 року, рішення Апеляційного суду м. Києва від 2 березня 2017 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Державної казначейської служби України про відшкодування збитків, завданих незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду,

в с т а н о в и л а :

Печерський районний суд м. Києва рішенням від 4 липня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 задовольнив частково, ухвалив стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_4 21 тис. 923 грн 41 коп.

Апеляційний суд м. Києва 2 березня 2017 року скасував зазначене рішення суду першої інстанції та ухвалив нове рішення, яким стягнув з Державної казначейської служби України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_4 3 тис. 250 грн 19 коп. компенсації за прострочення перерахування коштів за рішенням суду.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 22 червня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилила, рішення Апеляційного суду м. Києва від 2 березня 2017 року залишила без змін.

7 серпня 2017 року ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд рішення Печерського районного суду м. Києва від 4 липня 2016 року, рішення Апеляційного суду м. Києва від 2 березня 2017 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 червня 2017 року з передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстав: неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, а саме статей 16, 22, частини першої статті 1176 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»; невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Обґрунтовуючи підставу перегляду вказаних судових рішень, передбачену пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, заявник посилається на ухвалу Вищого адміністративного суду України від 1 грудня 2015 року, ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 22 березня 2017 року і ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 7 червня 2016 року, в яких, на його думку, по-іншому, ніж в оскаржуваних судових рішеннях, застосовано зазначені норми матеріального права.

На підтвердження підстави перегляду вищевказаних судових рішень, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України, заявник посилається на постанову Верховного Суду України від 2 березня 2016 року.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження необхідно відмовити з огляду на таке.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Постановляючи ухвалу від 22 червня 2017 року, про перегляд якої порушує питання заявник, суд касаційної інстанції погодився з висновком апеляційного суду про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог з огляду на те, що положеннями Законів України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено нарахування індексу інфляції на суму коштів, які стягуються на користь осіб у порядку відшкодування шкоди, завданої органами досудового розслідування, прокуратури і суду, у зв'язку з простроченням здійснення виплати коштів, оскільки законом встановлено інший спосіб відповідальності за несвоєчасне виконання рішення суду.

При цьому суд касаційної інстанції погодився також й з висновком апеляційного суду щодо розміру компенсації (3% річних від несплачених сум), яка підлягає стягненню на користь позивача у зв'язку з порушенням відповідачем строків перерахування коштів за рішеннями судів, а також з відповідним висновком про те, що відповідно до статті 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» тримісячний строк на перерахування коштів за рішенням суду у даному випадку підлягає обчисленню з моменту отримання Державною казначейською службою України відповідного виконавчого листа.

Разом з тим в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 1 грудня 2015 року, наданій для порівняння, суд касаційної інстанції, направивши справу на новий розгляд до суду першої інстанції, вказав на необхідність всебічно і повно з'ясувати і перевірити всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінити докази, що мають юридичне значення для її розгляду і вирішення спору по суті, визначити норми матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Отже, порівняння наведеного судового рішення із судовим рішенням суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суди касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим застосуванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшли протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

Ухвали Апеляційного суду м. Києва від 22 березня 2017 року та Одеського апеляційного адміністративного суду від 7 червня 2016 року, на які заявник також посилається на підтвердження підстави перегляду судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, не можуть слугувати прикладом неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у справах з подібних правовідносин, оскільки не є судовими рішеннями судів касаційної інстанції.

У постанові, на яку заявник посилається на підтвердження передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України підстави перегляду судових рішень, Верховний Суд України висловив правову позицію щодо застосування статті 625 у взаємодії із статтею 1212 ЦК України у справі про визнання недійсним договору купівлі-продажу та повернення безпідставно набутих коштів.

Отже, відсутні й підстави для перегляду ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 22 червня 2017 року у зв'язку з її невідповідністю висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 2 березня 2016 року, оскільки ухвала суду касаційної інстанції, про перегляд якої подано заяву, не суперечить цьому висновку.

Таким чином, вважати подану заяву обґрунтованою немає підстав.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження Верховного Суду України необхідно відмовити.

Керуючись частиною другою статті 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до Державної казначейської служби України про відшкодування збитків, завданих незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду за заявою ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України рішення Печерського районного суду м. Києва від 4 липня 2016 року, рішення Апеляційного суду м. Києва від 2 березня 2017 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 червня 2017 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді : Л.І. Охрімчук

В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко