Справа № 203/6009/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2017 року Кіровський районний суд м.Дніпропетровська в складі:

головуючого-судді - Казака С.Ю.

при секретарі - Булеці А.В.

за участю позивачки - ОСОБА_1

представника позивачки - ОСОБА_2

відповідачки - ОСОБА_3

представника відповідачки - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи - ОСОБА_5, державний нотаріус Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Гайворонська Тетяна Олександрівна, про встановлення факту родинних відносин, зобов'язання видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер її батько ОСОБА_7, який залишив заповіт на її ім'я, посвідчений 17.07.1994 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Орловим О.А. за реєстровим №6007. Заявою від 15.06.2016 року вона прийняла спадщину. Але, постановою державного нотаріуса Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Гайворонської Т.О. від 15.06.2016 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки надані нею документи недостатні для встановлення ступеню споріднення зі спадкодавцем, оскільки в заповіті вона записана як донька. Вона народилась від ОСОБА_7 та ОСОБА_5, які однією сім'єю не проживали, шлюб не був зареєстрований та відомості про її батька були записані в свідоцтві про народження зі слів матері. З огляду на це, збільшивши під час розгляду справи позовні вимоги, позивачка просила суд встановити факт родинних відносин, що вона є рідною донькою ОСОБА_7, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року; а також зобов'язати державного нотаріуса Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Гайворонську Т.О. видати їй свідоцтво про право на спадщину за заповітом після померлого батька.

В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали та, посилаючись на викладені в ньому підстави, просили задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідачка та її представник проти задоволення позову заперечували.

Третя особи в судові засідання на неодноразові виклики не з'явились.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено та вбачається з копії паспорту на ім'я останньої та свідоцтва про народження, що ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 року та її батьками в свідоцтві про народження зазначені: мати - ОСОБА_5, батько - ОСОБА_9.

17.07.1994 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Орловим О.А. за реєстровим №6007 було посвідчено заповіт, згідно якого ОСОБА_7 заповідав усе належне йому майно своїй доньці ОСОБА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 помер та 15.06.2016 року позивачкою до Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної контори було подано заяву про прийняття спадщини після смерті останнього.

Постановою державного нотаріуса Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Гайворонської Т.О. від 15.06.2016 року ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, в зв'язку з недостатністю поданих документів для встановлення ступеню споріднення заявниці зі спадкодавцем, а також через відсутність зареєстрованого у встановленому законом порядку документа, якій би підтверджував право власності спадкодавця на нерухоме майно.

Згідно ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами.

Частинами 1,2,3 ст.128 Сімейного кодексу України встановлено, що за відсутності заяви, право на подання якої встановлено ст.126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду.

Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України.

Позов про визнання батьківства може бути пред'явлений матір'ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття.

Відповідно до ст.130 Сімейного кодексу України у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір'ю дитини, факт його батьківства може бути встановлений за рішенням суду.

Заява про встановлення факту батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.

Заява про встановлення факту батьківства може бути подана особами, зазначеними у ч.3 ст.128 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст.135 Сімейного кодексу України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім'я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Як роз'яснено в п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», оскільки підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у ст.128 Сімейного кодексу України, істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у ст.53 КпШС, суди, вирішуючи питання про те, якою нормою слід керуватися при розгляді справ цієї категорії, повинні виходити з дати народження дитини.

Так, при розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до 01.01.2004 року, необхідно застосовувати відповідні норми КпШС, беручи до уваги всі докази, що достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства, в їх сукупності, зокрема, спільне проживання й ведення спільного господарства відповідачем та матір'ю дитини до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини.

Оскільки позивачка народилась до 01.01.2004 року, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми КпШС України.

Статтею 53 КпШС України встановлено, що походження дитини від батьків, які не перебувають між собою в шлюбі, встановлюється шляхом подачі спільної заяви батьком і матір'ю дитини в державні органи реєстрації актів громадянського стану.

В разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття.

При встановленні батьківства суд бере до уваги спільне проживання та ведення спільного господарства матір'ю дитини і відповідачем до народження дитини, або спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази, що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства.

Згідно ст.55 КпШС України якщо батьки не перебувають у шлюбі між собою, запис про матір дитини провадиться за заявою матері, а запис про батька дитини - за спільною заявою батька і матері дитини, або батько записується згідно з рішенням суду. В разі смерті матері, визнання матері недієздатною, позбавлення її батьківських прав, а також при неможливості встановити місце її проживання, запис про батька дитини провадиться за заявою батька.

При народженні дитини у матері, яка не перебуває в шлюбі, якщо немає спільної заяви батьків і рішення суду про встановлення батьківства, запис про батька дитини в книзі записів народжень провадиться за прізвищем матері, ім'я, по батькові та національність батька дитини записуються за її вказівкою. В разі смерті матері, визнання матері недієздатною, позбавлення її батьківських прав, а також при неможливості встановити місце її проживання, запис відомостей про матір і батька дитини провадиться за правилами, викладеними в цій статті, за заявою осіб, зазначених у ст.163 цього Кодексу.

Як вбачається з підстав пред'явленого позову з посиланням на п.1 ч.1 ст.256 ЦПК України та предмету заявлених позовних вимог, позивачка просила встановити факт родинних відносин між нею та померлим ОСОБА_7, зокрема, що вона є рідною донькою померлого.

Разом з тим, суд враховує, що встановлення факту родинних відносин підтверджує лише факт та ступінь родства; родинні відносини посвідчуються певними документами та встановлення таких відносин може мати місце у випадках, коли, наприклад, відповідні документи втрачені, або в них допущено помилки.

Як встановлено судом та зазначила в своїх поясненнях під час розгляду справи в суді позивачка ОСОБА_1, в свідоцтві про її народження батьком було записано ОСОБА_9, який був колишнім чоловіком її матері ОСОБА_5 та батьком її рідної сестри.

Вказане свідчить про фактичне оспорювання позивачкою батьківства ОСОБА_9

Під час розгляду справи позивачці та її представнику роз'яснювались положення ст.31 ЦПК України щодо права на зміну підстав або предмету позову, яким сторона позивача не скористалась.

Таким чином, суд вважає, що позивачкою не вірно обрано спосіб захисту свого права та з огляду на це та положення ч.1 ст.11 ЦПК України, приходить до висновку про необхідність задоволення позову в частині заявлених вимог про встановлення факту родинних відносин.

В зв'язку з цим не підлягає задоволенню і вимога про зобов'язання нотаріуса видати позивачці свідоцтво про право на спадщину за заповітом на майно, що залишилось після смерті ОСОБА_7

Крім того, суд враховує, що вказана вимога позивачки є неконкретизованою, необгрунтованою та такою, що не підтверджена належними доказами, оскільки останньою не зазначено конкретне майно, що входить до складу спадщини, не надано доказів щодо його належності померлому спадкодавцю.

Окрім цього, вказані вимоги фактично заявлені до нотаріуса, який залучений позивачкою до участі у справі в якості третьої особи, що в силу норм ЦПК України є неприпустимим.

При цьому клопотань про залучення нотаріуса в якості співвідповідача по справі стороною позивача не заявлялось. В той час, як в силу ст.33 ЦПК України відповідне процесуальне право має виключно позивач.

В зв'язку з цим, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити в повному обсязі.

В зв'язку з відмовою в задоволенні позову з позивачки у відповідності до ст.88 ЦПК України на користь держави слід стягнути судовий збір в сумі 1191 грн. 20 коп. (551 грн. 20 коп. за вимогу про встановлення юридичного факту, заявлену в первісному позові, поданому в 2016 році, та 640 грн. з вимогу про зобов'язання видати свідоцтво, заявлену в уточненому позові, поданому в 2017 році).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.53,55 КпШС України, ст.ст.3,10,11,31,57-61,88,212-215,256 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи - ОСОБА_5, державний нотаріус Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Гайворонська Тетяна Олександрівна, про встановлення факту родинних відносин, зобов'язання видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом - відмовити повністю.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 1191 грн. 20 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подачу апеляційної скарги.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Дніпропетровської області через Кіровський районний суд м.Дніпропетровська шляхом подачі протягом десяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Казак С.Ю.