Справа № 291/1181/15-ц
Ружинський районний суд Житомирської області
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

11 серпня 2017 року

Ружинський районний суд Житомирської області у складі:

головуючого - судді Руденко З.Б.,

за участю секретаря Шахрай Н.П.,

представника позивачки ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглядаючи у відкритому судовому засіданні в смт.Ружині Житомирської області цивільну справу за позовом

ОСОБА_3

до ОСОБА_4

про встановлення факту батьківства та визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини ,

в с т а н о в и в:

25.09. 2015р. ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом, в якому після уточнень позовних вимог просила встановити факт батьківства ОСОБА_5, який помер 02 березня 2012 року, стосовно неї -ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, а також визначити їй додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини ОСОБА_5, який помер 02.03.2012р. (т.1 а.с.3-4, 78-79, т.2 а.с.105-106).

Свої позовні вимоги ОСОБА_3 мотивувала тим, що її батьком був ОСОБА_5, який помер 02.03.2012р., який не перебував у шлюбі з її матір'ю та із-за певних причин не мав наміру з нею одружуватись, однак за свого життя не заперечував та визнавав факт батьківства відносно неї. Проте померлий ОСОБА_5 не спілкувався з нею та не приймав належної участі у її вихованні.

Оскільки на даний час вона, вважаючи себе донькою ОСОБА_5, бажає отримати частину спадщини останнього, тому вимушена звертатись до суду із позовом та просити встановити факт батьківства,. Позивачка також визначити їй додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, оскільки вона його пропустила з поважних причин, а саме: тому, що вона не мала жодної інформації щодо свого біологічного батька та не могла здогадуватись про те, що він помер. Про цю інформацію їй стало відомо лише в серпні 2015 року, після того, як відповідач почав оформляти спадщину на частину магазину "Господарник" в смт.Ружині і у нього з цього приводу виникли непорозуміння з власником іншої частини вказаного магазину.

2

В судовому засіданні позивачка свої позовні вимоги підтримала, пояснила, що в кінці серпня- на початку вересня 2015 року від своєї матері ОСОБА_6 та двоюрідного брата ОСОБА_7 вона дізналась про те, що її батьком був ОСОБА_5, який помер в 2012 році. До того, вона вважала своїм рідним батьком ОСОБА_8, з яким мати перебувала в шлюбі і який є рідним братом по материнській лінії померлого ОСОБА_5

До серпня-вересня 2015 року їй ніхто не говорив, що ОСОБА_5 є її батьком. Коли вона з своїм молодшим братом та матір'ю проживала разом з ОСОБА_8 однією сім'єю . то на свята до них приходив ОСОБА_5 і вона вважала його своїм дядьком, тобто братом свого батька. ОСОБА_5 запитував як справи, давав цукерки.

Коли між її матір'ю та ОСОБА_8 виникали скандали, то приїжджала бабушка ОСОБА_9 - мати ОСОБА_8 та ОСОБА_5, а також сам ОСОБА_5 та забирали ОСОБА_8 і заспокоювали його. Чи допомагав ОСОБА_5 їй матеріально вона не знає, однак в послідуючому їй казала її мати, що ОСОБА_5 давав гроші на подарунки. З ОСОБА_5 її мати ніколи спільно не проживала.

Після того, як їй сказали, що в дійсності її батьком є ОСОБА_5, то вона вирішила за підтримки матері, а також його родичів - ОСОБА_7 , тьоті ОСОБА_9 та ОСОБА_8, через суд добиватись щоб їй перейшла у власність частина спадщини ОСОБА_5 і тому подала до суду вказану позовну заяву.

Зазначені покази позивачка підтвердила в суді і, будучи допитаною за її згодою, як свідок.

Представник позивачки в судовому засіданні пояснив, що ОСОБА_3 вважає себе донькою ОСОБА_5 з недавнього часу, оскільки тривалий час не знала про свого біологічного батька. Так як її мати була одружена з братом ОСОБА_5 - ОСОБА_8, тому ОСОБА_5 не хотів травмувати доньку і не говорив їй про своє батьківство. Проте спілкувався з нею, однак не як батько, а як дядько, дарував їй подарунки, але так щоб не викликати підозри.

Позивачка знала , що її батьком був ОСОБА_8, а дізналась про те, що в дійсності її батьком є ОСОБА_5 лише в 2015р. - тоді, коли між відповідачем та сестрою ОСОБА_5, а також ОСОБА_10 почався спір про спадщину і тоді ж вона вирішила отримати частку спадкового майна свого батька. Саме з цієї причини вона пропустила строк на прийняття спадщини ОСОБА_11

Відповідач в судове засідання не з'явився, подав до суду заперечення, в яких зазначив, що за свого життя його батько ніколи не говорив про якихось інших дітей, а також своїми діями та розмовами не давав приводу для таких думок. Вважає, що метою позову ОСОБА_3 є лише бажання допомогти сестрі його батька ОСОБА_9 та її синові ОСОБА_7 отримати частину спадкового майна ОСОБА_5, а саме : магазину в смт.Ружині(т.1 а.с.105-106).

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав повністю, пояснивши , що ОСОБА_5 за свого життя спільно з матір'ю позивачки ОСОБА_6 не проживав, спільного господарства ніколи не вів, спільне з нею не виховував та не утримував позивачку, а також ніколи не визнавав свого батьківства відносно ОСОБА_3

Суд, вислухавши пояснення позивачки, представників сторін, свідків, дослідивши письмові докази по справі, встановив наступне.

ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, з 01.08.1992 року перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 (дошлюбне прізвище -ОСОБА_12) ОСОБА_13 і вони є батьками відповідача ОСОБА_4, який народився 14.01.1993 року, що вбачається з свідоцтва про одруження та свідоцтва про народження (т.2 а.с.16, 24 на звороті).

3

ОСОБА_5 помер 02.03.2012р. в смт.Ружині Житомирської області, що вбачається з свідоцтва про смерть( т.2 а.с.18).

Зі спадкової справи №61/2012, заведеної 16.07.2012р. приватним нотаріусом Ружинського нотаріального округу Житомирської області ОСОБА_14 відносно майна померлого 02.03.2012р. ОСОБА_5, вбачається, що дружина спадкодавця ОСОБА_15 відмовилась від прийняття спадщини та від отримання свідоцтва про право на 1/2 частку в спільному майні подружжя і не заперечує, щоб свідоцтво про право на спадщину на все спадкове майно отримав син ОСОБА_4 (т.2 а.с.17 на звороті).

Спадщину ОСОБА_5 прийняв його син ОСОБА_4 Олегович-відповідач по справі, подавши до нотаріальної контори у встановленому законом порядку заяву про прийняття спадщини (т.2 а.с.23).

04.03.2014р. ОСОБА_4 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно ОСОБА_5С.(т.2 а.с.35 на звороті).

18.09.2015р. до нотаріуса звернувся ОСОБА_1 - представник ОСОБА_3 із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно ОСОБА_5 Проте повідомленням від 21.09.2015р. приватний нотаріус у вказаному відмовив в зв'язку з неприйняттям ОСОБА_3 спадщини ОСОБА_5, а також відсутністю документів, які б підтверджували її родинні стосунки із спадкодавцем (т.2 а.с.37 на звороті, а.с.43).

25.09.2015р. ОСОБА_3 звернулась із вищевказаним позовом до суду (т.1 а.с.3-4).

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_3 народилась 13.09.1992 року в с.Заріччя Ружинського району Житомирської області і її матір'ю є ОСОБА_6 , а відомості про батька записані зі слів матері відповідно до ч.1 ст.135 СК України, що вбачається з витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до ч.1 ст.135 СК України (т.1 а.с.8)

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006р. № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", оскільки підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у ст.128 СК України істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у ст.53 КпШС України, суди, вирішуючи питання про те, якою нормою слід керуватися при розгляді справ цієї категорії, повинні виходити з дати народження дитини.

Так, при розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до 1 січня 2004 року, необхідно застосовувати відповідні норми КпШС України, беручи до уваги всі докази, що достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства, в їх сукупності, зокрема, спільне проживання й ведення спільного господарства відповідачем та матір'ю дитини до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини.

Відповідно до ч. 1, 2 ст.53 КпШС походження дитини від батьків, які не перебувають між собою в шлюбі, встановлюється шляхом подачі спільної заяви батьком і матір'ю дитини в державні органи реєстрації актів громадянського стану.

В разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття.

Заяви про встановлення фактів батьківства чи визнання батьківства розглядаються судом, якщо у свідоцтві про народження певна особа не вказана батьком дитини, коли

4

відповідно до ч. 2 ст.55 КпШС України запис про батька дитини проведено за вказівкою матері, яка не перебувала у шлюбі, або ж такий запис зовсім відсутній і можуть бути подані матір'ю, опікуном чи піклувальником дитини чи самою дитиною після досягнення повноліття.

Закон розрізняє порядок визначення походження дитини від батька шляхом визнання батьківства - про що позов заявляється до особи, яка вважається батьком дитини, або нею самою, та шляхом встановлення факту батьківства у разі смерті особи, яку заявник вважає батьком дитини.

Тобто, у разі смерті особи, яку заявник вважає батьком дитини, належним способом захисту може бути лише встановлення факту батьківства.

Згідно з роз'ясненнями, що містяться у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 5 "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" суд розглядає заяви про встановлення факту батьківства в разі смерті особи, яку заявник вважає батьком дитини, і вирішує їх з урахуванням обставин, передбачених ст.53 КпШС України.

Згідно з ч.4 ст.53 КпШС України при встановленні батьківства суд бере до уваги спільне проживання та ведення спільного господарства матір'ю дитини і відповідачем до народження дитини, або спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази, що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства.

Так при розгляді справ про встановлення батьківства дитини, яка народилася до 1 січня 2004р., необхідно застосовувати відповідні норми КпШС, беручи до уваги всі докази, що достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства, в їх сукупності, зокрема, спільне проживання й ведення спільного господарства відповідачем та матір'ю дитини до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини

Таким чином, при встановленні факту батьківства ОСОБА_5 по відношенню до позивачки ОСОБА_6, яка народилась до 01.01.2004 р., суд повинен керуватися ст.53 КпШС України, яка закріплює чотири юридично вагомі обставини встановлення факту визнання батьківства, кожна з яких є необхідною та достатньою для задоволення вимог: 1) сумісне проживання та ведення спільного господарства матір'ю дитини та чоловіком до народження дитини; 2) сумісне виховання батьками дитини; 3) сумісне утримання дитини батьками; 4) докази, що з достовірністю підтверджують визнання чоловіком батьківства.

Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне спілкування, придбання майна для спільного користування тощо).

Спільне виховання дитини має місце, коли вона проживає з матір'ю та особою, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, або коли ця особа, хоча і проживає окремо від матері дитини, однак систематично відвідує дитину та доглядає за нею, спілкується з дитиною, проявляє батьківську турботу щодо неї, даючи поради по її вихованню, виявляє турботу під час захворювань, бере дитину на деякий час до себе .

Під спільним утриманням дитини слід розуміти як перебування її на повному утриманні матері й особи, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, так і, як правило, систематичне надання цією особою матері дитини допомоги в утриманні дитини незалежно від розміру допомоги.

Доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства.

5

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Положеннями ч.1 ст.61 ЦПК України передбачено підстави звільнення від доказування у випадку, якщо обставини визнаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Судом на підставі показів свідків достовірно встановлено, та не заперечується сторонами, що ОСОБА_5 та мати позивачки ОСОБА_6 в зареєстрованому шлюбі не перебували та ніколи спільною сім'єю без реєстрації шлюбу не проживали, спільного господарства не вели.

Доказів того, що вказані особи спільно виховували ОСОБА_3 суду також не надано.

Навпаки, як вбачається з показів свідків ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_9, ОСОБА_7, ОСОБА_8 , які є родичами ОСОБА_5 та позивачки, про батьківство ОСОБА_5 стороннім особам не повідомлялось і дитина, тобто позивачка вважала своїм батьком ОСОБА_8 - брата ОСОБА_5, з яким мати позивачки перебувала в зареєстрованому шлюбі та проживала однією сім'єю. Саме ОСОБА_8 приймав участь як батько у вихованні ОСОБА_3 в той час, коли перебував в зареєстрованому шлюбу з матір'ю останньої.

Також суду не надано доказів того, що мати позивачки та ОСОБА_5 спільно утримували ОСОБА_3

Епізодичні або тимчасові знаки уваги до ОСОБА_3 Б,А. з боку ОСОБА_5 у вигляді подарунків на свята, на думку суду, не можуть бути свідченням того, що він утримував позивачку спільно з її матір'ю. Крім того, вказані подарунки ОСОБА_5 можуть бути розцінені як подаровані ним як дядьком ОСОБА_3, тобто братом її батька ОСОБА_8

Також суду не надано будь-яких документальних підтверджень того, що ОСОБА_5 визнавав себе батьком ОСОБА_3

Покази вищевказаних свідків, про те, що ОСОБА_5 визнавав своє батьківство відносно ОСОБА_3 мають суттєві розбіжності і на їх підтвердження не надано жодного документа, а тому суд критично відноситься до даних показів, враховуючи при цьому , що зазначені свідки , які є родичами спадкодавця ОСОБА_5 та позивачки і між якими та відповідачем існує спір про право на спадщину, а тому, відповідно, вони мають певну заінтересованість в результатах розгляду справи.

Так, в судовому засіданні свідок ОСОБА_6, яка є матір'ю позивачки, пояснила, що ОСОБА_5 був біологічним батьком її доньки ОСОБА_3. Однак при народженні доньки вона та її сім'я, а також сім'я ОСОБА_5 домовились про те, щоб вказане не афішувати, оскільки в той час ОСОБА_5 одружився з іншою жінкою -ОСОБА_12, а в послідуючому у них народився син ОСОБА_16.

Тому своїй доньці вона нічого про батьківство ОСОБА_5 не повідомляла. Лише в серпні-вересні 2015 року ОСОБА_10 повідомив їй, що ОСОБА_5 хотів частину свого майна віддати ОСОБА_3. І тоді вони вирішили звернутись до суду з даного приводу.

Спільною сім'єю з ОСОБА_5 вона не проживала, однак він допомагав їй, цікавився життям ОСОБА_3. Вона перебувала в шлюбі та проживала спільною сім'єю з братом ОСОБА_5 - ОСОБА_8, вони мають від шлюбу сина. А тому ОСОБА_3 вважала ОСОБА_8 своїм батьком, а їхнього сина - своїм рідним братом.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_8, який є братом ОСОБА_5, та перебував в зареєстрованому шлюбу з ОСОБА_6 - матір'ю позивачки, в судовому засіданні пояснив, що саме його ОСОБА_3 вважала своїм батьком.

6

ОСОБА_5, будучи одруженим з іншою жінкою, оберігав свою сім'ю і не давав поводу для того, щоб в сім'ї виникли будь-які підозри щодо його батьківства відносно ОСОБА_3. Тому він не міг спілкуватись як батько із нею, а передавав їй подарунки через свою нині покійну матір, або ж через сестру - ОСОБА_9.

Свідок пояснив, що з ОСОБА_6 - матір'ю позивачки познайомився після народження ОСОБА_3 і знав, що батьком позивачки є його брат по материнській лінії ОСОБА_5, однак про це позивачці ніколи не говорив і вона вважала його своїм батьком і не знала, що він їй нерідній.

З показів вказаних свідків вбачається що визнання ОСОБА_5 свого батьківства відносно ОСОБА_3 трималось в таємниці від сторонніх осіб, а також від самої ОСОБА_3, якій , як вбачається з її показів, про батьківство ОСОБА_5 було повідомлено в серпні-вересня 2015р., тобто більш ніж через 3 роки після смерті останнього, і причиною вказаного повідомлення став спір щодо розподілу спадкового майна між спадкоємцями.

В той же час свідок ОСОБА_17, який є братом матері позивачки і, відповідно, її дядьком, суду пояснив, що ОСОБА_3 нікого не вважала своїм батьком.

Свідок ОСОБА_9 - сестра ОСОБА_5 та , відповідно, тітка відповідача , в суді пояснила, що ОСОБА_3 стало відомо про те, що ОСОБА_5 її батько ще тоді, коли навчалась в школі. Саме тоді ОСОБА_3 повідомили про вказане.

В той же час, свідки ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21 ОСОБА_22, які не є родичами сторонам, і, відповідно, не мають особистої заінтересованості в результатах розгляду справи, однак були в дружніх стосунках з ОСОБА_5, проживали з ним в одному населеному пункті, часто зустрічались з ним, деякі з них ходили разом зі спадкодавцем в дитячий садок, школу, а потім залишились друзями в дорослому віці, пояснили суду, що ОСОБА_5 за свого життя не лише не визнавав своє батьківство відносно ОСОБА_23, а навпаки, категорично заперечував вказане.

Таким чином, суд приходить до впевненості, що достовірних доказів щодо визнання ОСОБА_5 за життя свого батьківства відносно позивачки суду не надано.

Ймовірність біологічного батьківства ОСОБА_5 відносно ОСОБА_3 відповідно до діючого на час її народження законодавства не є достатнім доказом для становлення відповідно до ст.53 КпШС України походження дитини від батьків, які не перебувають між собою в шлюбі.

Таким чином, будь-яких доказів на підтвердження позовних вимог в розумінні ст.53 КпШС України позивачка суду не надала, а тому в задоволенні її позовної вимоги щодо встановлення факту батьківства суд відмовляє.

Відповідно до ст.ст.1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб(спадкоємців) і спадкування здійснюється за заповітом або законом.

Перелік осіб, які можуть бути спадкоємцями за законом, передбачено в ст.1261-1265 ЦК України.

Відповідно до ст. ст.1220, 1269, 1290 ЦК України право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається із часу відкриття спадщини.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час прийняття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати заяву нотаріусу про прийняття спадщини.

Отже, відповідно до вимог закону строк на прийняття спадщини ОСОБА_5, який помер 02.03.2012р., розпочався 02 березня 2012 року та сплинув 01 вересня 2012 року.

7

Частиною 2 ст.1272 ЦК України передбачено , що за письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу за місцем відкриття спадщини.

За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини із поважної причини, за відсутності письмової згоди спадкоємця, який прийняв спадщину, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини( ч.3 ст.1272 ЦК України).

Як вбачається з вищевказаної спадкової справи, заведеної приватним нотаріусом Ружинського нотаріального округу відносно майна померлого 02.03.2012р. ОСОБА_5, останній заповіт не залишив, а тому, відповідно, його спадкоємців за заповітом немає. Єдиним спадкоємцем за законом першої черги, який у встановлений строк прийняв його спадщину, є його син - відповідач по справі ОСОБА_4, який заперечує відносно визначення позивачці додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

В той же час, позивачка не надала суду доказів того, що вона відноситься до кола осіб, які відповідно до ст.ст.1261-1265 ЦК України мають право на спадкування за законом після смерті ОСОБА_5

А отже позивачка не є спадкоємцем ОСОБА_5 і зазначене є підставою для відмови в задоволенні позовної вимоги про визначення їй додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, оскільки такий строк може бути надано лише спадкоємцям померлого.

Крім того, суд враховує те, що при вирішенні спору щодо надання особі, яка є спадкоємцем, додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини є обов'язковим обґрунтування поважності причин пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

В сенсі ст. 1272 ЦПК України, судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність

спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, незнання про існування заповіту, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, встановлення факту проживання однією сім'єю), невизначеність між спадкоємцями хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови.

Також не є поважною причиною пропуску строку саме по собі незнання про смерть спадкодавця без установлення інших обєктивних, непереборних, істотних труднощів на вчинення дій щодо прийняття спадщини ( постанови ВС України від 04.11.2015р. № 6-1486цс15 , від 26.09. 2012 року (справа № 6-85цс12)

Обов'язок доведення поважності причин пропуску встановленого законодавством строку для подання заяви про прийняття спадщини лежить на позивачу, оскільки відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Як вбачається з пояснень позивачки вона строк для прийняття спадщини ОСОБА_5 пропустила із-за того, що не знала, що він є її батьком, а також в зв'язку з тим, що із-за відсутності документів, які б підтверджували їхні родинні стосунки, їй необхідно було звернутись до суду із позовом для встановлення факту батьківства.

8

Таким чином судом встановлено, що не існувало об'єктивних, непереборних, істотних труднощів для позивачки на вчинення дій для прийняття спадщини в період з дня смерті ОСОБА_5 та до закінчення 6-ти місячного строку для прийняття спадщини, оскільки обставини, на які посилається позивачка, не є такими.

З врахуванням вказаного, відсутні правові підстави для визначення позивачці додаткового строку для прийняття спадщини, а тому в задоволенні цієї позовної вимоги суд також відмовляє.

Керуючись ст.ст.53, 55 КпШС України, ст.ст. 1261, 1268,1270, 1272 ЦК України, ст.ст.60, 88, 213, 215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту батьківства та визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини - відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Житомирської області через Ружинський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення, а особою, яка не була присутня в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя З. Б. Руденко.