Справа № 364/1013/16-ц
Провадження № 2/364/298/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.09.2017 р. Володарський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Макаренко Л.А.,

при секретарі Сіваченко Л.В.,

за участю представників сторін:

від Позивача ОСОБА_1 (додаткова угода від 24.05.2016 р. до договору про надання правової допомоги від 05.10.2015 р. № 78/Ц),

від відповідача Козачука С.В. (довіреність від 09.08.2017 р.),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в приміщенні Володарського районного суду Київської області в смт Володарка Київської області цивільну справу

за позовом ОСОБА_3

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільгосптехніка Нова»

про стягнення збитків у вигляді неодержаного доходу,

ВСТАНОВИВ:

До Володарського районного суду Київської області 01.09.2016 р. надійшла позовна заява ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільгосптехніка Нова» (далі - ТОВ «Сільгосптехніка Нова») про стягнення збитків у вигляді неодержаного доходу, в якій Позивач просила суд стягнути з Відповідача на її користь збитки у вигляді неодержаного доходу у розмірі 40 060, 09 грн., судові витрати покласти на Відповідача.

На обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_3 у позовній заяві зазначила, що 29.09.2009 р. між її матір'ю ОСОБА_4, як власницею земельної ділянки площею 4,435 га., що розташована на території Біліївської сільської ради Володарського району Київської області, та ТОВ «Сільгосптехніка Нова» був укладений договір оренди землі № 42, за яким Відповідачеві була передана названа земельна ділянка в оренду строком на 5 років. Після смерті ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 р. Позивач 12.12.2014 р. успадкувала цю земельну ділянку, отримавши відповідне свідоцтво про право на спадщину за заповітом.

Після закінчення строку дії згаданого договору оренди землі Відповідач продовжував використовувати спірну земельну ділянку і лише на виконання рішення Апеляційного суду Київської області від 17.12.2015 р., залишеного в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляді цивільних і кримінальних справ від 20.04.2016 р., повернув її Позивачеві згідно з актом приймання-передачі об'єкта оренди від 24.05.2016 р.

Тому Позивач вважає, що Відповідач, безпідставно використовуючи з 30.09.2014 р. до ІНФОРМАЦІЯ_3 р. належну їй земельну ділянку, спричинив їй збитки у формі неодержаного доходу у розмірі 40 060 грн. 09 коп., навівши в позовній заяві відповідний розрахунок.

Рішенням Володарського районного суду Київської області від 08.12.2016 р., залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 22.02.2017 р., у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.06.2017 р. рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Володарського районного суду Київської області від 21.07.2017 р. відкрито провадження у справі за зазначеним позовом, призначено попереднє судове засідання на 10.08.2017 р., ухвалою суду від 10.08.2017 р. призначено судовий розгляд на 05.09.2017 р.

У судовому засіданні 05.09.2017 р. представник Позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини, письмово викладені як у позовній заяві (а.с. 2-6), так і в додаткових поясненнях щодо заперечень Відповідача проти позовної заяви (а.с. 67-68). Додатково пояснив розрахунок стягуваних збитків з врахуванням пункту 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 р. № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (далі - Постанова Пленуму ВСУ № 7), підстави незастосування затвердженої Кабінетом Міністрів України методики, вказавши також, що Позивач брала за розрахунок дані щодо вирощування кукурудзи, оскільки саме цією культурою в 2015 році Відповідач засіяв спірну земельну ділянку. Крім того, представник Позивача звернув увагу на те, що Відповідачем, у разі заперечення ним наведених у позові розрахунків, не надано суду інших розрахунків, які б визначали розмір збитків у вигляді неодержаного доходу, що підлягають стягненню за самовільне заняття і користування спірною земельною ділянкою.

Представник Відповідача у судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог, посилаючись на фактичні обставини, викладені в письмових запереченнях, наявних у матеріалах справи (а.с. 32-34), та наполягав на неправильності визначення Позивачем розміру збитків, оскільки останні повинні визначатись територіальними органами Держгеокадастру згідно з Методикою визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 25.07.2007 р. № 963 (далі - Методика), на що вказано в пункті 3.6 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 р. № 6 «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» та що відповідає позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 09.12.2014 р. у справі № 3/188гс14. При цьому, вказуючи на неправильність визначення розміру збитків Позивачем, Відповідачем не наведено власних розрахунків завданих збитків, оскільки, на думку представника Відповідача, обов'язок доказування покладено саме на Позивача.

Суд, заслухавши в судовому засіданні пояснення представників сторін, розглянувши позовну заяву, заперечення проти позовної заяви, додаткові пояснення щодо заперечень проти позовної заяви і додані до них документи, інші матеріали справи, оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні, виходить з такого.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 належала земельна ділянка площею 4,435 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Біліївської сільської ради Володарського району Київської області, 29.09.2009 р. ОСОБА_4 уклала з ТОВ «Сільгосптехніка Нова» договір оренди землі № 42 строком на 5 років. Після її смерті цю земельну ділянку успадкувала за заповітом її дочка - ОСОБА_3, якій земельна ділянка була повернута Відповідачем на виконання рішення суду за актом приймання-передачі об'єкта оренди 24.05.2016 р.

Наведені обставини визнані і не заперечуються сторонами, а також підтверджуються наявними матеріалами справи, зокрема: копією державного акту на право приватної власності на землю, серія НОМЕР_3, виданого Біліївською сільською радою 29.09.2001 р., актовий запис № 51 (а.с. 10); копією згаданого договору оренди землі (а.с. 8, 9); копією свідоцтва про смерть ОСОБА_4, серія НОМЕР_2, виданого 30.05.2014 р. виконавчим комітетом Біліївської сільської ради Володарського району Київської області, актовий запис № 4 (а.с. 11); копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 12.12.2014 р. (а.с. 12); копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 12.12.2014 р. № НОМЕР_4 (а.с. 13); копіями рішень судів у справі № 364/871/15-ц (а.с. 14-20); копією акту приймання-передачі об'єкта оренди від 24.05.2016 р. (а.с. 21).

Отже, враховуючи, що дія згаданого договору оренди землі була припинена 29.09.2014 р., а Відповідач передав Позивачеві належну їй земельну ділянку лише 24.05.2016 р., то належна ОСОБА_3 земельна ділянка перебувала у незаконному користуванні Відповідача в період з 30.09.2014 р. до ІНФОРМАЦІЯ_3 р., тобто протягом 1 року 8 місяців.

Факт та період самовільного заняття і користування Відповідачем спірною земельною ділянкою не заперечується сторонами та доведений попередніми рішеннями судів у справі, а також ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляді цивільних і кримінальних справ від 21.06.2017 р. (а.с. 153-155), та, відповідно, є такими, що не підлягають доказуванню згідно зі статтею 61 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Водночас, скасовуючи попередні судові рішення у цій справі, суд касаційної інстанції в названій ухвалі зазначив, що згідно з пунктом «ґ» частини третьої статті 152 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відшкодування заподіяних збитків. Відповідно до пункту «д» частини першої статті 156 ЗК України власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки. Розмір шкоди, заподіяної пошкодженням посівів і насаджень при порушенні земельного законодавства, визначається з урахуванням витрат доходів, які власник землі або землекористувач міг би одержати при використанні земельної ділянки і які він не одержав за час до приведення землі у стан, придатний для її використання за цільовим призначенням, або до повернення самовільно зайнятої ділянки. Зокрема, при пошкодженні посівів, самовільному зайнятті ріллі або сінокосінні на користь землекористувача (власника) стягується вартість неодержаних сільськогосподарської продукції чи сіна, обчислена за ринковими цінами, з урахуванням середньої врожайності певної культури в господарстві, за винятком витрат виробництва, пов'язаних зі збиранням урожаю, а також витрат на відновлення якості земель відповідно до їхнього призначення.

Висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов'язковими для суду, зокрема, першої інстанції при новому розгляді справи (частина четверта статті 338 ЦПК України).

Також наведені висновки і мотиви суду касаційної інстанції щодо визначення розміру шкоди, що підлягає відшкодуванню за самовільне зайняття земельної ділянки, ґрунтуються на пункті 16 Постанови Пленуму ВСУ № 7, на який посилався і Позивач, обґрунтовуючи наведений у позові розрахунок розміру завданої шкоди.

Крім того, за роз'ясненням, викладеним у пункті 12 Постанови Пленуму ВСУ № 7, увипадках самовільного зайняття земельних ділянок, псування, забруднення земель чи вчинення інших порушень земельного законодавства шкода відшкодовується відповідно до статей 211, 212 ЗК України, статей 22, 623, 1166, 1172, 1192 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) особами, що її заподіяли. Вирішуючи спори про відшкодування власникам землі й землекористувачам шкоди, заподіяної самовільним зайняттям або забрудненням земельних ділянок та іншими порушеннями земельного законодавства, суди мають виходити з того, що відповідно до статті 156 ЗК України, статті 1166 ЦК України така шкода відшкодовується у повному обсязі.

За змістом норм статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорювання; одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. За статтею 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування; збитками, зокрема, є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За загальним правилом статті 623 ЦК України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки; розмір цих збитків доказується кредитором; збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов'язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред'явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом; суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення; при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Згідно з частиною першою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Підстави для настання цивільно-правової відповідальності за порушення земельного законодавства встановлено, зокрема, ЗК України. За статтею 211 ЗК України за самовільне зайняття земельних ділянок громадяни та юридичні особи несуть відповідно до законодавства

цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність. Статтею 152 ЗК України встановлено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю; власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок, зокрема, неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки (пункт «д» частини першої статті 156 ЗК України).

Разом з тим, згідно з частинами першою, третьою статті 157 ЗК України відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам здійснюють органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, які використовують земельні ділянки, а також органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, діяльність яких обмежує права власників і землекористувачів або погіршує якість земель, розташованих у зоні їх впливу, в тому числі внаслідок хімічного і радіоактивного забруднення території, засмічення промисловими, побутовими та іншими відходами і стічними водами. Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України.

У постанові Верховного Суду України від 09.12.2014 р. у справі № 3-188гс14, на яку посилався представник Відповідача на обґрунтування своїх заперечень проти позову, відсутня вказівка на обов'язковість застосування названої ним Методики, проте викладено позицію про те, що пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов'язків; у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті доходи, які могли б бути реально отримані при належному виконанні боржником зобов'язання за договором.

Суд, вирішуючи питання щодо правового порядку обґрунтування розміру завданих Позивачеві збитків у вигляді неодержаного доходу та щодо обов'язковості у даному випадку застосування згаданої Методики, бере до уваги та враховує правову позицію Верховного Суду України з вирішення аналогічного питання, викладену в його постанові від 14.06.2017 р. у справі № 923/2075/15 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок. Так, Верховний Суд України, «забезпечуючи єдність судової практики у застосуванні норм матеріального права, про які йдеться», на підставі аналізу наведених норм права (зокрема, статей 15, 16, 22, 1166 ЦК України, статей 211, 152 ЗК України) дійшов висновку, що відшкодування збитків (упущеної вигоди) є видом цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, дії чи бездіяльності, негативного результату такої поведінки (збитків), причинного зв'язку між протиправною поведінкою та збитками, вини правопорушника; за відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. Отже, відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише за наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою для цивільно-правової відповідальності. При цьому пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на позивача обов'язок довести, що вони не є абстрактними, а дійсно були б отримані в разі, якщо б відповідач не здійснював протиправних дій.

При цьому, на думку Верховного Суду України, помилковим є обмеження посиланням на недотримання позивачем положень Методики як виключної підстави для розрахунку розміру збитків, наслідком чого є неможливість покладення на відповідача обов'язку з відшкодування понесених позивачем збитків. Дійсно, відповідно до положень частини третьої статті 157 ЗК України порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України. Проте норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, не встановлюють обов'язку позивача підтвердити свої вимоги виключно розрахунками, зробленими відповідно до Методики.

Зважаючи на таку позицію Верховного Суду України, викладену в згаданій постанові від 14.06.2017 р., мотиви і висновки, викладені в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляді цивільних і кримінальних справ від 21.06.2017 р. по цій справі, а також беручи до уваги суперечність та діаметральну протилежність даних Володарської районної державної адміністрації Київської області про створення і водночас нестворення на території Володарського району комісії, передбаченої Порядком визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 19.04.1993 р. № 284, згідно з наданими районною державною адміністрацією відповідями представникам сторін (а.с. 65, 97), що, на думку суду, свідчить про відсутність у Позивача можливості визначити розмір завданих їй збитків шляхом звернення до органу виконавчої влади, за таких обставин суд враховує наведений Позивачем у позовній заяві та вважає доведеним наданими доказами розрахунок розміру збитків, що підлягають відшкодуванню Відповідачем за період самовільного зайняття і користування належної Позивачеві земельної ділянки.

Відповідно до частин першої, третьої статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

На підтвердження розрахунку розміру збитків, про відшкодування яких заявлено позов, Позивач надав суду відомості: про середню урожайність кукурудзи (якою була засіяна спірна земельна ділянка Відповідачем) на зерно по Володарському району в 2015 році, що становила 51,6 ц з 1 (одного) га зібраної площі у вазі після доробки за даними Головного управління статистики у Київській області по статистичному бюлетеню від 28.03.2016 р. № 07-09/1456 «Збір урожаю сільськогосподарських культур, плодів, ягід та винограду у господарствах Київської області у 2015 році», що підтверджено копією листа Управління статистики у Білоцерківському районі Головного управління статистики у Київській області від 01.06.2016 р. № 23-64/160 (а.с. 23); про середню ціну реалізації кукурудзи на зерно у сільськогосподарських підприємствах (крім малих) Володарського району у 2015 році, що становила 2 708,9 грн. за даними державного статистичного спостереження за формою № 21-заг (річна) «Реалізація сільськогосподарської продукції», що підтверджено копією листа Головного управління статистики у Київській області від 31.05.2016 р. № 07-71/2178 (а.с. 22); про розмір затрат по вирощуванню кукурудзи в 2015 році, що підтверджено довідкою, виданою 01.08.2016 р. фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 (а.с. 24, 50, 162, 163).

При цьому вирішуючи питання щодо спірних, на думку представника Відповідача, статистичних даних про середню урожайність кукурудзи, суд бере до уваги норми Закону України «Про державну статистику», що: регламентує засади здійснення державної статистичної діяльності з метою отримання всебічної та об'єктивної статистичної інформації, зокрема, щодо економічної ситуації в Україні та її регіонах і забезпечення нею держави та суспільства; визначає користувачами даних статистичних спостережень, зокрема, й фізичних осіб; а також визначену цим Законом та відповідними підзаконними актами структуру органів державної статистики; розмежування первинної статистичної інформації, що подається респондентами під час статистичних спостережень, та статистичних даних як опрацьований і поданий у формалізованому вигляді результат зведення і угруповання первинних даних.

З огляду на це суд вважає обґрунтованою позицію Позивача щодо доведення даних про середню урожайність кукурудзи за даними Головного управління статистики у Київській області по статистичному бюлетеню від 28.03.2016 р. № 07-09/1456 «Збір урожаю сільськогосподарських культур, плодів, ягід та винограду у господарствах Київської області у 2015 році», що наведені в листі Управління статистики у Білоцерківському районі Головного управління статистики у Київській області від 01.06.2016 р. № 23-64/160 (а.с. 23), повноваження якого поширюються на територію Володарського району, а не загальну інформацію за даними статистичного спостереження за формою № 29-сг (річна) «Підсумки збору врожаю сільськогосподарських культур, плодів, ягід та винограду», наведену в листі Головного управління статистики в Київській області від 31.05.2016 р. № 07-71/2178 (а.с. 22). Дані про середню ціну реалізації кукурудзи взяті Позивачем по показниках саме Володарського району, а не області в цілому, і до того ж ці дані є нижчими за середню ціну по Київській області порівняно з районом.

Крім того, на підставі частини четвертої статті 623 ЦК України щодо врахування при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) заходів, вжитих кредитором для їх одержання, суд враховує, що Позивач звернулася до Відповідача з вимогою про повернення належної їй земельної ділянки одразу після її успадкування в 2014 році, а фактично змогла отримати цю земельну ділянку від Відповідача лише у травні 2016 року після постановлення 20.04.2016 р. відповідної ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляді цивільних і кримінальних справ у справі № 364/871/15-ц за її позовом до Відповідача про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння. Згідно з довідкою від 15.02.2017 р. № 14 (а.с. 96), наданою Відповідачем лише на стадії апеляційного перегляду даної цивільної справи і доданою до його заперечень до апеляційної скарги Позивача на попереднє рішення суду першої інстанції, ОСОБА_3 було нараховано за 2015 рік орендну плату за земельний пай, проте жодних доказів про повідомлення Позивача про можливість отримати ці кошти як у 2015 році, так і в подальші 2016 і 2017 роки Відповідачем не надано.

Так само, Відповідач та його представник, заперечуючи в цілому розмір збитку, який просить стягнути Позивач, через незастосування ними Методики, в той же час не заперечували наведених у позовній заяві та не наводили інших власних показників середньої врожайності кукурудзи, середньої ціни її реалізації та розмірів затрат по вирощуванню за 2015 рік.

За таких встановлених обставин суд вважає, що Позивач правомірно звернулася до суду за захистом своїх прав й законних інтересів та має право на відшкодування збитків, заподіяних їй внаслідок неодержання доходу за час тимчасового невикористання належної їй земельної ділянки через самовільне зайняття цієї ділянки Відповідачем у період з 30.09.2014 р. до ІНФОРМАЦІЯ_3 р., а тому позов підлягає задоволенню.

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує на підставі частини першої статті 88 ЦПК України та присуджує Позивачеві, на користь якої ухвалено рішення, з Відповідача понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а саме: сплачений при зверненні до суду з позовною заявою судовий збір у розмірі 551,21 грн.

Відповідно до статей 15, 16, 22, 623, 1166 ЦК України, статей 152, 156, 211 ЗК України та керуючись статтями 3, 4, 10, 11, 57, 60, 61, 88, 131, 208, 209, 212-215, 218, 222, 223, 291, 292, 294, 296 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільгосптехніка Нова» про стягнення збитків у вигляді неодержаного доходу - задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільгосптехніка Нова» (, місцезнаходження: вул. Зарічна, 100, смт Володарка, Київська обл., 09300) на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1, збитки у вигляді неодержаного доходу у розмірі 40 060 (сорок тисяч шістдесят) грн. 09 (дев'ять) коп.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільгосптехніка Нова» (, місцезнаходження: вул. Зарічна, 100, смт Володарка, Київська обл., 09300) на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1, судовий збір у розмірі 551 (п'ятсот п'ятдесят одна) грн. 21 (двадцять одна) коп.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Київської області через Володарський районний суд Київської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення зазначеного строку оскарження або після перегляду в апеляційному порядку, якщо його не скасовано.

Суддя Л.А. Макаренко