Справа № 541/1086/17
Провадження №2/541/680/2017
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

26 липня 2017 року Миргородський міськрайонний суд Полтавської області в складі:головуючої судді - Куцин В.М.,

з участю секретаря Євдокимової Н.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миргород справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання майна спільною сумісною власністю подружжя,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області з позовом до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання майна спільною сумісною власністю подружжя.

В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначили, що з 1997 року, позивачі по справі, проживали однією сімєю як подружжя, вели спільне господарство і мали спільний бюджет. В органах державної реєстрації актів цивільного стану шлюб на той час між ними не був зареєстрований. 07 грудня 1998 року в Миргородській філії Полтавської регіональної біржі нерухомості між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу відповідно до якого ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_1 купив нерухоме майно: 1/2 частину будинку, за адресою м.Миргород вул. Лісна,7, яке в цілому складається з: кімнати площею 25.2 кв.м., кімнати площею 7.7 кв.м. сіней «а», сараю «В» з погрібом, вбиральні, колодязя №1, 1/2 частини огорожі. Договір нотаріально не посвідчувався, оскільки відповідно до вимог законодавства, яке діяло на час укладання спірної угоди, ст.15 Закону України (Про товарну біржу», угоди, зареєстровані на біржі, не підлягали нотаріальному посвідченню, а підлягали реєстрації в органах технічної інвентаризації.

Зазначене вище майно було придбано за їх спільні кошти в інтересах сімї, але було оформлено на ОСОБА_1, як голову сімї тому вони просили визнати: договір купівлі-продажу від 07 грудня 1998 року укладений в Миргородській філії Полтавської регіональної біржі нерухомості між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 дійсним, а будинковолодіння, що знаходиться в м.Миргороді Полтавської області по вул.Лісній,7 сумісною спільною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не зявився, повторно, про день час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, заяв та клопотань від нього на адресу суду не надходило (а.с. 23,33).

Ухвалою суду від 26.07.2017 року позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_3 залишено без розгляду на підставі п.3 ч.1 ст. 207 ЦПК України, через повторну неявку позивача в судове засідання.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не зявилася.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2, підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити з підстав вказаних у позовній заяві. Проти ухвалення заочного рішення не заперечувала.

Суд вважає за можливе розглянути справу в відсутність відповідача на підставі наявних у справі даних та доказів, відповідно до ст.169 ч.4 ЦПК України та ухвалення заочного рішення відповідно до ст.224 ЦПК України, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Суд, заслухавши пояснення позивача ОСОБА_2, вивчивши та проаналізувавши письмові докази по справі, приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу від 07 грудня 1998 року укладеного в Миргородській філії Полтавської регіональної біржі нерухомості між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 дійсним, а будинковолодіння, що знаходиться в м.Миргороді Полтавської області по вул. Лісній,7 і яке в цілому складається з кімнати площею 25.2 кв.м., кімнати площею 7.7 кв.м. сіней «а», сараю «В» з погрібом, вбиральні, колодязя №1, частини огорожі сумісною спільною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2, не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Згідно з ч.1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб і залежно від установленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно до положення ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що 07.12.1998 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу на 1/2 частину будинку, розташованого за адресою м.Миргород вул. Лісна,7, яка складається з: кімнати площею 25.2 кв.м., кімнати площею 7.7 кв.м. сіней «а», сараю «В» з погрібом, вбиральні, колодязя №1, 1/2 частини огорожі. Договір був укладений на товарній біржі Миргородської філії «Полтавської регіональної біржі нерухомості», але не був посвідчений нотаріально. Договір був зареєстрований Лубенським міжміським бюро технічної інвентаризації в книзі № 27 за реєстровим № 296, 08.12.1998 року (а.с.6).

Відповідно до статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За правилами статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною підставою для виникнення у них деяких прав та обов'язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім'єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов'язків.

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

В правовій позиції викладеній у постанові від 08 червня 2016 р. Верховного Суду України у справі за № 6-2253цс15 зазначено, що вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов'язків, з'ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності, яка є обов'язковою для застосування судами України в силу ст. 360-7 ЦПК України.

Виходячи з аналізу наведених вище положень закону та правової позиції Верховного Суду України, визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім'єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов'язків, фактів створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов'язків, з урахуванням часу придбання спірного майна, джерела його набуття (кошти, за які таке майно було набуте).

Між тим, позивачем не надано переконливих доказів, що з 1997 року по 07.12.1998 року вона мали сімейні відносини з ОСОБА_1, вели спільне господарство, мали спільний бюджет та за рахунок спільної праці або спільних коштів придбали 1/2 частину будинку, за адресою м.Миргород вул. Лісна,7.

Крім того спірне майно набуте позивачем ОСОБА_1 до 2004 року, тобто в період дії Кодексу про шлюб та сімю України, а не СК України.

Не доведені та необґрунтовані позовні вимоги ОСОБА_2 до відповідача ОСОБА_3 Оскільки відповідно до договору купівлі-продажу від 07.12.1998 року, продавець ОСОБА_3 передала у власність покупцю ОСОБА_1 1/2 частину будинковолодіня по вул. Лісній,7, в м. Миргороді. Таким чином після укладення та реєстрації договору на товарній біржі між покупцем та продавцем були виконані усі умови договору в повному обсязі, що визнається в позовній заяві позивачем ОСОБА_2 та ОСОБА_1

Оскільки позивач не обґрунтувала належними і допустимими доказами, свої позовні вимоги з посиланням на конкретні факти, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог.

В звязку з відмовою в задоволенні позову судові витрати понесені позивачем при зверненні до суду не підлягають стягненню з відповідача.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 208, 209, 212, 213, 214, 215, 224-228, 294 ЦПК України

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до апеляційного суду Полтавської області, через Миргородський міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги в 10-денний строк з дня отримання копії рішення.

Суддя: ОСОБА_5