Придніпровський районний суд м.Черкаси
РІШЕННЯ
Справа № 711/3968/17
Номер провадження2/711/1629/17
Придніпровський районний суд міста Черкаси у складі:
головуючий суддя: Дунаєв С.О.
при секретарі Нарадько Л.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та відшкодування моральної шкоди, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним,
В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позов та просили його задовольнити. Також просили відмовити у задоволенні зустрічного позову.
Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, свідка ОСОБА_3, дослідивши надані сторонами письмові докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини і відповідні їм правовідносини.
Сторони перебували у товариських стосунках і спільно займались господарською діяльністю у 2005-2006рр.
03.01.2017р. позивач надіслав відповідачу листа, в якому вимагав повернути йому суму позики протягом трьох днів з моменту отримання даного листа /а.с.54/, яку відповідач отримав 10.01.2017р., що не заперечується сторонами.
Тож між сторонами виник спір з приводу наявності укладеного договору позики та порядку його виконання, який регулюється нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК).
Відповідно до ст.3 ЦК засадами цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору, справедливість, добросовісність, розумність.
Статтею 6 ЦК передбачається, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.
Згідно ст.629 ЦК договір є обов'язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ст.1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.
Статтею 1047 ЦК передбачається, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.
За таких обставин договір позики є укладеним з моменту передання грошей позичальнику. Доведеність факту передання коштів від позичальника позикодавцю покладається на сторін і в контексті положень ч.2 ст.59, ст.60 ЦПК має доводитись шляхом надання належних та допустимих доказів.
Досліджену розписку відповідача суд оцінює як належний та допустимий доказ укладання між сторонами договору позики, оскільки вона містить відомості про суму отриманих в борг коштів, умови їх повернення та підтверджує сам факт передання грошей. Подібна правова оцінка розписці боржника узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним в постанові від 11.11.2015р. у справі №6-1967цс15.
В цьому контексті суд зауважує, що визначальною та основоположною умовою укладання договору позики є не момент передання коштів, а сам факт передання коштів позикодавцем позичальнику. При цьому аналіз змісту ст.1047 ЦК свідчить, що головне, щоб грошові кошти були передані до складання позичальником розписки.
З огляду на досліджені судом докази (розписка відповідача /а.с.7/, висновок перевірки Соснівського РВ м. Черкаси УМВС звернення відповідача /а.с.53/) та пояснення сторін суд вважає, що грошові кошти були передані позивачем відповідачу не 12.10.2015р., а в інший невстановлений судом час. Пояснення свідка ОСОБА_3 не є належним доказом факту передання коштів саме 12.10.2015р., оскільки як пояснив свідок, сторони знаходились в машині, а він перебував на вулиці і не бачив та не чув деталей спілкування сторін. До того ж свідок не зміг достовірно пояснити про обставини передання коштів (кількість, номінал, інші індивідуалізовані ознаки грошей).
Отже момент передання коштів саме 12.10.2015р. не підтверджується належними і допустимими доказами, натомість сам факт передання таких коштів та їх вартість в еквіваленті доларам США відповідач не заперечує. Отже складена відповідачем розписка від 12.10.2015р. є належним доказом підтвердження факту отримання ним коштів та наявності його зобовязання повернути такі кошти.
Доводи відповідача стосовно складання ним розписки під тиском з огляду на положення ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК є необґрунтованими, оскільки не підтверджуються ніякими доказами. До того ж відповідач не заперечує тієї обставини, що отримував від позивача у позику кошти без усілякого тиску і на умовах, викладених в розписці (безпроцентність позики, невизначеність моменту її повернення, грошовий еквівалент валюті доларам США). Також відповідач не заперечує, що ніякого насильства в його бік не було. Отже суд виходить з того, що розписка від 12.10.2015р. складена відповідачем самостійно, добровільно, відповідає його волевиявленню та відображає дійсні умови позичкових правовідносин між сторонами.
Реальність грошового зобовязання відповідача перед позивачем підтверджують і здійснені відповідачем грошові перекази на ім'я позивача, які він почав здійснювати саме після складання розписки і продовжує здійснювати по теперішній час.
Необґрунтованими є доводи відповідача щодо недійсності укладеного між сторонами правочину позики через зазначення у розписці вартості грошового зобовязання в іноземній валюті. Визначення грошового зобовязання в іноземній валюті не суперечить змісту положень ч.2 ст.192, ч.2 ст.524, ч.1 ст.1046 ЦК, якими не заборонено використання іноземної валюти, як предмету позики та засобу визначення розміру грошового зобов'язання.
Відповідно до ст.526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Статтею 525 ЦК передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.
Згідно ст.611 ЦК у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Судом встановлено, що умовами укладеного між сторонами договору позики строк виконання позичальником його зобовязання з повернення позики визначений моментом предявлення вимоги позикодавця. Вимогу про повернення позики позивач предявив відповідачу 03.01.2017р., яка отримана останнім 10.01.2017р., що не заперечується сторонами. У своїй вимозі позивач вимагав повернути позику протягом трьох днів з моменту її отримання відповідачем. Отже за вимогою позивача строк повернення відповідачем позики спливає 13.01.2017р.. Натомість, відповідно до ч.2 ст.530 ЦК якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Таким чином, станом на момент звернення позивача до суду строк повернення позики вже сплинув, а відтак на теперішній час відповідач зобовязаний повернути позику в повному обсязі.
Статтею 533 ЦК передбачено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Вимога про повернення позики була отримана відповідачем 10.01.2017р., а відтак з цієї дати в нього виникло зобовязання сплати суми позики. Визначаючи розмір позики в національній валюті позивач розраховував його на підставі банківського курсу валют, натомість офіційним курсом відповідної валюти є курс, встановлений Національним Банком України. Станом на 10.01.2017р. офіційний курс долара гривні до долара США складав 27,0209грн за 1 долар США. Отже на момент предявлення позивачем вимоги сума зобовязання складала 270209грн.
Стосовно вимог про стягнення інфляційних збитків, то варто звернути увагу, що статтею 625 ЦК встановлено зобов'язання боржника на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення за умови, що боржник прострочив виконання грошового зобов'язання.
Стаття 627 цього ж Кодексу визначає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Системний правовий аналіз зазначених норм закону в контексті положень ст.ст.524, 533 ЦК свідчить, що вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, однак унеможливлює урахування розрахованого Державним комітетом статистики України індексу інфляції для обґрунтування вимог, пов'язаних із знеціненням валюти боргу, оскільки офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто зменшення купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.
Отже вимога про стягнення інфляційних витрат не підлягає до задоволення.
Щодо стягнення трьох відсотків річних, то з огляду на те, що прострочення виконання зобовязання настало з 18.01.2017р. (наступний день після останнього дня виконання зобовязання), то вимоги про стягнення заборгованості з урахуванням трьох відсотків річних, розрахованих за період до цієї дати є неправомірними. А з огляду на принцип диспозитивності цивільного судочинства (ст.11 ЦПК), оскільки позивач не вимагав стягнення компенсаційних сум за прострочення виконання відповідачем свого зобовязання за інший період часу, то суд не розглядає такі вимоги.
Таким чином, вимоги про стягнення інфляційних збитків та трьох відсотків річних, що розраховані позивачем, не підлягають до задоволення.
Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди суд зауважує наступне. Відповідно ст.23 ЦК моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Частиною третьою статті 23 ЦК передбачено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Разом з тим, згідно ч.1 ст.60 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. За таких обставин обовязок доведення наявності моральної шкоди та розміру її відшкодування покладається саме на позивача. Натомість позивач не надав суду жодного доказу на підтвердження обставин, які обґрунтовують завдання йому моральної шкоди та її розмір.
Крім того, спір між сторонами виник з укладеного договору позики. Умови такого договору та норми глави 71 ЦК не передбачають субєктивного права на відшкодування моральної шкоди з підстав неналежного виконання сторонами своїх зобовязань за договором позики. За таких обставин, через недоведеність завдання позивачу шкоди з боку відповідача, вимога про відшкодування моральної шкоди не підлягає задоволенню.
Таким чином, первісний позов підлягає до часткового задоволення в межах суми вимог в розмірі 250415грн, а зустрічний позов не підлягає до задоволення, оскільки будь-яких обставин, які б свідчили про недійсність такого договору, судом не встановлено.
Судові витрати по справі складаються зі сплачених сторонами сум судового збору (3332,81грн позивач, 640грн відповідач). На підставі ч.1 ст.88 ЦПК, керуючись принципом пропорційності, оскільки первісний позов підлягає частковому задоволенню, а зустрічний відхиленню, позивачеві за рахунок відповідача мають бути відшкодовані 2500грн судових витрат.
На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.7, 10, 11, 60, 88, 209, 212-215 Цивільно-процесуального кодекс України, суд
Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в розмірі 250415 (двісті пятдесят тисяч чотириста п'ятнадцять)грн.
В задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в якості відшкодування судових витрат 2500 (дві тисячі пятсот)грн.
Рішення може бути оскаржене особами, які брали участь у справі, шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Черкаської області через Придніпровський районний суд міста Черкаси. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Головуючий: ОСОБА_4