АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції - Васильєва Н.П.
№22-ц/796/7420/2017 Доповідач - Борисова О.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 серпня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Пікуль А.А.

при секретарі: Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 квітня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, треті особи: публічне акціонерне товариство «Страхова компанія «СКАЙД», ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2016 року позивач звернувся до суду позовом в обґрунтування якого зазначав, що 16.12.2015 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_1 та автомобіля Chevrolet Aveo, державний номерний знак НОМЕР_3 під його керуванням та який належить на праві власності ОСОБА_4

Постановою Печерського районний суд м. Києва від 15.02.2016 року визнав ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 грн. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобіль Chevrolet Aveo отримав механічні пошкодження.

Відповідно до звіту про оцінку вартості матеріального збитку від 03.02.2016 року №1355/15 вартість матеріального збитку складає 16585,56 грн.

А тому позивач просив стягнути з відповідача на його користь 16585,56 грн. на відшкодування матеріальної шкоди та вирішити питання судових витрат.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 27 квітня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 нa користь ОСОБА_3 16585,56 грн. та судовий збір в сумі 551,21 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права просила скасувати рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказувала, що власником автомобіля НОМЕР_2 є ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу. ОСОБА_3 здійснював керування транспортним засобом на підставі довіреності від 11.09.2014 року виданої ОСОБА_4

Зазначала, що оскільки власником автомобіля НОМЕР_2 є ОСОБА_4, тобто саме вона є потерпілою особою.

А тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо наявності у ОСОБА_3 матеріального права на відшкодування матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу - автомобіля НОМЕР_2.

Зазначала, що ОСОБА_3 в судовому засіданні 27.04.2017 року повідомив, що автомобіль вже відремонтований. Однак, в матеріалах справи немає ніяких документів, які б свідчили про те, коли, ким, на якій станції техобслуговування проводився ремонт автомобіля та в якому розмірі сплачені відповідні кошти за ремонт.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги підтримала та просила її задовольнити з підстав наведених в ній.

Позивач проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив її відхилити та залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Треті особи: ПАТ «Страхова компанія «СКАЙД» та ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, а тому колегія суддів вважає можливим розглядати справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді Борисової О.В., пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив із його доведеності та обґрунтованості.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною 1 ст.303 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що 16.12.2015 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1, та автомобіля Chevrolet Aveo, державний номерний знак НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_3

Автомобіль Chevrolet Aveo на праві власності належить третій особі по справі - ОСОБА_4, яка на підставі довіреності від 11.09.2014 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Панченко А.П. передала вказаний автомобіль у користування ОСОБА_3

Постановою Печерського районного суду міста Києва від 15.02.2016 року ОСОБА_1 було визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та накладене адміністративне стягнення.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди автомобіль Chevrolet Aveo державний номерний знак НОМЕР_3 отримав механічні пошкодження.

Згідно звіту про визнання вартості матеріального збитку №1355/15 від 03.02.2016 року проведеного оцінювачем ФОП «ОСОБА_6» вартість матеріального збитку заподіяного власнику транспортного засобу автомобіля Chevrolet Aveo, державний номерний знак НОМЕР_3 станом на 03.02.2016 року складав 16585,56 грн.

Відповідно до роз'яснень, які викладені в п.4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» №4 від 01.03.2013 року розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов'язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п'ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що законом не покладається на позивача обов'язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір.

Частиною 1 ст.57 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших осіб, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч.1 ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Представником відповідача до суду не було надано доказів на підтвердження заперечень щодо розміру спричинених збитків.

Таким чином, вірним є висновок суду про стягнення матеріальної шкоди з винуватця дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_1 в розмірі 16585,56 грн., враховуючи те, що звіт про визначення вартості матеріального збитку №1355/15 від 03.02.2016 року є належним доказом по справі, яким підтверджено розмір заподіяної шкоди.

Твердження апелянта про те, що оскільки ОСОБА_3 не є власником транспортного засобу, а тому не має права вимагати відшкодування шкоди завданої цьому майну є безпідставними, з огляду на наступне.

Стаття 395 ЦК України визначає види речових прав на чуже майно до яких належить право володіння.

Речове право на чуже майно, як і право власності, носить абсолютний характер. Суб'єкт речового права на чуже майно вступає у відносини з усіма іншими суб'єктами, хто його оточує.

Таким чином, абсолютний характер речового права проявляється в тому, що порушником речового права на чуже майно може бути будь-яка особа із числа тих, з ким він вступає у відносини.

Відповідно до ст.396 ЦК України правила про захист права власності, які встановлені главою 29 ЦК України, поширюються на речові права власності на чуже майно.

Якщо порушення речового права на чуже майно, з вини третіх осіб, завдало певних майнових збитків особі, якій належить це право, то ця особа може звернутися за захистом належних їй прав на підставі статті 396 ЦК України.

Факт правомірності володіння майном є достатньою підставою для особи, яка володіє речовим правом на чуже майно, для звернення за захистом цього права.

Також, як роз'яснено в п.13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» №4 від 01.03.2013 року враховуючи, що відповідно до статей 386, 395, 396 ЦК положення щодо захисту права власності поширюються також на осіб, які хоч і не є власниками, але володіють майном на праві господарського відання, оперативного управління або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором (речове право), такі особи також мають право вимагати відшкодування шкоди, завданої цьому майну.

До таких осіб належить і особа, яка керувала транспортним засобом без доручення, але на підставі документів, визначених пунктом 2.1. Правил дорожнього руху України (посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії та реєстраційного документа на транспортний засіб). Аналогічний висновок міститься в п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» №12 від 27.03.1992 року (з подальшими змінами).

А тому, апеляційна інстанція погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_3 має право на звернення до суду із позовом про відшкодування шкоди, оскільки під час розгляду справи було встановлено, що позивач у момент дорожньо-транспортної пригоди правомірно володів транспортним засобом на підставі довіреності.

Посилання представника ОСОБА_1 на правову позицію Верховного Суду України викладеній у постанові від 16.12.2015року у справі №6-688цс15 є необґрунтованими, такими, що не мають жодного відношення до правовідносин, які склалися між сторонами по справі.

Не заслуговують на увагу суду доводи апеляційної скарги про те, що автомобіль позивача було відремонтовано, але жодних доказів вартості таких робіт позивачем надано не було, оскільки ОСОБА_3 ставив питання про відшкодування матеріального збитку, встановленого звітом про визначення вартості матеріального збитку №1355/15 від 03.02.2016 року.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об'єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді