ВАСИЛЬКІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 362/4089/16-ц
Провадження № 2/362/298/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 липня 2017 року Васильківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого - судді Лебідь-Гавенко Г.М.,

при секретарі - Харченко А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Василькові Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення, -

в с т а н о в и в:

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив виселити ОСОБА_2 з належної йому на праві власності квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення

Свої вимоги обґрунтував тим, що відповідно до договору купівлі - продажу від 08 грудня 2015 року, квартира АДРЕСА_1 є його приватною власністю. Після придбання квартири він мав намір вселитися в дане жиле приміщення, але виявив, що в квартирі без жодних правових підстав перебувала відповідачка. Пред'явивши документи про право власності на квартиру, він пояснив, що дана квартира необхідна йому і його родині для проживання, а також, що він має намір терміново розпочати ремонт в придбаній квартирі, так як з 2012 року в квартирі було відключено газове опалення та постачання електроенергії і попросив відповідачку звільнити приміщення. Але відповідачка почала кричати та стверджувати, що вона власниця будинку, що успадкувала даний будинок за заповітом після смерті ОСОБА_4 і що в неї є всі документи, які свідчать, що даний будинок належить їй, проте по даний час відповідачка ніяких документів не пред'явила. Він неодноразово, усно вимагав звільнити приміщення квартири, оскільки придбане ним жиле приміщення необхідне для проживання йому та його родині, він бажає вселитися в нього зі своєю сім'єю, але не може до сих пір цього зробити через те, що відповідачка не бажає добровільно звільнити приміщення. Договір найму з відповідачкою не укладався. Відповідачка в будинку не зареєстрована, не оплачує ніяких комунальних платежів, самовільно підключила електроенергію, яку використовує для обігріву та готування їжі, займає приміщення самоправно. Від бувшого власника даної квартири йому відомо, що його батько ОСОБА_5 на день своєї смерті (ІНФОРМАЦІЯ_10.) проживав в квартирі разом зі своєю матір'ю - ОСОБА_4. Його дружина ОСОБА_2, на протязі останніх понад 6 років проживала окремо від нього, за місцем своєї реєстрації, в своєму будинку по АДРЕСА_11, Київської області і що шлюбні відносини батько з нею не підтримував і спільне господарство вони не вели. Після смерті батька вона самовільно заселилась в квартиру, створила жахливі умови для його бабусі - матері батька, що змусило його звернутись з заявами в прокуратуру, міську раду та органів соціального захисту населення. Проте, через 20 днів після смерті сина ОСОБА_4 померла, а ОСОБА_2 залишилась проживати в її будинку. В зв'язку з тим, що відповідачка не бажає добровільно звільнити незаконно зайняту квартиру і продовжує в ній мешкати, він вимушений звернутись з даним позовом до суду оскільки своїми діями відповідачка створює йому перешкоди в користуванні квартирою, яка належить йому на праві власності.

Представник позивача в судовому засіданні просила позов задовольнити, оскільки відповідачка проживає без жодних правових підстав, так як позивач є власником будинку на підставі договору купівлі-продажу.

У судовому засіданні відповідачка просила у задоволенні позову відмовити, оскільки вона 33 роки проживає у спірному будинку, є дружиною померлого ОСОБА_5, прийняла спадщину після смерті чоловіка та свекрухи проживаючи постійно у вказаному будинку. Вона поховала свекра, чоловіка, сина чоловіка, свекруху. Також зазначила, що вона є пенсіонеркою, іншого житла для проживання вона не має і свекруха залишила на неї заповіт, якій нотаріус їй не віддала. Всі документи на будинок та свідоцтва про смерть перебувають в неї. Усиновлений син померлого постійно проживав в Росії і ніколи до них не приїздив.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні зазначила, що відповідачка доглядала свекра, свого чоловіка, сина та свекруху, яких вона сама поховала, проживає за вказаною адресою більше 30 років. Свекруха заповіла вказаний будинок невістці, тобто відповідачці, вона була свідком посвідчення цього заповіту, але нотаріус відмовилась надавати їм заповіт, вона була на похороні ОСОБА_5, ОСОБА_4, яких ховала сама відповідачка. Сина померлого не було, ні коли ховали його батька ні бабусю. Вона завжди проживала за вказаною адресою.

Дослідивши матеріали цивільної справи, заслухавши представника позивача, відповідача, свідка, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Ч.4 ст.60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Судом встановлено, що 08 грудня 2015 року на підставі договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_7 громадянин Російської Федерації, від імені якого по довіреності діє ОСОБА_9 передав у власність ОСОБА_1 квартиру під номером АДРЕСА_1 (а.с.6).

З витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за індексним номером 49376001 від 08.12.2015 року ОСОБА_1 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.7).

Згідно рішення виконавчого комітету Васильківської міської ради Київської області від 28.03.2016 року №133 про впорядкування поштової адреси квартири «АДРЕСА_2» змінено поштову адресу квартири з «Київської обл.., АДРЕСА_3» на «Київська обл.., АДРЕСА_4» та в подальшому оформленні документів вказувати поштову адресу «Київська обл.., АДРЕСА_5» (а.с.8).

З довідки Васильківського районного відділу ЦДМС України в Київській області №1706 від 10.09.2015 року ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1 з 12.08.2006 року знятий з реєстрації місця проживання як померлий за адресою: АДРЕСА_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 з 06.12.2012 року знятий з реєстрації місця проживання як померлий за адресою: АДРЕСА_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 з 11.01.2013 року знята з реєстрації місця проживання як померла за адресою: АДРЕСА_1, за обліками Васильківського РВ УДМС України в Київській області громадянин: ОСОБА_11, не значиться (а.с.9).

Відповідно до акту житлових умов у квартирі№2 в будинку АДРЕСА_1 депутата Васильківської міської ради, Київської області ОСОБА_12 від 14.06.2016 року, неодноразово обстежено житлові умови в зазначеному будинку та встановлено: за даною адресою були зареєстровані та проживали до дня своєї смерті: ОСОБА_10, який помер ІНФОРМАЦІЯ_13 року ОСОБА_5 його син, який помер ІНФОРМАЦІЯ_11 року, ОСОБА_4, дружина ОСОБА_10 та мати ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_14 року, ОСОБА_11 (син ОСОБА_13), який помер ІНФОРМАЦІЯ_12. На день своєї смерті ОСОБА_5 проживав по вищезазначеній адресі разом з своєю матір'ю - ОСОБА_20 Після смерті ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_10.) в квартиру самовільно заселилася дружина ОСОБА_5 - ОСОБА_2, з якою ОСОБА_5 останні, понад 6 років до своєї смерті не проживав, син ОСОБА_5 дізнавшись про смерть батька приїхав з Росії у Васильків і побачивши жахливі, нелюдські умови, які створила для бабусі, матері його батька, ОСОБА_4 мачуха ОСОБА_2, самовільно заселившись в квартиру після смерті батька, звертався з заявами до прокуратури, міської ради та органів соціального захисту населення, проте через 20 днів після смерті сина ОСОБА_14 померла, ОСОБА_2 залишилась проживати в її будинку (а.с.10).

Відповідно до свідоцтва про смерть повторно виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Васильківського міськрайонного управління юстиції у Київській області, ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_15 року (а.с.57)

ОСОБА_5 є батьком ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1, повторно виданого Архангельським територіальним відділом агентства РАЦС Архангельської області (а.с.58).

ОСОБА_15, ІНФОРМАЦІЯ_16 року помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть повторно виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Васильківського міськрайонного управління юстиції у Київській області, якій є сином померлого ОСОБА_5 (а.с.59).

Відповідно до довідки Комунального підприємства Київської обласної ради «Васильківського міжрайонного бюро технічної інвентаризації» від 31 січня 2013 року №17, станом на 31 січня 2013 року по м. Василькові згідно єдиного реєстру нерухоме майно зареєстровано на ім'я: ОСОБА_10 - ? част., ОСОБА_4 - ? част., ОСОБА_5 - ? част., ОСОБА_11 - ? част. квартири АДРЕСА_8 (а.с.75).

Згідно дубліката свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 04.03.1993 року квартира за адресою: АДРЕСА_9 належить у формі приватної спільної власності: ОСОБА_10 - ? част., ОСОБА_4 - ? част., ОСОБА_5 - ? част., ОСОБА_11 - ? част. квартири АДРЕСА_8 (а.с.76).

З довідки виконавчого комітету Васильківської міської ради Київської області від 19.10.2015 року про реєстрацію вбачається, що за адресою АДРЕСА_10 були дійсно зареєстровані та проживали до дня смерті ОСОБА_10, його онук ОСОБА_11, його син ОСОБА_5, його дружина - ОСОБА_4 (а.с.80).

Як вбачається з свідоцтва про право на спадщину за законом від 15 листопада 2015 року спадкоємцем майна ОСОБА_5, 1953 року народження, який помер ІНФОРМАЦІЯ_15 року є його син ОСОБА_7, яке складається з ? часток квартири під номером АДРЕСА_1 (а.с.96).

Зі свідоцтва про право на спадщину за законом від 15 листопада 2015 року вбачається, що ОСОБА_5, прийняв, але не оформив своїх прав на спадкове майно після смерті ОСОБА_11 та ОСОБА_10 (а.с.96).

З витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №42022872 від 05.11.2015 року ОСОБА_7 є власником ? части квартири АДРЕСА_8 (а.с.97).

Відповідно до довідки депутата Васильківської міської ради УІІ скликання ОСОБА_16 від 23 травня 2017 року вих. №540 вбачається, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_6, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_12, але фактично проживає за адресою: АДРЕСА_13 (а.с.108).

Згідно довідки депутата Васильківської міської ради Київської області ОСОБА_17 від 26 січня 2013 року ОСОБА_2 з 1985 року проживає за адресою: АДРЕСА_14, вона вела спільне господарство та доглядала за чоловіком ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_15 року (а.с.109).

З копії свідоцтва про шлюб виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Васильківського міськрайонного управління юстиції Київської області серії НОМЕР_2, вбачається, що ОСОБА_5 та ОСОБА_18, 28 лютого 2006 року зареєстрували шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис за №69 (а.с.111).

Відповідно до листа приватного нотаріуса Васильківського міського нотаріального округу Київської області ОСОБА_19 від 04.11.2016 року №522/01-16 видати дублікат заповіту неможливо, оскільки заповіт нею від імені ОСОБА_4 не посвідчувався (а.с.115).

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06) 02 грудня 2010 року, установив порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло, останні були позбавлені процесуальних гарантій.

Міжнародною судовою установою встановлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Стаття 47 Конституції України закріплює, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ч. ч. 4, 5 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій

Згідно ч. 1 ст. 109 ЖК Української РСР (далі ЖК), виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.

Користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер (ч.ч. 1-2 ст. 61 ЖК).

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Частина 4 статті 156 ЖК України встановлює, що до членів сім'ї власника квартири належать особи, зазначені в ч. 2 ст.64 цього Кодексу.

Згідно ч.2 ст.64 ЖК України, членами сім'ї, окрім дружини, батьків та дітей, може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають з наймачем.

Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що відповідач є членами сім'ї позивача у розумінні законодавства України, тому до них застосовується ст. 157 ЖК України.

Стаття 157 ЖК України встановлює, що членів сім`ї власника квартири може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Виходячи з аналізу змісту наведеної норми стаття 116 вказує на такі підстави виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення:

а) систематичне руйнування чи псування жилого приміщення.

б) використання його не за призначенням.

в) систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку.

У всіх трьох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатись заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил суспільного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу власника або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Виселення без надання житлового приміщення провадиться, якщо наймач, члени його сім'ї або інші спільно проживаючі з ним особи систематично порушують або псують житлове приміщення.

Закон встановлює в якості умови виселення осіб, винних у руйнації або псуванні житлового приміщення, наявність фактів про те, що ці дії носили систематичний характер, а до винного в цьому були застосовані заходи попередження і суспільного впливу, які виявилися безрезультатними (наприклад, його поведінка була предметом розгляду органів міліції, прокуратури, суду, громадських організацій). Передбачається, що руйнація або псування здійснювалися із вини наймача.

Виселенню підлягають лише конкретно винні в цьому особи - наймач даного приміщення чи хто-небудь із членів його сім'ї, що сумісно проживають із ним опікуни, попечителі, піднаймачі, тимчасові жильці та інші, які спільно проживають.

Під систематичністю необхідно розуміти скоєння двох і більше таких правопорушень. При цьому необхідно, щоб до винної особи попередньо були застосовані міри попередження суспільного впливу.

До таких підстав відноситься і систематичне порушення правил суспільного співжиття, чим створюють неможливі умови для проживання інших в одній квартирі чи одному домі.

Протиправна винна поведінка - це навмисні дії особи, безпосередньо пов'язані не тільки з явною неповагою до звичайних правил спільного проживання (скандали, дебоші, образи, заподіяння тілесних ушкоджень), але також навмисне ігнорування встановлених правил користування житловими і підсобними приміщеннями, невиконання вимог про дотримання тиші в квартирах і на подвір'ї а також інші навмисні дії, що перешкоджають нормальному проживанню в квартирі або житловому будинку.

Виселення через неможливість спільного проживання може мати місце лише при систематичному порушенні винним правил суспільного співжиття.

Пленум Верховного суду України в п.17 постанови №2 від 12 квітня 1985р. "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" роз'яснив, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Виселення без надання іншого житлового помешкання обумовлено ще і безрезультатністю застосованих до винної особи заходів попередження і суспільного впливу.

Таким чином законодавством встановлений чіткий порядок для виселення інших осіб, які проживають разом з власниками житла.

Згідно ухвали Верховного Суду України від 31 січня 2007 року у справі № 6-24089св06 відповідно до ст.ст. 9, 156, 157 ЖК України сам факт припинення сімейних відносин з власником (власниками) квартири не позбавляє колишніх членів його (їх) сім'ї права користуватися займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення.

Крім того, статтею 125 Житлового кодексу України передбачено, що без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, серед інших не може бути виселено пенсіонерів по старості та персональних пенсіонерів.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ст. 319, ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України, ст.ст. 4, 48 Закону України «Про власність» власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце. У цьому випадку обмеження прав власника передбачені ст. ст. 156, 157 ЖК України.

Враховуючи вищевикладене, а також оцінюючи наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, судом встановлено, що ОСОБА_2 є членом сім'ї власників будинку та фактично прийняла спадщину після померлого чоловіка, проживає в будинку більше 30 років, є пенсіонером по старості, іншого житла для проживання в неї немає, а тому вона не може бути виселена із вказаного житла без надання іншого жилого приміщення, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст. ст. 15, 321 ЦК України, ст. ст. 9, 61, 109, 116, 125, 156, 157 ЖК України, ст.ст. 3, 4, 8, 10, 11, 15, 57, 58, 60, 61, 209, 212-215, 223 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в :

У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Київської області через Васильківський міськрайонний суд Київської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлено 28 липня 2017 року.

Суддя Г.М. Лебідь-Гавенко