АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 серпня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Одинака О. О., Перепелюк І. Б.

секретар Тодоряк Г. Д.

з участю позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Надія», треті особи без самостійних вимог ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, про встановлення факту перебування в трудових відносинах та стягнення заробітної плати за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 30 червня 2017 року,

встановила:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Надія» (далі- СТОВ «Надія») про встановлення факту перебування в трудових відносинах та стягнення заробітної плати. У подальшому розмір позовних вимог було зменшено.

Зазначав, що за домовленістю із керівником ТОВ «Надія» Бічером В. Г. він в січні-березні 2009 року разом з третіми особами ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у складі бригади за неофіційними трудовими відносинами виконував роботи з водовідведення в районі консервного цеху м. Новоселиця Чернівецької області.

Також зазначав, що ним за рахунок власних коштів були придбані різноманітні матеріали для проведення водовідвідних робіт, а саме гравійну суміш, бетонні кільця; найнято для робіт екскаваторника з Кіровоградської області та працівників пожежної частин для відводу води.

Посилаючись на те, що з часу закінчення робіт відповідач не визнає наявність між сторонами трудових відносин, ухиляється від виплати належної йому заробітної плати за виконані роботи, просив встановити факт перебування у трудових відносинах з ТОВ «Надія» з 15 січня 2009 року по 30 березня 2009 року та стягнути заборгованість із заробітної плати із урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних на загальну суму в розмірі 187431 грн.

Рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької області від 30 червня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Посилається на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті та справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з безпідставності та недоведеності позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком.

У справі встановлено, що відповідно до контракту № 223 від 12 вересня 2008 року управління капітального будівництва Чернівецької облдержадміністрації стало замовником реконструкції системи водовідведення в районі консервного цеху м. Новоселиця. Генпідрядником даних робіт стало ТОВ «Надія».

На підставі належним чином досліджених доказів суд першої інстанції встановив, що певні роботи з реконструкції системи водовідведення в районі консервного цеху в м. Новоселиця проводились на початку 2009 року позивачем ОСОБА_1 та найнятими ним працівниками - третіми особами ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 із залученням найнятого позивачем екскаватора.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що у справі не встановлено факту прийняття позивача на роботу за конкретною кваліфікацією, професією, посадою.

Встановлено, що позивач не підлягав правилам внутрішнього трудового розпорядку, оскільки діяв самостійно на власний розсуд, забезпечуючи власними силами виконання відповідних робіт, відповідач не забезпечував належні умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю.

Відповідає наявним у справі та дослідженим доказам висновок суду першої інстанції про те, що позивач під час реконструкції системи водовідведення в районі консервного цеху в м. Новоселиця фактично діяв як підрядник виконуваних робіт за цивільно-правовою угодою.

Так, ним особисто були залучені до роботи треті особи у справі ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, із якими вів розрахувався особисто після закінчення робіт, визначивши їм суму винагороди за домовленістю між ними.

Встановлено, що самі треті особи ніяких стосунків не мали з відповідачем, не були прийняті до штату товариства, не отримували там заробітну плату, не мали взаємних прав та обов'язків.

Про це частково свідчить і зміст позовної заяви ОСОБА_1 та зміст його пояснень.

Встановлено, що позивачем проводилось безпосереднє керівництво на об'єкті, залучалися до роботи за наймом інші особи зайняті на машинах, придбавалися необхідні матеріали для проведення реконструкції.

Позивач як і найняті ним особи самі особисто організовували свою роботу, не підкорюючись вимогам внутрішнього трудового розпорядку товариства, вони були вільними у вирішенні щоденних питань, метою їх діяльності було отримання певного матеріального результату за виконану роботу, яка мала обмежену тривалість у часі та охоплювалась закінченням виконання робіт узгоджених між ТОВ «Надія» і ОСОБА_1 та в подальшому між ОСОБА_1 та найнятими ним особами.

Аналізуючи характер виконаних ОСОБА_1 робіт, їх тривалість та мету, суд дійшов правильного висновку, що відносини між позивачем є цивільно-правовими, а не трудовими.

Встановивши такі обставини, суд першої інстанції підставно відмовив у вимогах про встановлення юридичного факту перебування позивача у трудових відносинах з ТОВ «Надія» та стягнення заборгованості із заробітної плати.

Відповідно до ст. 24 КЗпП України у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу.

Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи.

Як роз'яснено у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядження чи з відома власника або уповноваженого ним органу.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів в силу вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України на підтвердження того, що сторони перебували у трудових в відносинах і що між сторонами існували цивільно-правові відносини, які випливали з договору підряду, оскільки позивач не був у трудових відносинах з ТОВ «Надія».

Апелянт посилається на норми Загальних умов укладення та виконання договорів підряду в капітальному будівництві, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 668 від 01 серпня 2005 року, пунктами 66-68 яких передбачено залучення підрядником до виконання робіт робочої сили.

Проте у справі не доведено, що позивач та треті особи залучалися до виконання робіт саме на підставі указаного нормативного акту, і що між сторонами існували трудові відносини.

Таким, що не ґрунтуються на наявних у справі доказах твердження апелянта про те, що організацією робіт, які виконував позивач та треті особи, й контроль за їх виконанням займався заступник директора ТОВ «Надія» Білик В.К.

Такими, що не заслуговують на увагу є твердження апелянта про неповне дослідження та оцінку доказів.

Це спростовується змістом мотивувальної частини рішення.

Можлива участь окремих посадових осіб ТОВ «Надія» у контролі за виконання робіт не є доказом наявності трудових відносин між позивачем та відповідачем, оскільки такий контроль має здійснюватися і у випадку наявності між сторонами цивільно-правових відносин, як це мало місце у спірному випадку.

Апелянт посилається на помилковість висновку суду першої інстанції про те, що позивач діяв як субпідрядник, тоді як у нього не було спеціального дозволу на виконання робіт для здійснення будівельної діяльності.

Проте відсутність у позивача спеціального дозволу на виконання певних робіт, недотримання форми договору, умов виконання робіт, не свідчить про відсутність між сторонами саме цивільно-правових, а не трудових відносин.

Позивач посилався на те, що 22 березня 2010 року слідчим відділом ПМ ДПА в Чернівецькій області директору ТОВ «Надія» Бічеру В. Г. було пред'явлено обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ст. 212 ч.1 КК України, в тому числі у зв'язку із тим, що в грудні 2008 року останній уклав фіктивний договір з ТОВ «Реалстрой» (м. Луганськ) про проведення реконструкції системи водовідведення з поглибленням русел існуючих водостоків в районі консервного заводу в м. Новоселиця, хоча фактично дані роботи проводились штатними працівниками товариства та фізичними особами, з якими не укладені відповідні трудові угоди, внаслідок чого незаконно сформував податковий кредит, що призвело до несплати до бюджету податків.

Постановою Глибоцького районного суду Чернівецької області від 15 квітня 2010 року Бічер В. Г. був звільнений від кримінальної відповідальності за ст. 212 ч.1 КК України внаслідок зміни обстановки у зв'язку із сплатою податків та відшкодування державі завданої шкоди.

Зазначені документи не є доказом наявності між сторонами трудових відносин.

Апелянт посилається на неврахування судом обставин проведення розрахунку ТОВ «Надія» з ним, наявності розписки від 12 квітня 2012 року (а.с.18).

Проте зміст указаної розписки не свідчить, що вона стосується оплати праці позивача, виконаної за трудовим договором, а особа, що зазначена у розписці як така, що передала кошти, не є уповноваженою особою відповідача на проведення виплат за трудовим договором.

Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції не допитав свідка ОСОБА_8, який працював прокурором й був причетний до розслідування зловживань з боку керівника ТОВ «Надія».

Проте указана особа не є очевидцем виникнення та існування відносин між позивачем на відповідачем з приводу виконання робіт з водовідведення в районі консервного цеху м. Новоселиця, апелянтом відкликано клопотання про допит указаного свідка в суді апеляційної інстанції.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено на підставі повно з'ясованих обставин справи, з додержанням норм матеріального та процесуального права, є по суті правильним. А доводи апеляційної скарги не дають підстав для його скасування.

На підставі наведеного та керуючись п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. 308 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 30 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий В. В. Яремко

Судді: О. О. Одинак

І. Б. Перепелюк