Провадження № 2/325/27/2017
Справа № 325/1387/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2017 року Приазовський районний суд Запорізької області у складі головуючого судді Пантилус О.П., при секретарі Орманджи Ф.К., за участю представника позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт.Приазовське Запорізької області цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства Державний ощадний банк України до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором;

ВСТАНОВИВ:

позивач - публічне акціонерне товариство (далі ПАТ) Державний ощадний банк України просив, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог, стягнути з відповідача ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором у сумі 22882,67 доларів США, з яких: 14940,81 доларів США - заборгованість за кредитом, 3213,32 доларів США - заборгованість зі сплати відсотків, 351,86 доларів США - пеня за прострочення відсотків, 2111,99 доларів США - пеня за прострочення кредиту, 416,05 доларів США - 3 % річних від простроченої суми відсотків по кредиту, 1848,64 доларів США - 3 % річних від простроченої суми кредиту і судовий збір в розмірі 3654,00 гривень.

Позов обґрунтований тим, що 07 травня 2007 року між сторонами укладено кредитний договір № 506, відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 57425 доларів США зі сплатою 12 % річних та строком погашення до 07 травня 2014 року. Разом з тим, додатковим договором до кредитного договору процентна ставка була збільшена до 13 % річних. Відповідач свої кредитні зобов'язання належним чином не виконує, у зв'язку з чим станом на 01 липня 2015 року виникла зазначена вище заборгованість.

Рішенням Приазовського районного суду Запорізької області від 14 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 23 березня 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 жовтня 2016 року рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 14 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 23 березня 2016 року скасовано в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості зі сплати відсотків, пені та 3% річних. В цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. У решті рішення судів першої та апеляційної інстанції залишені без змін.

Тобто, в частині відмови в задоволенні позову про стягнення з відповідача на користь банку заборгованості за кредитом в розмірі 14940,81 доларів США рішення судів залишені без змін і позовні вимоги в цій частині не є предметом розгляду в даному судовому засіданні.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги, викладені в заяві від 13.07.2015 року, підтримав у повному обсязі, в тому числі, не зважаючи на вищенаведену ухвалу касаційного суду, підтримує вимоги щодо стягнення заборгованості за кредитом в розмірі 14940,81 дол.США з підстав зазначених в позові.

Відповідач ОСОБА_2 заперечує проти позову. В обґрунтування заперечень навів про наступне. Він не заперечує про укладення 07 травня року між ним та банком кредитного договору і отримання ним кредиту в сумі доларів США з терміном остаточного погашення не пізніше 07.05.2014 року (п.1.2. договору). Виходячи з п.п..2, 8.1. договору та положень ч.2 ст.252 ЦК України терміном дії договору є травня року, тобто кінцева календарна дата виконання позичальником зобовязання, взятого за договором. У звязку з невиконанням зобовязань за кредитним договором, у році банк звернувся до Приазовського районного суду Запорізької області з позовом про стягнення з нього заборгованості станом на .02.2010 року. За результатами розгляду справи № -45/2010 29.03.2010 року позовні вимоги судом задоволені у повному обсязі та з нього стягнута заборгованість на загальну суму ,58 грн., яка виникла станом на лютого року і складалася з тіла кредиту - ,27 грн., відсотків ,03 грн., пені за несвоєчасне повернення відсотків ,74 грн. та пені за несвоєчасне повернення кредиту ,54 грн. Виходячи з цих обставин та положень норм ч.2 ст.651, частин 1 і 3 ст.653 ЦК України, рішення суду про задоволення позовних вимог банку та стягнення вказаного позивачем боргу є зміною зобов'язання щодо предмета та строку виконання зобов'язання. У постановах Верховного Суду України № 6-352цс15 від .09.2015 року, № 6-933цс15 від .09.2015 рокута № 6-1077цс15 від .09.2015 року висловлена така ж правова позиція, де суд зазначив, що предявивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за його користування та пені, кредитор відповідно до частини другої статті ЦК України змінив строк виконання основного зобовязання. У зв'язку з цим строк виконання основного зобовязання за кредитним договором був змінений банком і перебіг позовної давності за основним зобовязанням почався, відповідно до частин 1, 5 ст.261 ЦК України, з дня, наступного за днем набрання чинності рішенням суду про задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості, тобто з квітня року. Відповідно, днем спливу строку позовної давності за основною вимогою є квітня року. Згідно ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). За своєю природою вимоги щодо стягнення заборгованості за відсотками та пені є додатковими щодо вимоги про стягнення боргу за кредитом, оскільки пеня та відсотки розраховуються саме з суми основного зобовязання. Позовна давність щодо вимог про стягнення боргу за відсотками та пені спливла, як і за основним зобовязанням - квітня року. Верховний Суд України при розгляді справи № 6-126цс13 в постанові від .11.2013 року, зазначив, що кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Аналогічна позиція щодо застосування позовної давності до вимог про стягнення боргу за кредитом, відсотками та пені висловлена Верховним Судом України у постановах № 6-698цс15 від 10.06.2015р., № 6-757цс15 від .07.2015 року, № 6-1295цс15 від 07.10.2015р., № 6-154цс15 від .09.2015р. Відповідно до ч.4 ст.338 ЦПК України суд при новому розгляді справи повинен прийняти до уваги висновки і мотиви, з яких касаційним судом скасоване попереднє рішення у цій справі. При скасуванні рішення від 14.12.2015 року суд касаційної інстанції зробив два висновки: 1) позивачу обґрунтовано відмовлено в задоволенні позовних вимог в частині стягнення основного боргу (тіла кредиту), оскільки цей борг вже стягнутий за попереднім судовим рішенням; 2) оскільки ОСОБА_2 станом на час звернення до суду з даним позовом не виконав кредитні зобов'язання у повному обсязі, то вимоги банку щодо сплати відсотків, пені та 3 % річних є обґрунтованими та підлягають стягненню з урахуванням умов договору та вимог ЦК України, зокрема глави 19 цього Кодексу. Другий висновок касаційним судом зроблений з огляду на єдину обставину невиконання зобов'язання на час звернення позивача до суду і на підставі наявних у справі доказів постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження та постанови начальника ВДВС про скасування цієї постанови, а також постанови державного виконавця про відновлення виконавчого провадження. Однак, тепер встановлено, що постанова начальника ВДВС про скасування постанови про закінчення виконавчого провадження ухвалою Приазовського районного суду Запорізької області від 28.01.2016 року, після винесення рішення судом першої інстанції у цій справі від 14.12.2015 року, скасована. Крім того, позивач надає суду суперечливі та завідомо неправдиві відомості про заборгованість. Відповідно до останнього наданого банком розрахунку березня року в рахунок сплати заборгованості за виконавчим документом та кредитним договором було сплачено три грошових суми: ,79 доларів США на погашення тіла кредиту, ,83 доларів США на погашення тіла кредиту та ,58 доларів США на погашення відсотків. Загальна сума сплати начебто становить ,20 доларів США та сплата всіх сум начебто підтверджується відповідними касовими ордерами, які суду не надані. За розрахунком, який банком наданий йому .04.2011 року (лист № /805), 29 березня 010 року в рахунок сплати заборгованості за виконавчим документом та кредитним договором було сплачено три грошових суми: ,79 доларів США на погашення тіла кредиту, ,83 доларів США на погашення тіла кредиту та ,67 доларів США на погашення відсотків. Загальна сума сплати при цьому начебто становить тільки ,29 доларів США та сплата всіх сум також начебто підтверджується відповідними касовими ордерами. Фактично ж ним березня року в рахунок погашення кредиту за судовим рішенням (саме таке призначення платежів зазначене у платіжних документах, оскільки виконавчий документ ще не був навіть виданий) добровільно було сплачено банку: ,00 доларів США за заявою на переказ готівки № 367901_001; ,00 доларів США за заявою на переказ готівки № 367903_001; ,00 доларів США за заявою на переказ готівки №_ 001 та ,00 доларів США за заявою про переказ готівки № _001. Тобто, фактична загальна сума сплати становить ,00 доларів США, вона була сплачена чотирма, а не трьома частинами, і це підтверджується відповідними платіжними документами. Розрахунки здійснені банком без урахування фактично сплачених сум, зміни валюти зобовязання внаслідок ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості. Крім того, розрахунки містять різні відомості щодо сплати частини суми боргу .03.2010 року та подальших розрахунків суми заборгованості з урахуванням цієї суми.

Таким чином, відповідач вважає, що банк змінив строк та предмет зобов'язання, згідно рішення суду від 29.03.2010р., яке набрало законної сили 09.04.2010р., та ця дата і є новим строком виконання зобов'язання, яке судом визначене в гривні. Банком надані суперечливі розрахунки, які не підтверджені платіжними документами. А також, кредит ним повністю погашений у сумі, яка стягнута, що підтверджується ухвалою Приазовського районного суду від 28.01.2016р. у справі № 4-с/325/1/2016. Вимоги про стягнення відсотків, пені і 3% заявлені з пропущеним строком позовної давності, що є підставою для відмови в їх задоволенні.

На заперечення відповідача представник позивача ОСОБА_1 додатково пояснив, що позивач не заперечує зміну строків виконання зобов'язання за кредитним договором, шляхом подання позову про дострокове повернення кредиту у зв'язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов'язань, відповідно до п.3.2.3. кредитного договору. За позовом банку 29.03.2010р. Приазовським районним судом Запорізької області ухвалене рішення про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором, яка станом на 22.02.2010 року у гривневому еквіваленті складала 362732,58 грн. Суд при винесенні рішення та зазначаючи в резолютивній його частині суму до стягнення у гривневому еквіваленті керувався п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009р. № 14 Про судове рішення у цивільній справі, в якому зазначено, що при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Але, в мотивувальній частині рішення суд зазначив, що станом на 22.02.2010 року загальна заборгованість складає 45352,91 доларів США. Стягнення заборгованості у гривневому еквіваленті, а не у доларах, не є односторонньою зміною предмету зобов'язання, як вважає відповідач. ОСОБА_2 в період часу з 29.03.2010р. по 25.03.2015р. виконав повністю рішення суду від 22.02.2010 року, що підтверджується постановою про закінчення виконавчого провадження ВП № 204606605 від 25.03.2015р. та ухвалою Приазовського районного суду Запорізької області від від 28.01.2016 року у справі № 325/1164/2015-ц. Але, враховуючи валютні коливання, які відбулися на валютному ринку України протягом вказаного терміну, динаміку платежів з боку відповідача, валютне зобов'язання позичальника за кредитним договором було погашене частково: тіло кредиту сплачене 26704,26 доларів США замість 41645,07 доларів США. Неповернута заборгованість по тілу кредиту складає 14940,81 доларів США. На цей залишок заборгованості за умовами кредитного договору та відповідно до ст.625 ЦК України були нараховані відсотки, пеня та 3% річних. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалась. Згідно ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Виходячи із системного аналізу ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору, правової позиції, наведеної в постанові Верховного Суду України від 23.09.2015 р. у справі № 6-1206цс15, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання. Позивач вважає, що ним не пропущений строк позовної давності, так як він повторно звернувся до суду із вимогами про стягнення кредитної заборгованості 13 липня 2015 року. Оскільки кошти за кредитним договором в належному розмірі не були повернуті, проценти та пеня підлягають стягненню з відповідача у межах строку позовної давності (правова позиція в постанові Верховного Суду України від 02.12.2015 р. у справі № 6-249цс15). Тобто, в межах 3-річного строку позовної давності за позичальником наявна прострочена заборгованість по кредиту 14940,81 доларів США і по відсоткам 3213,32 доларів США. З грудня 2012 року нарахування відсотків по кредиту рішенням кредитного комітету АТ Ощадбанк було зупинено. Враховуючи наявність кредитної заборгованості з основного зобов'язання (по тілу та відсоткам) відповідачу додатково в період з 01.07.2014 року по 01.07.2015 року нараховані: пеня за несвоєчасну сплату кредиту 2111,99 доларів США; пеня за несвоєчасну сплату відсотків по кредиту в період з 01.07.2014 року по 01.07.2015 року 351,86 доларів США; згідно ст.625 ЦК України 3 % річних, виходячи з прострочених сум заборгованості по кредиту та відсоткам (відповідно) 1848,64 і 416,05 доларів США. Вказані дії узгоджуються із висновками, викладеними касаційною інстанцією в ухвалі від 26.10.2016 року по цій справі. Щодо надання позивачем до суду суперечливих та завідомо неправдивих відомостей правильності нарахування відсотків по кредиту позивач посилається на ст.10 ЦПК України щодо обов'язку сторони довести свої заперечення, а також рівності сторін в наданні доказів. Відповідно до п.3.3.9 кредитного договору відповідач має право надати суду свій контррозрахунок із сум погашення кредитної заборгованості, а також здійснити звірку розрахунків з банком з метою усунення розбіжностей. ОСОБА_2 таких дій не здійснив, проводити звірку не бажає, свої розрахунки не надав.

Згідно ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази в справі у їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення розглядаючих вимог позивача, виходячи з наступного.

Із досліджених судом доказів встановлені наступні обставини.

07 травня 2007 року між позивачем та відповідачем укладений кредитний договір №506, відповідно до якого ОСОБА_2 отримав кредит у сумі 57425,00 доларів США з оплатою 12,0% річних, строком погашення до 07.05.2014 р., із здійсненням погашення кредиту за користування ним щомісячно рівними частинами в сумі 684,00 доларів США (з 23.07.2008 року - 687,98 доларів США) та сплати відсотків, шляхом внесення готівки до каси банку або шляхом безготівкових перерахувань, що підтверджується копією кредитного договору. Додатковим договором № 2 від 23.07.2008 року до кредитного договору процентна ставка збільшилась до 13%.

В договорі визначені права та обов'язки сторін в разі порушення умов договору.

Зокрема, відповідно до п.3.2.3. договору, у разі порушення позичальником умов договору банк має право стягнути кредит та суму нарахованих відсотків та інших платежів, що підлягають сплаті. Згідно пунктів 3.3.5., 3.3.6., 4.1.1. позичальник зобов'язався у випадку неналежного виконання взятих на себе зобов'язань по цьому договору на першу вимогу банку сплатити штрафні санкції, як це передбачено у Договорі (пеню в розмірі 0,03 % від суми платежу, за кожний день прострочення, а також достроково повернути кредит з одночасною сплатою відсотків за фактичний час користування кредитними ресурсами, комісійних винагород та/або пені.

Договір, відповідно з його пунктом 8.1. набуває чинності з моменту його підписання та діє до повного виконання сторонами взятих на себе зобов'язань за цим договором.

Обставини про укладення договору, його умови, а також отримання кредитних коштів визнаються сторонами в судовому засіданні і не потребують доказуванню, згідно ч.1 ст.61 ЦПК України.

Отже, між сторонами виникли правовідносини, які врегульовуються ст.ст. 526, 527, 530, 625, 629, 1048-1050, 1054, 1055 ЦК України за якими зобов'язання за договором, у тому числі за договором кредиту, за яким кредитодавець надає кошти, а позичальник зобов'язується їх повернути зі сплатою процентів, є обов'язковими для виконання сторонами, має виконуватися належним чином, із застосуванням відповідальності за порушення позичальником грошового зобов'язання.

Згідно довідки відповідача про суми заборгованості по даному кредитному договору станом на 01.07.2015 року, розмір заборгованості становить 22882,67 доларів США, що у гривневому еквіваленті по курсу НБУ на цю дату (2100,5219 гривень за 100 доларів США) складає 480655,49 гривень. Вказана заборгованість складається із: 14940,81 доларів США - заборгованість за кредитом, 3213,32 доларів США - заборгованість зі сплати відсотків, 351,86 доларів США - пеня за прострочення відсотків, 2111,99 доларів США - пеня за прострочення кредиту, 416,05 доларів США - 3 % річних від простроченої суми відсотків по кредиту, 1848,64 доларів США - 3 % річних від простроченої суми кредиту.

Відповідно до розрахунку суми заборгованості за кредитним договором № 506 від 07.05.2007 року станом на 01.07.2015 рік, звіту щодо розрахунку сум інфляційних втрат та 3 % річних від прострочених сум заборгованості за кредитом з 01.07.2012 року по 01.07.2015 року та розрахунку пені за несвоєчасну сплату відсотків по кредиту загальна сума заборгованості за кредитним договором складає 22882,67 доларів США.

На підтвердження проведених розрахунків позивачем в судовому засіданні 11.01.2017 року надана виписка з рахунка позичальника про рух коштів в період з 23.12.2010 року по 24.03.2015 року.

Відповідач заперечуючи проти повноти проведених зарахувань погашених ним сум та правильності розрахунків суми боргу, надав копію листа Ощадбанка від 11.04.2011 року з додатками, в яких наведені розрахунки заборгованості з тіла кредиту, відсотків і пені. ОСОБА_2 звернув увагу суду на те, що розрахунки відсотків, нарахованих в період з 01.03.2010р. по 31.03.2010р. різняться, а також в розрахунках не повністю враховані суми, які ним погашені 29.03.2010р.

Згідно копій заяв на переказ готівки №№ 367905_001, 367904_001, 367903_001, 367901_001 від 29.03.2010 року відповідачем на виконання рішення суду сплачено: 5000,00 дол. США, 5000,00 дол. США, 5000,00 дол. США і 5529,00 дол. США, а всього 20529 дол. США.

Обставини внесення даних платежів визнаються позивачем, а також встановлені судом при вирішенні справи № 4-с/325/1/2016, що підтверджується ухвалою Приазовського районного суду Запорізької області від 28.01.2016 року і не вимагають додаткового доказування, відповідно до частин 1, 3 статті 61 ЦПК України.

При дослідженні наданих позивачем розрахунків встановлено, що в розрахунку суми заборгованості за кредитом, доданому до позову, вказано, що 29.03.2017 року погашена сума кредиту 16948,62 дол.США. В наступному розрахунку відсотків зазначено, що залишок за кредитом 28.03.2010р. - 41641.70 дол. США, а 29.03.2010р. - 24696,45 дол. США. Тобто, різниця (розмір погашеної суми кредиту) за цим розрахунком складає 16945,25 дол. США, що менше на 3,37 дол. США від суми, вказаної в попередньому розрахунку.

Відповідно з довідкою банку, наданою в судове засідання 06.06.2017 року, 29.03.2010 року позичальником сплачено 20529,00 дол. США, які були розподілені наступним чином: 16948,62 дол. США погашення тіла по кредиту; 602,19 дол. США погашення пені; 26,52 дол.США комісійна винагорода при достроковому погашенні частини кредиту, згідно п.1.8 кредитного договору; а також погашено відсотків в розмірі 2951,67 дол. США, а не 3122,58 дол. США як показано у розрахунку, різниця 170,91 дол. США це зайво помилково нараховані відсотки у грудні 2009 року та списані виправною проводкою 29.03.2010 року.

Встановлені суперечності в розрахунках позивача викликають сумнів їх правильності та дають підстави вважати їх неналежними.

Уточнені розрахунки заборгованості з урахуванням виявлених помилок та рішення Приазовського районного суду від 29.03.2010 року про стягнення заборгованості в гривневому еквіваленті, яке набрало законної сили і повністю виконане відповідачем, суду не надані.

Відтак, суд вважає недоведеним заявлений позивачем розмір відсотків, 3% річних і пені.

Обов'язок доказування своїх вимог і подання доказів на їх підтвердження покладається на позивача, відповідно до ст.60 ЦПК України. Тому, суд не бере до уваги думку представника позивача, що відповідач повинен доводити неправильність розрахунків, надавши свої розрахунки. Крім того, в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 взагалі вважає, що будь яка заборгованість за кредитним договором відсутня.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

В законодавстві визначаються різні поняття як строк дії договору, так і строк (термін) виконання зобов'язання (ст.ст. 530, 631 ЦК України).

Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Як зазначалось вище, сторони встановили як строк дії договору в п.8.1. - до повного виконання сторонами взятих на себе зобов'язань, так і строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів, згідно пунктів 1.2. і 3.3.4., а останнє погашення кредиту здійснити не пізніше 07.05.2014 року.

Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно з ч.3 ст.254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків (ст.611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст.1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч.2 ст. 1050 ЦК України).

Встановлено, що позивач відповідно до пункту 3.2.3. кредитного договору, на підставі ст.1050 ЦК України скористався правом на зміну умов зобов'язання.

У справі № 2-45/10 рішенням Приазовського районного суду Запорізької області від 29.03.2010 року, яке набрало законної сили 09.04.2010р., відповідно до пред'явлених позивачем вимог, з відповідача ОСОБА_2 на користь банку стягнута заборгованість за кредитом в розмірі 362732,58 гривень.

Відповідно до рішення суду, було встановлено, що станом на 22.02.2010 року загальна заборгованість за кредитом складає 45352, 91 доларів США, в тому числі: за тілом кредиту - 41645,07 доларів США, за відсотками - 3205,68 доларів США, з пені за несвоєчасне погашення відсотків - 88,99 доларів США, з пені за несвоєчасне погашення кредиту - 413,17 доларів США.

Про те, що судом 29.03.2010 року стягнута повністю сума за тілом кредиту, також прийшов до висновку і суд касаційної інстанції в ухвалі від 26.10.2016 року, переглядаючи дану справу та залишивши в цій частині рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 14.12.2015 року без змін.

Таким чином, пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до наведених вище норм Закону та умов договору змінив зміст (строки та умови виконання) основного зобов'язання. Строком виконання зобов'язання, згідно з рішенням суду є день, наступний за днем набранням законної сили рішення суду 10.04.2009 року та відповідач повинен був в цей строк повернути всю суму кредиту, а не частинами (внесенням щомісячних платежів), як було передбачено раніше умовами договору.

На підставі викладеного є доречними заперечення відповідача з приводу зміни змісту основного зобов'язання та безпідставними твердження представника позивача щодо необхідності відраховувати строк позовної давності від строку внесення періодичних платежів, як передбачалося раніше в кредитному договорі.

Відповідно до постанови державного виконавця ВДВС Приазовського РУЮ від 25.03.2015 року про закінчення виконавчого провадження ВП № 20460605, виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-45/10, виданого 31.05.2010р. Приазовським районним судом за наведеним вище рішенням від 29.03.2010 року, закінчене у зв'язку зі сплатою заборгованості в повному обсязі.

Постановою начальника відділу ДВС Приазовського РУЮ від 02.06.2015 року постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження скасована, та державним виконавцем в цей же день відновлене виконавче провадження.

Згідно копії ухвали Приазовського районного суду Запорізької області від 28.01.2016 року скарга ОСОБА_2 на рішення начальника відділу державної виконавчої служби Приазовського районного управління юстиції Запорізької області задоволена, постанова останнього від 02.06.2015 року про скасування процесуального документу ВП № 20460605 скасована. Судом у цій справі встановлено, що в період з 29 березня 2010 року по 24 березня 2015 року на рахунок стягувача - ПАТ Державний ощадний банк України на виконання рішення Приазовського районного суду від 29.03.2010 року у цивільній справі №2-45/10 фактично були перераховані грошові кошти загальним розміром 369538,26 гривень, з яких 162794,97 гривень у порядку добровільного виконання судового рішення та 206743,29 гривень в порядку примусового виконання зазначеного рішення у виконавчому провадженні № 20460605; з огляду на те, що станом на 25 березня 2015 року рішення Приазовського районного суду від 29.03.2010 року у цивільній справі № 2-45/10 фактично було виконано в повному обсязі, державний виконавець правомірно виніс 25.03.2015р. постанову ВП № 20460605 про закінчення виконавчого провадження.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Аналіз норм ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

За таких обставин включення для обрахування пені прострочених платежів, які мали місце поза межами позовної давності до основної вимоги, не ґрунтується на вимогах закону.

Такий висновок щодо застосування наведених норм закону (про зміну змісту основного зобов'язання та про порядок нарахування пені у межах строку позовної давності за основною вимогою) викладений, зокрема, в постановах Верховного суду України від 29.10.2014 року у справі № 6-169цс14, від 18.05.2016 року у справі № 6-474цс16 за результатами розгляду справ з підстав, передбачених п.1ч.1ст.355 ЦПК України, який відповідно до ст.360-7 цього Кодексу є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

Виходячи з наведених норм закону та встановлених обставин, враховуючи, що позичальник 10.04.2009 року повинен був сплатити повністю заборгованість за основним зобов'язанням в розмірі визначеному позичальником та зазначеному в рішення суду від 29.03.2010 року, але не сплатив, із цієї дати (10.04.2010р.) позивач довідався про порушення свого права на отримання всієї суми заборгованості і мав право впродовж строків позовної давності (3 роки та 1 рік) звернутися із вимогами про сплату відсотків, 3% та пені.

Тобто, перебіг позовної давності щодо вимог про стягнення відсотків за користування кредитом та 3%, відповідно до ст.625 ЦК, - сплив 10.04.2013 року, а щодо стягнення пені 10.04.2011 року.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається знову (ч.ч.1,3 ст. 264 ЦК України).

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, якщо такі дії добровільно вчинено боржником, або уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

Вказана правова позиція відносно застосування положень статті 264 ЦК України (щодо оцінки доказів, які свідчать про визнання боржником свого боргу або іншого обов'язку) викладена у постановах Верховного Суду України у справі №308/16549/13-ц від 23.11.2016 року, 6-1707цс15 від 02.12.2015 року.

Із ухвали Приазовського районного суду від 28.01.2016 року судом встановлено, що ОСОБА_2 в добровільному порядку 29.03.2010 року на користь банку було перераховано загалом 20529 доларів США, що за курсом НБУ становить 162794,97 гривень. Інша сума - 206743,29 гривень стягнута з боржника в порядку примусового виконання рішення суду від 29.03.2010 року, що не свідчить про визнання боргу позичальником та не перериває перебіг позовної давності, відповідно до наведених норм закону.

Висловлюючи свої заперечення відповідач неодноразово в судовому засіданні наполягав на тому, що він давно сплатив всю заборгованість за кредитом, ще в день винесення Приазовським районним судом рішення від 29.03.2010 року у справі № 2-45/10.

Відповідач ОСОБА_2 в судових засіданнях 24.11.2015 року, 13.03.2017 року і 06.06.2017 року надав суду заперечення проти позову, в яких заявив про сплив позовної давності щодо всіх позовних вимог і просив суд застосувати позовну давність відповідно до ч.4ст.267 ЦК України.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Враховуючи встановлені судом обставини щодо спливу позовної давності про застосування якої заявлено відповідачем, суд відмовляє повністю в задоволенні вимог позивача.

Згідно ст.88 ЦПК України, слід відмовити в присудженні з відповідача на користь позивача судових витрат у зав'язку з відмовою в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 14, 57-60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

відмовити повністю в задоволенні позову публічного акціонерного товариства Державний ощадний банк України до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через Приазовський районний суд шляхом подачі протягом десяти днів з дня його проголошення, апеляційної скарги.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.П. Пантилус