АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 603/360/17Головуючий у 1-й інстанції Іванчук В.М.
Провадження № 22-ц/789/1002/17 Доповідач - Щавурська Н.Б.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 серпня 2017 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Щавурської Н.Б.

суддів - Фащевська Н. Є., Загорський О. О.,

при секретарі - Панькевич Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Монастириського районного суду Тернопільської області від 27 червня 2017 року в справі за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа ОСОБА_2 про встановлення факту режиму окремого проживання,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Монастириського районного суду від 27 червня 2017 року вказану заяву залишено без розгляду та роз'яснено заявнику право на звернення до суду з позовом на загальних підставах.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду, вважаючи її незаконною з підстав неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання, яке ставилось у заяві, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги посилається на позбавлення його передбаченого ст.26 Конституції України права на судовий захист, оскільки зверненню з вищевказаною заявою про встановлення факту режиму окремого проживання передувало пред'явлення до суду аналогічного позову, який, однак, ухвалою Монастириського районного суду від 03.05.2017 року було залишено без руху з наданням позивачу строку для усунення недоліків, а саме, - подання відповідної заяви в порядку окремого провадження. Разом з тим, після того, як ним таку заяву було подано в порядку ст.234 ЦПК України, судом вона була залишена без розгляду з роз'ясненням права на звернення до суду з позовом на загальних підставах.

На думку заявника, суд першої інстанції порушив також вимоги ст.11 ЦПК України, зіславшись у своїй ухвалі на розгляд іншої цивільної справи за участю цих же сторін і тим самим вийшов за межі заявлених у заяві вимог, надавши перевагу твердженням представника заінтересованої особи.

Крім цього, вважає, що судом безпідставно було проігноровано його вимогу про виклик свідків, показання яких мають важливе значення для встановлення дійсних обставин справи.

Звертає увагу й на те, що судом не взято до уваги того факту, що 02 грудня 2014 року за заявою ОСОБА_2 судовим рішенням Першої Інстанції та Інструкції № 4 Арганда дел Рей у м. Махадаонда (Мадрид) Іспанія, зареєстровано розлучення між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 та жодних претензій стосовно майна у судовому засіданні не заявлялося. Таким чином, ОСОБА_2 отримавши у 2013 році документи на право проживання в Королівстві Іспанія, що було можливо при формальному збереженні шлюбу та імітації спільного проживання, при подачі заяви на розлучення, офіційно визнала давно припинені сімейні відносини між ними.

У судове засідання ні сторони, ні їх представники, будучи належним чином повідомленими, не з'явилися, що у відповідності до ч.2 ст.305 ЦПК України не перешкоджає апеляційному розгляду справи у їх відсутності.

Перевіривши законність ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з урахуванням наступного.

Залишаючи позовну заяву без розгляду, суд виходив з того, що з заяви про встановлення даного юридичного факту вбачається спір про право.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, як таким, що відповідає вимогам закону й зроблений на підставі наявних у справі доказів.

Згідно вимог ч.1 ст.234 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

У відповідності до п.5 ч.2 ст. 234 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно з вимогами ч.2 ст.256 ЦПК України, справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, розглядаються в судовому порядку, якщо законом не передбачено іншого порядку їх встановлення, а також при неможливості одержання заінтересованими особами відповідних документів або відновлення загублених чи знищених документів, що посвідчують ці факти.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.1 своєї постанови від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення, встановлення факту не пов'язується із наступним вирішенням спору про право.

У відповідності до ч.4 ст.256 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду. Аналогічні розяснення містяться й у п.3 вищезгаданої Постанови Пленуму, де зазначається що у випадку залишення заяви без розгляду, суд розяснює заінтересованим особам право на звернення з позовом на загальних підставах.

Як вбачається зі змісту заяви ОСОБА_3, встановлення факту окремого проживання з ОСОБА_2, починаючи з жовтня 2008 року і до моменту розлучення 02 грудня 2014 року йому необхідно для розподілу спільного майна подружжя, набутого за вказаний період (абз.5, а.с.4).

Також, судом встановлено, що в провадженні Монастириського районного суду знаходиться цивільна справа № 603/455/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

Встановивши в ході розгляду даної справи, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 існує спір про право на майно, набуте за час шлюбу, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, прийшов до вірного висновку про залишення заяви ОСОБА_1 про встановлення факту режиму окремого проживання без розгляду.

При цьому доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в частині позбавлення його передбаченого ст.26 Конституції України права на судовий захист внаслідок постановленої ухвали з посиланням на те, що зверненню з вищевказаною заявою про встановлення факту режиму окремого проживання передувало пред'явлення до суду аналогічного позову, який ухвалою Монастириського районного суду від 03.05.2017 року було залишено без руху з наданням позивачу строку для усунення недоліків, а саме, - подання відповідної заяви в порядку окремого провадження, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки ні залишення позову без руху з наданням строку для усунення недоліків з передбаченими законом наслідками неусунення таких, ні залишення заяви про встановлення факту без розгляду не позбавляє сторону звернутися до суду з відповідним позовом. Щодо наявних у заявника прав на звернення з позовом було зазначено Монастириським районним судом і в оскаржуваній ухвалі. При цьому, знаходження у провадженні Монастириського районного суду позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя не позбавляє ОСОБА_1, яким заперечується факт набуття окремого майна за час перебування у шлюбі за спільні кошти подружжя, звернутися з зустрічним позовом у цій справі про поділ майна подружжя (за умови, що такий позов заявлено до початку розгляду справи) чи з окремим позовом, заявивши клопотання про обєднання двох позовів в одне провадження (за умови, якщо судовий розгляд справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 вже розпочато). Разом з тим, що стосується предмету такого позову, то ним може бути саме поділ майна подружжя, а не встановлення факту режиму окремого проживання (як помилково вважає заявник), в той час як встановлення такого факту входить до предмету доказування у справі про поділ майна подружжя з метою визнання спірного майна обєктом особистої власності одного з подружжя.

Безпідставними колегія суддів вважає й доводи апеляційної скарги в частині того, що судом проігноровано вимогу заявника про виклик свідків, показання яких мають важливе значення для встановлення дійсних обставин справи, оскільки в звязку з залишенням заяви без розгляду з підстав наявності спору про право жодної необхідності у виклику свідків для ухвалення кінцевого рішення з приводу поданої ОСОБА_1 заяви в суду не було. Разом з тим, заявник не позбавлений заявлення клопотання про виклик свідків для підтвердження певних обставин, що стосуються предмета доказування при зверненні з позовом про поділ майна подружжя.

Аналогічно, не має жодного правового значення для постановленої 27.06.2017 року Монастириським районним судом ухвали про залишення заяви ОСОБА_1 про встановлення факту без розгляду й встановлений судовим рішенням Першої Інстанції та Інструкції № 4 Арганда дел Рей у м.Махадаонда (Мадрид) Іспанія факт визнання колишньою дружиною заявника під час розгляду справи про розірвання шлюбу припинення сімейних відносин між ними. Однак, даний факт підлягає доказуванню при предявленні ОСОБА_1 позову про поділ майна подружжя.

Такими, що не заслуговують на увагу колегії судів є й доводи апеляційної скарги в частині порушення судом першої інстанції вимог ст.11 ЦПК України, що полягає у виході за межі заявлених вимог (так як оскаржувана ухвала містить посилання на розгляд іншої цивільної справи за участю цих же сторін) і наданні переваги твердженням представника заінтересованої особи, оскільки про наявність спору про право на майно, набуте за час перебування у шлюбі з ОСОБА_2, а саме, на автомобіль Mersedes-Benzto 111CDI, 2004 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, стверджує й сам заявник у своїй заяві про встановлення факту, а постановлення судом ухвали відповідно до вимог ч.4 ст.256 ЦПК України, жодним чином не свідчить про надання переваги твердженням представника заінтересованої особи, процесуальна позиція якого повністю узгоджувалася з вимогами закону.

У відповідності до ч.1 ст.312 ЦПК України апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала в даній справі, як така, що ухвалена з додержанням норм матеріального і процесуального права, скасуванню не підлягає.

Керуючись ст.ст.307 ч.2 п.1, 312 ч.1 п.1, 315 ч.ч.1, 2; 317 ч.1, 319 ч.1; 324 ч.1 п.1, 325 ч.1 Цивільного процесуального кодексу України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Ухвалу Монастириського районного суду Тернопільської області від 27 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Н.Б. Щавурська

Судді : О.О. Загорський

ОСОБА_4