Справа №751/4598/17
Провадження №2/751/1247/17
Рішення

Іменем України

23 серпня 2017 року м. Чернігів

Н о в о з а в о д с ь к и й р а й о н н и й с у д м і с т а Ч е р н і г о в а

в складі: головуючого - судді Косач І. А.

при секретарі Летяга М. О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним, -

Встановив:

24.07.17. позивачка звернулися до суду з позовом до ПАТ «Ідея Банк» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним, мотивуючи свої вимоги наступним.

09.02.16. позивачка та відповідач уклали кредитний договір № Р23.230.71696. Відповідно до його умов, банк надав позичальнику кредит на поточні потреби в сумі 6000,00 грн. включаючи витрата на страховий платіж, а позичальник зобов'язувався повернути кредит разом з процентними платежами. Строк дії договору - 36 місяців. Кінцевий термін повернення кредиту встановлено - 09.022019 року включно. За користування кредитом встановлена процентна ставка у розмірі 20,00 % річних від залишкової суми кредиту.

Позивачка зазначає, що відповідач порушив норми, які встановлені ч. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», оскільки не ознайомив її з умовами кредитування належним чином, оформлення кредиту проводилось без тривалої затрати часу, після чого позивачка отримала кредитний договір з додатками до нього, які неможливо було прочитати через дрібний шрифт, однак підписала договір, сподіваючись на добросовісність працівника банк, однак скориставшись необізнаністю позивачки представник банку не надав їй повної, всебічної, об'єктивної та достовірної інформації про умови кредиту перед та під час його укладення.

ОСОБА_1, посилаючись на ЗУ «Про захист прав споживачів» та Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, зазначає що відповідач порушив її права як споживача, оскільки всупереч п. 2.5. вказаних вище Правил не надав довідку чи повідомлення, як окремого документа з передбаченою законом інформацією, а отже ввів позивачку в оману. Крім того зазначає, що вона не тільки не мала часу адекватно прочитати кредитний договір, а й оцінити ризики, оскільки текст договору був дуже дрібним.

Отже, недотримання та невиконання відповідачем імперативних вимог ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» є підставою для визнання кредитного договору недійсним згідно ст. 215 ЦК України.

Крім того позивачка вказує на порушення з боку відповідача ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», оскільки встановлення у кредитному договорі сплати щомісячної плати за кредитне обслуговування, яка є послугою, що супроводжує кредит, як компенсація супутніх послуг банку, за рахунок позивача, оскільки банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які той здійснює на власну користь.

Одночасно позивачка зазначає, що відповідачем порушено припис п. 14 ч. 1 ст. 6 ЗУ «Про третейські суди», оскільки на момент укладення договору законом передбачалось, що третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі послуг банку (кредитної спілки). Однак, всупереч даній вимозі між сторонами укладалось третейське застереження, а тому ця умова кредитного договору є порушенням ч. 1 ст. 203 ЦК України щодо змісті правочину, а також з підстав, передбачених ч. 1 ст. 215 ЦК України, вказаний пункт є недійсним.

ОСОБА_1 в позові вказує, що ПАТ «Ідея Банк» при укладанні з нею кредитного договору порушив ст. 55 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» та ст.ст. 11, 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», оскільки визначив, що в разі не укладення нею Договору страхування життя, кредит вона не отримає, тобто дана умова кредитного договору щодо послуг страхування із нав'язаною відповідачем страховою компанією є несправедливими, оскільки позивачка не отримувала від відповідача коштів для оплати такої страховки. Крім того, оскільки страхування в спірних правовідносинах є добровільним, тому відповідач не мав права жодним чином нав'язувати такі послуги та включати їх до кредитного договору, а отже п. 1.7. Кредитного договору є недійсним.

Просила визнати недійсним кредитний договір № Р23.230.71696 від 09.02.2016 р.

Позивачка та її представник в судове засідання не з'явились, про день та час слухання справи повідомлені належним чином (а.с.36,38). В тексті позовної заяви зазначено, що просять позов розглядати без участі позивача та його представника (а.с.6).

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про день та час слухання справи повідомлений належним чином (а.с.37). До суду надали письмові заперечення, згідно яких просять відмовити у задоволенні позову ТОВ «ФГ-Олімп» в особі ОСОБА_2, поданого в інтересах ОСОБА_1 до ПАТ «Ідея Банк» про визнання недійсним кредитного договору Р23.230.71696 від 09 лютого 2016 року (а.с.39-40).

Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про день та час слухання справи повідомлений належним чином (а.с.35). До суду надали заперечення проти позовної заяви, відповідно до яких просить відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в повному обсязі (а.с.27-29); крім того надали заяву, згідно якої просять розглядати цивільну справу № 751/4598/17 без участі представника як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог про предмет спору (а.с.51).

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним, підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Як вбачається з матеріалів справи, 09 лютого 2016 року між Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № Р23.230.71696 (а.с.9).

Згідно п. 1.1. Кредитного договору визначено, що банк надає позичальнику кредит на поточні потреби в сумі 6000 гривень, включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявності), а позичальник зобов'язується одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості) і комісіями згідно умовами цього договору.

Відповідно до п. 1.2. Кредитного договору визначено, що банк надає кредит у день підписання даного Договору строком на 36 місяців. Датою видачі кредиту, є дата списання коштів з позичкового рахунку для зарахування на банківський поточний рахунок.

Пунктом 1.3. даного договору передбачено, що за користування Кредитом Позичальник сплачує проценти в розмірі 20,0000 % річних від залишкової суми кредиту.

Згідно п. 1.4. Кредитного договору визначено, що за обслуговування кредиту Банком Позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в розмірі 2,1000 % від поточної суми кредиту.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Стаття 629 визначає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до п. 7, 8 постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 № 9, правочин може бути визнано недійсним лише з підстав, визначених законом.

За правилами ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника процесу має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчинюється батьками не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частинами 1 та 3 статті 215 ЦК України передбачено, що підставою для недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами 1-3, 5,6 ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про всі кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на валюто-обмінні операції, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Згідно ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги).

Відповідно до п. 5.1. Кредитного договору визначено, що Позичальник заявляє та гарантує, що уся інформація, відомості та документи, які повідомлені та надані ним Банку з метою одержання кредиту, є достовірними і відповідають дійсності; кредит одержується ним на поточні потреби та не пов'язаний із підприємницькою діяльністю; Банк перед укладенням кредитного договору повідомив йому в належній формі, в повному обсязі інформацію, передбачену ч. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», зазначена інформація йому відома та зрозуміла, з вказаним Законом він ознайомлений; Банк надав йому інформацію передбачену ч. 2 ст. 12 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг"; він ознайомився з тарифами Банку і згоден з ними; належний йому примірник оригіналу даного Договору йому було вручено Банком при підписанні даного Договору; умови даного Договору він вважає справедливими і такими, що відповідають його інтересам, а також надає свою згоду на збір, зберігання, використання та поширення через бюро кредитних історій інформації про нього, а також третім особам, у випадку невиконання Позичальником взятих на себе зобов'язань.

Згідно п. 5.5. Кредитного договору визначено, що згідно постанови НБУ № 168 від 10.05.2007 року реальна процентна ставка складає 106,2000 %. Абсолютне значення подорожчання кредиту складає 6604,4600 гривень. Вказані показники діють за умови своєчасного погашення Позичальником грошових зобов'язань відповідно до п. 2.1. цього Договору.

Отже, посилання позивачки на те, що при укладенні кредитного договору відповідач порушив її право на отримання достовірної інформації є безпідставними, оскільки ОСОБА_1 підтвердила факт ознайомлення з умовами кредитування, що підтвердила особистим підписом в кредитному договорі, жодних зауважень з її боку в момент його підписання не було. Крім того, в матеріалах справи міститься заява на видачу кредиту та довідка-повідомлення, де зазначена вся необхідна інформація щодо кредитного договору, яка була надано до моменту його підписання позивачкою ОСОБА_1 (а.с.41).

Крім того, згідно з п. 1.4 Кредитного договору вбачається, що за обслуговування кредиту Банком Позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в розмірі 2,1000 % від поточної суми кредиту.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Відповідно до положень вказаної статті, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

У частині третій ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначений перелік несправедливих умов договору, зокрема, встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору.

Частиною 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні, стосовно споживача, правила зміни відсоткової ставки.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів, які дають підстави вважати, що п. 14.4 кредитного договору, укладений між сторонами, є несправедливим до неї, оскільки при підписанні даного договору ОСОБА_1 ознайомилась та погодилась з його умовами, а тому твердження позивача з даного приводу судом розцінюються як спосіб ухилення від виконання зобов'язань за ним. Крім того, плата за обслуговування кредитної заборгованості чітко прописана в договорі, її розмір визначено відповідною процентною ставкою, з чим позивачка погодилась та шляхом підписання договору зобов'язувалась сплачувати.

В п. 5.4. Кредитного договору № Р23.230.71696 від 09 лютого 2016 року, укладеного між сторонами, викладено третейське застереження, відповідно до якого всі вимоги, які виникають при виконанні даного договору або у зв'язку з ним, або випливають з нього та становлять предмет спору, підлягають розгляду у постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків, згідно з регламентом третейського суду, який є невід'ємною частиною даної третейської угоди. Умови договору, які містять відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, є складовими частинами даної третейської угоди. Місце і дата укладення третейської угоди відповідають місцю і даті укладення договору. Позичальник підписанням цього договору засвідчує, що він ознайомлений з регламентом вищевказаного третейського суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про третейські суди», юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

Спір може бути переданий на розгляд Третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам Закону України «Про третейські суди».

Частиною 1 ст. 12 цього Закону визначено, що третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди.

Статтею 6 Закону України «Про третейські суди» визначено категорії справ, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, розгляд яких третейськими судами заборонений.

Законом України «Про внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» частину першу статті 6 Закону України «Про третейські суди» доповнено пунктом 14, згідно якого третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Зазначений Закон набрав чинності 12 березня 2011 року.

Отже, на час укладання Кредитного договору № Р23.230.71696 від 09 лютого 2016 року, Закон України «Про третейські суди» містив заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), а тому третейське застереження, яке вказане в п. 5.4. кредитного договору, було укладено в порушення вимог пункту 14 частини 1 статті 6 Закону України «Про третейські суди», що є підставою для визнання кредитного договору в цій частині недійсним.

Така правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду України від 20.05.2015р. у справі № 6-64цс15, яка у відповідності до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, та для всіх судів України.

Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

У відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 217 ЦПК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

За таких обставин, суд вважає, що вимоги позивача в даній частині є обґрунтованими та доведеними, а тому необхідним є визнати недійсним пункт 5.4. Кредитного договору № Р23.230.71696 від 09 лютого 2016 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» та ОСОБА_1.

Відповідно до 1.7. Кредитного договору визначено, що позичальник надає свою згоду на укладення за рахунок Позичальника як Страхувальника (застрахованої особи) договору добровільного страхування життя. Цим Договором Позичальник доручає та дає розпорядження Банку: переказати в безготівковій формі кредитні кошти страховику в частині суми страхового платежу, належного Страховику через транзитний рахунок Банку. Позичальник погоджується на страхування майнових інтересів, що не суперечить чинному законодавству України, пов'язані з життям застрахованої особи згідно даного договору. Вигодонабувачем виступає Банк. Детальна інформація щодо страхування міститься у заяві страхувальника на страхування, яка долучається до даного договору.

09.02.16. між ПрАТ «Страхова компанія «ТАС» від імені якого діє ПАТПАТ «Ідея Банк» на підставі доручення № 20140306 від 06.03.2014 року, та ОСОБА_1 укладено договір страхування життя № Р23.230.71696 (а.с.10). Згідно п. 3 Даного договору вбачається, що страховими випадками є: смерть застрахованої особи, яка настала під час дії Договору страхування та смерть Застрахованої особи внаслідок нещасного випадку, що відбувся під час дії Договору страхування. Пунктом 3.4. даного договору визначено, що страховий платіж у розмірі 1021,5800 грн. повинен бути сплачений до 9.2.2016 р.

З матеріалів справи вбачається, що спірний Договір страхування життя № Р23.230.71696 від 09.02.16. підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконала його умови.

Перевіривши та з'ясувавши всі необхідні обставини справи та оцінюючи усі наявні докази по справі, досліджені в судовому засіданні в їх сукупності, приймаючи до уваги вищевикладене, суд вважає, що позивачем не зазначено законних підстав та не доведено обставини на обґрунтування своїх позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 11, 57-61, 88, 208, 209, 213-215 ЦПК України, ст.ст. 203, 215, 216, 217, 236 1054 ЦК України, Законом України «Про захист прав споживачів, суд

Вирішив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним - задовольнити частково.

Визнати недійсним пункт 5.4. Кредитного договору № Р23.230.71696 від 09 лютого 2016 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» та ОСОБА_1.

В решті позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Чернігівської області через Новозаводський районний суд міста Чернігова, шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя І. А. Косач