АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції Шум Л.М.
№22-ц/796/8814/2017 Доповідач Кравець В.А.
Справа №754/5388/15-ц
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 серпня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Кравець В.А.,

суддів: Махлай Л.Д., Гаращенка Д.Р.

за участю секретаря Дуки В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 31 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеною позовною заявою, в якій просив стягнути з ОСОБА_2 борг за договором позики у розмірі 49 530 грн. та з ОСОБА_3 борг за договором у розмірі 3 тис. грн.

Свої вимоги мотивував тим, що 31.05.2016 p. між відповідачами фактично був укладений договір позики, відповідно до якого, відповідач ОСОБА_3 передала відповідачу ОСОБА_2 у борг грошові кошти в розмірі 52 340 грн. строком до 01 вересня 2016 p., шо підтверджується відповідною письмовою розпискою, складеною останнім.

01.07.2016 р. між ним та ОСОБА_3 був укладений договір відступлення права вимоги, відповідно до умов якого остання передала позивачу право вимоги до відповідача ОСОБА_2 щодо боргу на суму 52 340 грн.

Позивач, як новий кредитор, 14.09.2016 р. направив на адресу відповідача ОСОБА_2 письмову претензію з вимогою про повернення суми позики в розмірі 52 340 грн., проте, до теперішнього часу відповідачем ОСОБА_2 кошти не повернуті.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 31 травня 2017 року у задоволенні позову - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення позову, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, не з'ясувавши дійсні обставини спору.

Вказує, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку і навпаки, наявність оригіналу розписки у кредитора вказує на невиконання боржником свого обов'язку повернути борг.

Крім того, фактичні обставини справи у своїй сукупності переконливо доводять, що ОСОБА_2 взяв в борг 52400 гривень у ОСОБА_3, з яких лише 3000 гривень повернув їй, залишивши оригінал своєї розписки у кредитора. За таких обставин, керуючись принципами справедливості і законності вважає, що слід визнати достатніми доказами у справі для постановлення судового рішення про стягнення боргу у повному обсязі.

Представник позивача ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з вищевказаних підстав.

Представник відповідача ОСОБА_2 проти апеляційної скарги заперечував та просив рішення суду у справі залишити без зміни.

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із невстановленості та всупереч ст. 60 ЦПК України недоведеності факту грошових зобов'язань ОСОБА_2 перед ОСОБА_3 та позивачем ОСОБА_1, як новим кредитором, відповідно до Договору про відступлення права вимоги від 01.07.2016 p.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст.303 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що відповідно з наданої позивачем копії розписки від 31.05.2016 р. відповідач ОСОБА_2 зобов'язався до 01.09.2016 р. повернути кошти в розмірі 52 340 грн. (а.с. 6).

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 2 ст. 1049 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Тобто, на підтвердження договору позики може бути представлена розписка. Але це має бути боргова розписка, яка є документом, що підтверджує як отримання у борг грошових коштів так і умови, на яких ці кошти надаються і коли мають бути повернуті, тобто умови договору.

Однак, сам факт існування розписки не свідчить про факт укладення договору позики.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

У разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа , на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс13., №6-79цс14 від 02.07.2014 року.

Із тексту розписки, що міститься в матеріалах справи , вбачається лише те, що ОСОБА_2 зобов'язується повернути 52 тис. 340 грн. до 01.09.2016 року, що не є доказом того, що ці грошові кошти були отримані від ОСОБА_3 і що саме ОСОБА_2 є боржником за вказаним договором перед ОСОБА_3

Отже, суд вірного висновку дійшов щодо недоведеності факту грошових зобов'язань ОСОБА_2 перед ОСОБА_3 та позивачем ОСОБА_1, як новим кредитором, відповідно до Договору про відступлення права вимоги від 01.07.2016 p.

Відсутні в апеляційній скарзі доводи, які б давали підстави до скасування рішення суду, оскільки при розгляді справи у апеляційному суді скаржник не надав будь - яких переконливих доказів на спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об'єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.218, 303,304,307,308, 313-315,317 ЦПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 31 травня 2017 року в справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий

Судді