233 № 233/3652/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2017 року Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області у складі: головуючого судді Каліуш О. В., за участі секретаря Франчук А.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Костянтинівка цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа Костянтинівський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області про встановлення факту народження дитини,

В С Т А Н О В И В:

Звернувшись до суду з заявою, ОСОБА_1 просить встановить факт народження 21 липня 2017 року у м. Донецьк Донецької області ОСОБА_2, посилаючись на те, його дочка ОСОБА_3, яка перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, 21 липня 2017 року у медичному закладі м. Донецька Донецької області народила дитину жіночої статі ОСОБА_2, про що їй було видане медичне свідоцтво про народження.

Отримати свідоцтво про народження у відділі державної реєстрації актів цивільного стану неможливо, оскільки факт народження відбувся на тимчасово окупованій території України, на якій неможливо отримати медичний документ, що може бути прийнято відділом державної реєстрації актів цивільного стану для здійснення реєстрації народження відповідно до статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану».

Заявник ОСОБА_1 у судове засідання не зявився, надавши суду заяву про повне підтримання заявлених вимог та про розгляд справи у його відсутність.

Представник заінтересованої особи Костянтинівського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецької області, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, у судове засідання не зявився.

Дослідивши всі обставини у справі та перевіривши їх доказами, суд вважає, що вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованою постановою ВРУ № 789-ХП від 27.02.1991 року, дитина має бути зареєстрована одразу після народження і з моменту народження має право на імя і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Держави учасниці забезпечують здійснення цих прав згідно з їх національним законодавством та виконання їх зобовязань за відповідними міжнародними документами у цій галузі, зокрема, у випадку, коли б інакше дитина не мала громадянства.

Відповідно до ч.1 ст. 144 СК України батьки зобовязані невідкладно, але не пізніше одного місяця від дня народження дитини, зареєструвати народження дитини в державному органі реєстрації актів цивільного стану.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» - державна реєстрація народження дитини проводиться не пізніше одного місяця з дня її народження (ч.3). Підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоровя документи, що підтверджують факт народження (абз.1 ч.4) та за відсутності документа закладу охорони здоровя або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження (абз.5 ч.4).

У відповідності до ст. 257-1 ЦПК України, заява про встановлення факту народження на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника (ч.1). Справи про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду.

Судом встановлено, що заявником у справі є громадянин України ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується копією паспорту громадянина України серії ВС 786966, виданого 30 січня 2001 року Київським РВ ДМУ УМВС України в Донецькій області (а.с.3-4).

Заявник ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_3, що підтверджується: копією свідоцтва про народження ОСОБА_5 серії VIІІ-НО № 298558 від 10 січня 1990 року (а.с.6); копією свідоцтва про одруження ОСОБА_3 серії 1-НО № 240311 від 05 березня 2011 року (а.с.14).

Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії 1-НО № 240311 від 05 березня 2011 року, 05 березня 2011 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції у м. Донецьку за реєстрований шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, про що в Книзі реєстрації шлюбів 05 березня 2011 року зроблено відповідний актовий запис за № 99 (а.с.14).

За твердженням заявника, 21 липня 2017 року у медичному закладі м. Донецька Донецької області ОСОБА_3 народила дитину жіночої статі ОСОБА_2.

На підтвердження факту народження дитини заявником надані:

- медичне свідоцтво про народження №4 від 21.07.2017 року, видане ЦМКЛ №3 м. Донецька (а.с.15);

- фототаблиця із зображенням матері та дитини (а.с.16);

- копія обмінної картки пологового будинку, полового відділення лікарні. Відомості жіночої консультації про вагітну ОСОБА_3 ( а.с.21-28).

Даючи оцінку допустимості медичному свідоцтву про народження №4 від 21 липня 2017 року, як документу, що виданий установою на тимчасово окупованій території України, суд керується ч.2 ст. 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Крім того, суд враховує норму статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» якою встановлено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Разом з тим, вирішуючи питання щодо оцінки вищезазначеного доказу, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, зокрема «Loizidou v.Turkev», «Cyprus v.Turkev», а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v.the Republik of Moldova and Russia»), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПО наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди маж бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони.

Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать.

Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження дитини для реалізації особистих немайнових та майнових прав заявника ОСОБА_1 суд, як виняток, приймає до уваги медичне свідоцтво про народження №4 від 21.07.2017 року та оцінює його в сукупності з фототаблицею із зображенням матері та дитини, та медичною документацією ОСОБА_3 під час вагітності, та вважає, що заявлені вимоги слід задовольнити, встановивши факт народження 21 липня 2017 року у м. Донецьку Донецької області Україна громадянкою України ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, від громадянина України ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, дитини жіночої статі статі ОСОБА_2, що надасть можливість отримати видане державним органом України свідоцтво про народження дитини.

Керуючись ст.257-1, ст. 259 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Заяву задовольнити, встановити факт народження 21 липня 2017 року у м. Донецьку Донецької області Україна громадянкою України ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженкою ІНФОРМАЦІЯ_5, від громадянина України ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_5, дитини жіночої статі ОСОБА_2.

Встановити строк для ознайомлення сторін з повним рішенням 04 серпня 2017 року, відклавши до цього строку складання повного рішення.

Допустити негайне виконання рішення суду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: О.В. Каліуш