Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №348/914/17

01 серпня 2017 року м. Надвірна

Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області

в складі головуючого- судді - Грещука Р.П.

секретаря - Дмитрук СІ.,

з участю представника позивача- Романишина Д.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні правом власності, шляхом виселення особи без надання іншого житлового помешкання,-

ВСТАНОВИВ:

03.05.2017 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні правом власності, шляхом виселення особи без надання іншого житлового помешкання.

В судовому засіданні представник позивача підтримав її вимоги з підстав, наведених в позовній заяві.

Просить суд постановити рішення, яким усунути перешкоди в користуванні правом власності ОСОБА_1, шляхом виселення відповідача ОСОБА_2 з житлового будинку АДРЕСА_1, який належить позивачу ОСОБА_1 на праві приватної власності без надання іншого житлового помешкання, а також стягнути з відповідача в користь позивача судові витрати.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не прибув. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом заздалегідь та належним чином, про що свідчать поштові повідомлення про вручення повісток. Про причини своєї неявки відповідач суд не повідомив.

Сторони, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про зміну місця свого проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження, судова повістка надсилається по останньому відомому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

За згодою представника позивача, суд прийшов до висновку про ухвалення рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши докази, надані сторонами на виконання вимог ст.60 ЦПК України і які сторони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення позовних вимог та з'ясувавши фактичні обставини справи, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном.

За правилами ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати та укладати інші не заборонені законом угоди.

З пояснень представника позивача та матеріалів справи вбачається, що1997 року ОСОБА_1 зареєструвала шлюб з відповідачем по справі ОСОБА_2 у Парищанській с/раді. В шлюбі в них народилося двоє дітей: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області в 2016 році, шлюб укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано.

В судовому засіданні також встановлено, що 19.06.2012 року на підставі договору дарування позивач отримала в приватну власність домоволодіння АДРЕСА_2 та земельну ділянку на якій розташоване дане домоволодіння площею 0,25га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Договори дарування домоволодіння та земельної ділянки зареєстровані в реєстрі договорів та посвідчені приватним нотаріусом ОСОБА_4, а копії вказаних договорів долучені до матеріалів справи.

Як свідчить довідка про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб Парищенської с/ради від 01.12.2016 року №1176, в домоволодінні АДРЕСА_2, яке належить ОСОБА_1 на праві приватної власності, що розташоване в АДРЕСА_2 прописані: позивач- ОСОБА_1., її колишній чоловік ОСОБА_2- відповідач по справі та сини- ОСОБА_2. та ОСОБА_3

Разом з тим, як перевірено в судовому засіданні, за адресою АДРЕСА_2 дані особи прописані, однак фактично проживають АДРЕСА_3

Наведені обставини підтверджуються актом обстеження матеріально-побутових умов сім'ї, складеним депутатом Парищенської с/ради та засвідченим сільською радою. Також в даному домоволодінні проживає мати позивача-ОСОБА_8

Судом також з'ясовано, що домоволодіння АДРЕСА_3 належить позивачу -ОСОБА_1 на праві приватної власності. Реєстрацію права власності проводило ОКП «Івано-Франківське ОБТІ» 19.12.2011 року, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно та витягом про державну реєстрацію прав. Зі змісту даних документів вбачається, що право власності на дане домоволодіння було зареєстровано на підставі рішення виконавчого комітету Парищенської с/ради від 13.12.2011 року. Згідно пунктів 1 та 2 даного рішення ОСОБА_1 зобов'язано оформити право власності, а ОКП «Івано-Франківське ОБТІ» доручено виготовити свідоцтво про право власності.

Крім того, як видно з письмових матеріалів справи та підтверджено представником позивача, домоволодіння АДРЕСА_3 побудували батьки позивача- ОСОБА_8 та ОСОБА_5 в 1991 році. Будівництво здійснювалось на земельній ділянці площею 0,22га, що була надана сільською радою бабусі позивача- ОСОБА_6, яка згодом на підставі рішення Парищанської с/ради від 14.10.1997 року нею була приватизована. Цільове призначення земельної ділянки - для ведення підсобного господарства та обслуговування будівель. Будівництво житлового будинку батьки позивача здійснювали за згоди ОСОБА_6 Рік побудови житлового будинку та підсобних господарських будівель домоволодіння АДРЕСА_3, підтверджується інформацією, яка міститься в технічному паспорті, що виготовлений за замовленням позивача ОКП «Івано-Франківське ОБТІ» 08.12.2011 року, реєстровий номер 465/2, реєстраційний номер- 35568977.

Вище наведене свідчить, що домоволодіння АДРЕСА_4 і належить позивачу ОСОБА_1 на праві приватної власності не є спільно нажитим майном подружжя, оскільки побудоване її батьками до реєстрації шлюбу між нею та відповідачем.

Наведені обставини не спростовані в судовому засіданні відповідачем -ОСОБА_2

Як пояснив представник позивача, ОСОБА_1 з відповідачем ОСОБА_2 не проживають як сім'я, спільного господарства не ведуть, однак як свідчить акт обстеження матеріально-побутових умов проживання сім'ї відповідач проживає в домоволодінні АДРЕСА_3, що розташоване по АДРЕСА_6 хоча має можливість проживати в будинку побудованому його батьками в АДРЕСА_5

На неодноразові прохання позивача щоб ОСОБА_2 переїхав жити до своїх батьків, він не реагує, оскільки має від житлового будинку ключі, які йому дали батьки.

Як достовірно доведено в судовому засіданні, відповідач постійно чинить позивачу перешкоди в користуванні житлом, оскільки ніде не працює, не надає коштів на утриманням житла, не сплачує комунальні послуги, жодних продуктів харчування не купує. Крім того він веде аморальний спосіб життя, постійно перебуває в стані алкогольного сп'яніння, вчиняє бійки, сварки, нецензурно лається в присутності дітей, чим порушує права позивача, як власника житла. За період грудня 2015 року по січень 2017 року позивач неодноразово зверталась в Надвірнянський ВП та Парищенську с/раду з приводу протиправної поведінки ОСОБА_2

Як видно з матеріалів справи, на підставі її звернень працівниками поліції було встановлено, що ОСОБА_2 в стані алкогольного сп'яніння влаштовує безпідставні сварки, під час яких обзиває позивача нецензурною лексикою та погрожує фізичною розправою, за що неодноразово отримував офіційне попередження, а в 2016 та 2017 роках притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення насильства в сім'ї (ст. 173-2 КУпАП). Окрім того в січні 2017 року головою сільської ради Петриком І.М. проведено роз'яснювальну роботу з ОСОБА_2, що підтверджується копіями висновків та листами Надвірнянського ВП та Парищанської с/ради від 23.01.2017 року №9, які долучені до матеріалів справи.

Однак, неодноразові звернення позивача до правоохоронних органів та сільської ради результату не дали, що стало підставою її звернення з зазначеним позовом до суду.

Статтею 99 ЖК України передбачено, що піднаймачі та тимчасові жильці самостійного права на займане жиле приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання. У разі відмовлення вони підлягають виселенню в судовому порядку. Виселення відбувається без надання іншого жилого приміщення.

Зазначені норми ЖК України узгоджуються із вимогами ст. 818 ЦК України.

Оскільки з досліджених в судовому засіданні доказів достовірно встановлено, що єдиним власником будинку в АДРЕСА_3 є позивач ОСОБА_1, а відповідач по даній справі не надав суду належних та допустимих доказів того, що він є членом сім'ї позивача і має передбачене законом право проживати в спірному будинку, в добровільному порядку не звільнив спірний будинок, суд прийшов до висновку, що відповідача слід виселити з спірного будинку без надання іншого житла.

Відповідно до ст. 321 цього ж Кодексу право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

У відповідності із ст. 157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Виселення без надання іншого помешкання, відповідно до ст. 116 ЖК України, допускається у випадках: протиправної винної поведінки особи, що створює своїми діями неможливість спільного проживання в одній квартирі або цілому будинку; систематичного характеру таких дій; безрезультатності заходів попередження або суспільного впливу і продовження винним негідної поведінки.

Як вбачається з п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», №2 від 12.04. 1985 р. (далі - Постанова від 12.04.1985 року), при розгляді справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК УРСР осіб, що систематично порушують правила суспільного співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або житловому будинку, варто виходити з того, що при антигромадському поводженні, що продовжується, виселення винного може бути й у випадку повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або суспільного впливу не дали позитивних результатів. Доказом застосування мір попередження і громадського впливу можуть служити постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, офіційні застереження, рішення суду або третейського суду про притягнення до відповідальності, протоколи або постанови громадських організацій, трудових колективів, що засудили дії винного. Одні лише факти звернення у відповідні органи зі скаргами на порушення правил суспільного співжиття без застосування до винного заходів впливу цими органами не є підставою для виселення. Виселення без надання іншого житлового помешкання обумовлено ще і безрезультатністю застосованих до винної особи заходів попередження і суспільного впливу.

Як роз'яснив пленум Верховного Суду України у зазначеному вище пункті Постанови від 12.04.1985 р.,такими заходами є, зокрема, міри попередження, застосовувані судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також міри суспільного впливу, прийняті на зборах мешканців будинку або членів ЖБК, трудових колективів та інших громадських організацій за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих указівок щодо можливого виселення).

Згідно ст. 98 ЖК України, тимчасові жильці на вимогу наймача або членів сім'ї, які проживають разом з ним, зобов'язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Таким чином, оцінюючи здобуті в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення позову та усунення перешкод в користуванні правом власності ОСОБА_1, шляхом виселення відповідача- ОСОБА_2. з житлового будинку АДРЕСА_1, який належить ОСОБА_1 на праві приватної власності без надання іншого житлового помешкання.

Також згідно ст.88 ЦПК України з відповідача ОСОБА_2 слід стягнути на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 640 грн. та 1000 грн. за надання правової допомоги.

На підставі наведеного, ст. ст. 391, 317, 319, 391 ЦК України, ст.155, 150, 98 ЖК України, керуючись ст.ст. 213-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 -задоволити.

Усунути перешкоди в користуванні правом власності ОСОБА_1, шляхом виселення ОСОБА_2,ІНФОРМАЦІЯ_4, уродженця та жителя АДРЕСА_7 з житлового будинку АДРЕСА_1, який належить ОСОБА_1 на праві приватної власності без надання іншого житлового помешкання.

Стягнути з ОСОБА_2,ІНФОРМАЦІЯ_4, уродженця та жителя АДРЕСА_7 на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_6 640 грн. сплаченого судового збору та 1000 грн. витрат за надання правової допомоги, всього -1640 грн.00 коп..

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів з дня його проголошення до апеляційного суду Івано-Франківської області через Надвірнянський районний суд.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Суддя Грещук Р.П.

Повний текст рішення виготовлено 04.08.2017 року