У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 червня 2017 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Декаленко В. С. ,

при секретарі - Кравцовій Ю. В.,

розглянувши заяву представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про забезпечення позову, суд,-

В С Т А Н О В И В :

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до суду з вищезазначеною заявою мотивуючи свої вимоги тим, що ОСОБА_1 звернулася до Подільського районного суду м. Києва із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.

Зазначає, що відповідно до ст. 151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити передбачені цим Кодексом заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Посилається на те, що на дату звернення з відповідною позовною заявою ОСОБА_1 стало відомо, що ОСОБА_3 може пошкодити або взагалі продати речі, які знаходяться на різних об'єктах, згідно переліку зазначеного в заяві про забезпечення позову і щодо яких подано позовні вимоги щодо поділу майна.

Звертає увагу суду на те, що ОСОБА_1, має підстави побоюватись, що відповідач може розпорядитись даним майном та відчужити його на користь інших осіб, для ухилення від виконання рішення суду, що в свою чергу ускладнить або навіть зробить неможливим виконання рішення суду. У зв'язку з чим звертається з даною заявою до суду та просить забезпечити позов ОСОБА_1 шляхом накладення арешту на майно згідно переліку вказаного в прохальній частині заяви про забезпечення позову.

Дослідивши в сукупності матеріали справи, суд приходить до висновку, що заява не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено в судовому засіданні, в провадженні Подільського районного суду м. Києва дійсно перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності та поділ спільного майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.

Як вже зазначалося вище, заявник звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову вказує на те, що ОСОБА_1, має підстави побоюватись, що відповідач може розпорядитись майном та відчужити його на користь інших осіб, для ухилення від виконання рішення суду, що в свою чергу ускладнить або навіть зробить неможливим виконання рішення суду.

Так статті 3, 4 ЦПК України визначають, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

За приписами статті 151 ЦПК України, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити передбачені цим Кодексом заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Відповідно до ст. 152 ЦПК України, позов забезпечується зокрема, шляхом накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб.

Верховний Суд України в своїй Постанові Пленуму «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22.12.2006 року, зазначив, що вирішуючи питання щодо застосування певного виду забезпечення позову, суди повинні виходити з того, що наведений у ч. 1 ст. 152 ЦПК перелік видів такого забезпечення не є вичерпним, тому за наявності відповідного клопотання можуть бути застосовані й інші його види, але з урахуванням обмежень, установлених ч. 4 зазначеної статті. Недопустимо забезпечувати позов шляхом зупинення виконання судових рішень, що набрали законної сили.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, яка звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.

Аналізуючи вищезазначені норми цивільно-процесуального закону в сукупності з іншим чинним законодавством України, а також враховуючи роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, можна прийти до висновку, що судом може бути застосований такий вид забезпечення позову як накладення арешту, лише за доведеності заявником ряду обставин, серед яких вирішальною є доведеність належності відповідачу на праві власності певних грошових коштів та конкретно визначеного майна в розумінні статті 190 ЦК України і доведеності того, що зазначені грошові кошти або майно, знаходиться у відповідача або в інших осіб.

Судом же встановлено, що незважаючи на вимоги зазначених норм чинного законодавства України, заявником при зверненні до суду із заявою про забезпечення позову не надано жодного належного та допустимого доказу в підтвердження того, що майно згідно переліку вказаного ним в прохальній частині заяви про забезпечення позову, на яке він просить накласти арешт є власністю відповідача - ОСОБА_3, а також того, що воно (майно) перебуває в нього або інших осіб.

Крім того, заявником не надано до суду належних та допустимих доказів в підтвердження того, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, що є також підставою для відмови в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Враховуючи вищевикладене, встановлені в судовому засіданні обставини, суд приходить до висновку, що вимоги заявника не знайшли свого доведення, є такими, що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, а тому заява задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22.12.2006 року, керуючись ст.ст. 3, 4, 151, 152 ЦПК України,-

У Х В А Л И В :

Відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про забезпечення позову.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду м. Києва.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

СуддяВ. С. Декаленко