АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3428/17 Справа № 209/1692/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Лобарчук О. О. Доповідач - Демченко Е.Л.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Максюта Ж.І.

при секретарі - Синенко Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18 січня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи - Орган опіки та піклування адміністрації Дніпровського району Кам`янської міської ради, Дніпровський районний у місті Кам`янську відділ державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Дніпропетровській області, про позбавлення батьківських прав, -

в с т а н о в и л а:

У травні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав, мотивуючи тим, що з 1995 року вона перебувала з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, від якого вони мають двох дітей - неповнолітню доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та малолітню доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Зазначала, що одразу після народження молодшої доньки ОСОБА_2 покинув родину та у 2015 році звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу, який рішенням Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська від 10 грудня 2015 року було задоволено та розірвано шлюб.

Вказувала, що ОСОБА_2 повністю відсторонився від виконання своїх батьківських обов'язків, його не цікавлять потреби та інтереси дітей, він не надає будь-якої матеріальної допомоги на їх утримання, не цікавиться та не приймає участі у вихованні молодшої доньки, байдуже відноситься до проблем сім'ї та їх вирішення.

Посилаючись на те, що діти знаходяться на її повному утриманні і вихованні, а відповідач нехтує своїми батьківськими правами та не виконує своїх батьківських обов'язків, має значну заборгованість зі сплати аліментів, просила суд ухвалити рішення, яким позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітньої доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18 січня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені. Вирішено питання стосовно судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач ставить питання про скасування рішення та ухвалення нового рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 у повному обсязі, зазначаючи, що рішення постановлене з порушенням норм матеріального й процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1)чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2)чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3)які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4)яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5)чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6)як розподілити між сторонами судові витрати; 7)чи є негайні підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8)чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Однак зазначеним вимогам закону ухвалене у справі рішення суду не відповідає.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю Організації Об'єднаних Націй 20 листопада 1959 року, яка підлягає застосуванню відповідно до ст.9 Конституції України та ст.ст.2,8 ЦПК України, проголошено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_2 з 02 грудня 1995 року перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.10).

Від цього шлюбу сторони мають двох дітей - неповнолітню доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та малолітню доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.10,11).

З березня 2014 року по теперішній час відповідач ОСОБА_2 не проживає разом з ОСОБА_3 та дітьми, що підтверджується актом про непроживання від 01 березня 2014 року, складеного ТОВ «Крона-Сервіс 1» (а.с.16).

Рішенням Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10 грудня 2015 року, яке набрало законної сили, шлюб між сторонами розірвано (а.с.12-13,14-15).

Рішенням Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська від 28 грудня 2015 року, Зміненим рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 липня 2016 року, з ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, в розмірі 1/3 частини всіх видів доходів, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 13 липня 2015 року до досягнення дітьми повноліття (а.с.21-24,117-118).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 грудня 2016 року рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 липня 2016 року залишено без змін (а.с.119-120).

Рішенням Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська від 26 лютого 2016 року з відповідача ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання ОСОБА_3 в твердій грошовій сумі в розмірі 1.500 грн. з подальшою індексацією, починаючи з дня подання позовної заяви, тобто з 13 липня 2015 року, до досягнення ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, трирічного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.19-20).

Згідно з довідки державного виконавця Дніпровського ВДВС Дніпродзержинського МУЮ про заборгованість по виконавчому листу №209/3056, станом на 23 березня 2016 року ОСОБА_2 має заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 62.177 грн.41 коп. (а.с.25).

Згідно з довідки державного виконавця Дніпровського ВДВС Дніпродзержинського МУЮ про заборгованість по виконавчому листу №209/3055, станом на 24 березня 2016 року ОСОБА_2 має заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 12.532 грн.25 коп. (а.с.24).

Дніпродзержинською місцевою прокуратурою внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення, злісного ухилення від сплати аліментів, в діях якого вбачаються ознаки злочину передбаченого ч.1 ст.164 КК України (кримінальне провадження №0000045) (а.с.26).

Згідно висновку органу опіки та піклування адміністрації Дніпровського району Кам'янської міської ради від 07 листопада 2016 року позбавлення батьківських прав ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, у відношенні малолітньої доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, є недоцільним (а.с.81-82).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_2 втратив інтерес до своєї доньки, а тому вважав за доцільне позбавити його батьківських прав та не прийняв до уваги висновок органу опіки та піклування адміністрації Дніпровського району Кам'янської міської ради про недоцільність позбавлення його батьківських прав.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Відповідно до ст.11 Закону України "Про охорону дитинства" сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків.

Так, відповідно до ст.150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; батьки зобов'язані поважати дитину; передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї; забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини; забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.

Положеннями вказаної вище статті визначено основні положення з виховання дітей. Для здійснення цього завдання батьки наділяються батьківськими правами, тобто правом на особисте виховання своїх дітей.

Батьківські права є в той же час і обов'язками батьків з виховання дітей, тому що батьки не тільки володіють правом на виховання дитини, а й мають обов'язок її виховувати. Нездійснення ними своїх прав тягне за собою або повну їх втрату, або тимчасове позбавлення цих прав.

Статтею 164 СК України визначено, що батьки можуть бути позбавлені батьківських прав тільки у випадках: якщо вони не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причин і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.п.15,16 постанови „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" №3 від 30 березня 2007 року, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Згідно ст.165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Відповідно до ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов'язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. Докази, які позивач повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановлює наявність або відсутність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні, - повинні бути виключно належними та допустимими.

Згідно із ст.129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Позивач, як сторона по справі, зобов'язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст.10 ЦПК України.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Положення ст.11 ЦК України визначають, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Нормами ст.58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст.60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст.27,46 ЦПК України).

Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст.27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Предметом доказування у даному спорі є факт втрати позивачем інтересу до своєї дитини та як наслідок цього нехтування наданими йому батьківськими правами та обов'язками.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.1 ст.179 ЦПК України).

За способом утворення докази поділяються на первинні (відомості про факти одержують із першоджерела - з оригіналу документа, від свідка-очевидця і т.п.) і похідні (відомості про факти одержують із джерела, що відтворює інший доказ, - з копії документа).

За відношенням до шуканого факту докази поділяються на прямі (прямо вказують на наявність або відсутність шуканого факту) і непрямі (дозволяють зробити припускаємий висновок про шуканий факт).

Позивачем не надано суду достатньо доказів стосовно викладених у позовній заяві доводів стосовно повної втрати відповідачем інтересу до своєї доньки та як наслідок наявності підстав для позбавлення останнього батьківських прав.

Колегія суддів наголошує на тому, що наявність заборгованості по аліментам не може слугувати підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки виключний перелік підстав позбавлення батьківських прав, визначений ст.164 СК України, та зазначені у цій статті чинники, повинні мати системний та постійний характер, як кожен окремо, так і в сукупності, їх можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Відповідач під час розгляду апеляційної скарги категорично заперечував проти позбавлення його батьківських прав та наполягав на тому, що хоче виконувати свої батьківські обов'язки та допомагати своїй доньці, крім того заборгованість зі сплати аліментів на час розгляду апеляційної скарги відсутня, що не може бути проігноровано колегією суддів (а.с.170,171).

Згідно правил, викладених у ч.6 ст.19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер.

Втім у даному випадку, колегія суддів погоджується з наявним в матеріалах справи висновком органу опіки та піклування адміністрації Дніпровського району Кам'янської міської ради щодо недоцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 та приймає його до уваги, оскільки даний висновок винесений за наявності достатніх правових підстав та на думку колегії суддів цілком вмотивований (а.с.81-82).

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги та скасування заочного рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18 січня 2017 з ухваленням по справі нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3

Керуючись ст.ст.303,307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18 січня 2017 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи - Орган опіки та піклування адміністрації Дніпровського району Кам`янської міської ради, Дніпровський районний у місті Кам`янську відділ державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Дніпропетровській області, про позбавлення батьківських прав відмовити.

Рішення апеляційного суду чинне з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Максюта Ж.І.