Провадження № 2/645/22/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2017 року Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді - Горпинич О.В.

секретар судових засідань - Денісенко О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: Служба у справах дітей по Слобідському району Управління служб у справах дітей Департаменту праці соціальної політики Харківської міської ради, Приватний нотаріус Харківського міського округу Курас Світлана Олександрівна про визнання права власності на 1/3 частину житлового будинку, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2, в особі свого законного представника ОСОБА_5, звернувся 15.12.2014 року до суду із позовом, в остаточно уточненій редакції якого просив визнати право власності на 1/3 частину приватного житлового будинку 1-Д з надвірними спорудами по АДРЕСА_5. В обґрунтування позову посилалися на те, що 15.03.1999 року квартира АДРЕСА_1 була приватизована ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_5 на підставі Свідоцтва про право власності, реєстраційний № 3-99-143686-Ц2. 08.12.2000 року батьки позивача ОСОБА_3, ОСОБА_5, знаходячись у шлюбі, придбали житловий будинок № 1-Д з надвірними спорудами по АДРЕСА_5, договір було оформлено на ім'я відповідача. У 2002 році було вирішено продати квартиру АДРЕСА_2 та з метою отримання дозволу на оформлення договору купівлі - продажу частини приватизованої квартири АДРЕСА_3, від імені неповнолітнього сина - ОСОБА_2 та оформлення на його ім'я договору дарування 1/3 частини приватного будинку АДРЕСА_6, відповідач звернувся з письмовою заявою від 14.03.2002 року до Комінтернівської районної ради м. Харкова. 21.05.2002 року отримано рішення виконавчого комітету Комінтернівської районної ради м. Харкова № 123-4, відповідно до якого надано дозвіл на оформлення договору купівлі - продажу від імені неповнолітнього - ОСОБА_2 та оформлення на його ім'я договору дарування. Згідно цього рішення нотаріальній конторі було дозволено укласти угоду на уточнення ідеальних часток в квартирі АДРЕСА_3 від імені неповнолітнього ОСОБА_2 Також відповідачу надано дозвіл оформити у нотаріальній конторі договір купівлі - продажу частини приватизованої квартири АДРЕСА_3, від імені неповнолітнього ОСОБА_2 та оформити на його ім'я договір дарування 1/3 частини приватного будинку АДРЕСА_6. 27.05.2002 року згідно договору купівлі - продажу квартири АДРЕСА_3 була продана, та укладаючи даний правочин відповідач діяв не тільки від свого імені, а й від імені позивача. 17.03.2011 року шлюб між батьками було розірвано. Позивач разом із матір'ю ОСОБА_5 проживає в АДРЕСА_7. 08.10.2014 року ОСОБА_5, мати позивача, звернулася до архіву з метою отримання документів на будинок АДРЕСА_8, та їй стало відомо, що ОСОБА_3 не виконав зобов'язання щодо оформлення договору дарування 1/3 частини приватного будинку АДРЕСА_6 на свого сина ОСОБА_2. Позивач вважає, що його позбавили законного житла, не компенсували приватизовану частину в квартирі АДРЕСА_3 в порядку, встановленому рішенням виконавчого комітету Комінтернівської районної ради м. Харкова № 123-4 від 21.05.2002 року, а саме: відповідач не оформив на його ім'я договір дарування 1/3 частини приватного житлового будинку АДРЕСА_6. Вважав, що своїми діями відповідач порушив право позивача на житло та право власності на майно у вигляді частини нерухомого майна, набуте ним шляхом приватизації.

На підставі викладеного до суду було подано відповідний позов.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_7. підтримала позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені вище.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_8 заперечувала проти позовних вимог, зазначаючи, що житловий будинок по АДРЕСА_9 є об'єктом самочинного будівництва, оскільки він виник в результаті реконструкції зі зміною площі та прибудов уже існуючого об'єкта. В результаті реконструкції зазначений будинок втратив тотожність із тим, на який власником отримано право власності. Загальна площа об'єкту змінилася з 58,7 кв.м на 101,7 кв.м, а житлова - з 39,4 кв.м. зросла до 56,4 кв.м. Зазначена реконструкція здійснена без розроблення та затвердження проектної документації, без одержання дозволу на початок будівництва та отримання будь-яких інших дозволів та погоджувальних документів. Право власності на самочинного реконструйований об'єкт не зареєстроване. Підставою подання позову є невиконання відповідачем рішення виконавчого комітету Комінтернівської районної ради м. Харкова від 21.05.2002 року, яким відповідачу надано дозвіл на оформлення на ім'я позивача договору дарування 1/3 частини будинку АДРЕСА_6, тобто в зазначеному рішенні йдеться саме про будинок, і не йдеться про надвірні споруди. Крім того, придбані відповідачем 08.12.2000 року разом із будинком надвірні споруди: сарай літ. «Б», «Д», загорожа № 2-4 - відсутні, між тим самочинно збудовані інші надвірні споруди, право власності на які не зареєстроване. Враховуючи, що на даний час технічно неможливо визнати за позивачем право на частину житлового будинку по АДРЕСА_10, оскільки будинок є об'єктом самочинного будівництва і не вважається об'єктом права власності. Відповідач погоджується задовольнити порушені житлові права позивача шляхом надання позивачу у власність безоплатно ? частини двокімнатної квартири АДРЕСА_11, загальною площею 52,2 кв.м., житловою - 29,6 кв.м..

На підставі викладеного просили відмовити в задоволені позовних вимог.

Треті особи в судове засідання не з'явилися, просили розглядати справу за відсутності їх представника.

Суд, вислухавши представника позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази у їх сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини.

Відповідно до договору купівлі - продажу від 08.12.2000 року ОСОБА_3 купив житловий будинок АДРЕСА_12

Згідно свідоцтва про право власності на житло від 15.03.1999 року реєстраційний № 3-99-143686-Ц2 ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_2 мають на праві спільної сумісної власності квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_13

Рішенням виконавчого комітету Комінтернівської районної ради м. Харкова від 21.05.2002 року № 123-4 дозволено нотаріальній конторі оформити договір купівлі - продажу частини приватизованої квартири АДРЕСА_4, від імені неповнолітнього ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, та оформити на його ім'я договір дарування 1/3 частини призваного будинку АДРЕСА_6.

27.05.2002 року ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_3, що діє за себе особисто та від імені свого неповнолітнього сина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, на підставі рішення виконавчого комітету Комінтернівської районної ради м. Харкова продали у рівних частках кожний квартиру АДРЕСА_1.

Згідно свідоцтва про народження НОМЕР_1, копія якого знаходиться в матеріалах справи, батьками ОСОБА_2 записані - ОСОБА_3 та ОСОБА_5.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 17.03.2011 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 розірвано.

З інформації Департаменту містобудування, архітектури та генерального плану, встановлено, що станом на 31.12.2012 року право власності на житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_10 у м. Харкові по праву власності зареєстровано за ОСОБА_3 на підстав договору купівлі - продажу. Згідно з інвентаризацією від 14.05.2002 року житлова прибудова літ. «А1-1», гараж літ. «Е» самочинно побудовані. Приміщення № 1-3 площею 2,5 кв.м., № 1-4 площею 6 кв.м. самочинно переобладнані.

З довідки КП «Харківське міське БТІ» вбачається, що ОСОБА_3 на підставі договору купівлі - продажу від 08.12.2000 року на праві приватної власності належить житловий будинок з надвірними будівлями в АДРЕСА_14, відповідає певним характеристикам, у томі числі, побудовано самочинно: житлову прибудову літ. «А1-1» (приміщення № 1-8, 1-12 загальною площею 55,9 кв.м., житловою площею 21 кв.м.), гараж літ. «Е» та самочинно переобладнані (реконструйовані) приміщення № 1-3 площею 2,5 кв.м., № 1-4 площею 6 кв.м. внаслідок чого змінилася площа житлового будинку літ. «А-1» (загальна площа з 58,7 кв.м. на 101,7 кв.м., житлова площа з 39,4 кв.м. на 56,4 кв.м.). Житловий будинок реконструйований шляхом часткової заміни конструктивних елементів.

Відповідно до положень ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Згідно із ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Перелік можливих способів захисту міститься в ст.16 ЦК України.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що суд, встановивши фактичні обставини справи, для вирішення спору повинен застосувати правову норму, яка регулює виниклі правовідносини.

Відповідно до змісту ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі».

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України.

Рішення Європейського суду є офіційною формою роз'яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв'язку з цим - джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні.

Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов'язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції).

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Відповідно до ст. 154, 155 СК України, батьки мають право на самозахист своєї дитини, повнолітніх дочки та сина. Батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних на те повноважень. Батьки мають право звернутися за захистом прав та інтересів дітей і тоді, коли відповідно до закону вони самі мають право звернутися за таким захистом. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Статтею 177 СК України передбачено, що батьки управляють майном, належним малолітній дитині, без спеціального на те повноваження. Батьки зобов'язані дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах. Якщо малолітня дитина може самостійно визначити свої потреби та інтереси, батьки здійснюють управління її майном, враховуючи такі потреби та інтереси. Батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобов'язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини. Батьки мають право дати згоду на вчинення неповнолітньою дитиною правочинів, передбачених частиною другою цієї статті, лише з дозволу органу опіки та піклування.

У Цивільному Кодексі України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «об'єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статті 350, 351), вживаються також інші поняття, наприклад: «об'єкт незавершеного будівництва» (стаття 331), «об'єкт будівництва» (статті 876, 877, 879-881, 883), однак прямого визначення цих понять не міститься.

Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що об'єкт будівництва (об'єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб'єктивних майнових, а також зобов'язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.

Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб'єктивних цивільних прав стосовно об'єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, тому такий об'єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

За позовом дружини, членів сім'ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об'єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

У разі неможливості поділу об'єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

У правовому висновку, висловленому у Постанові Верховного Суду України від 07.09.2016 року у справі № 6-47цс16, зазначалося, що новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, тому такий об'єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. Правовий аналіз статей 60, 63, 69 СК України та статей 328, 331, 368, 372 ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що об'єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. За позовом дружини, членів сім'ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об'єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, урахувавши ті обставини, що спірний об'єкт незавершеного будівництва збудований за час шлюбу за спільні кошти подружжя та є об'єктом спільної сумісної власності подружжя; будівництво його закінчено й він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але не приймається до експлуатації і право власності на нього не оформлюється з вини відповідача; позивачка позбавлена можливості здійснити вказані дії, що перешкоджає їй реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу зазначеного майна, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для визнання за позивачкою права на частину спірного об'єкта незавершеного будівництва.

Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи № 10529 від 24.02.2017 року ступінь будівельної готовності житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_15 становить 100% та їх використання за цільовим призначенням можливе. Реконструкція житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_10 у м. Харкові здійснювалась на протязі 2001-2002 років.

Представником відповідача не оспорюється той факт, що будинок фактично експлуатується позивачем за призначенням, але будинок не прийнятий до експлуатації і не здійснена його державна реєстрація.

Оскільки спірний будинок не прийнятий в експлуатацію і не здійснена державна реєстрація права власності на будинок, то він не може бути об'єктом права власності.

Проте, відповідно до вимог СК України батьки зобов'язані дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах. Як вже зазначено судом, виконавчий комітет Комінтернівської районної ради м. Харкова надали згоду ОСОБА_3 оформити договір купівлі - продажу частини приватизованої квартири АДРЕСА_3, від імені неповнолітнього ОСОБА_2 та оформити на його ім'я договір дарування 1/3 частини приватного будинку АДРЕСА_6.

Але даний обов'язок не виконаний відповідачем, оскільки спірний будинок не прийнятий в експлуатацію та не здійснена державна реєстрація права власності.

Держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень.

Виходячи з вищенаведеного, суд приходить до переконання, що позовні вимоги є підставними і обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволенню.

Що стосуються застосування позовної давності, про яку заявлено представником відповідача, слід зазначити, що згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно п. 2 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно ч.1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Згідно ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги ( стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Частина 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ч. 1 ст. 34 ЦК України повну цивільну дієздатність має фізична особа, яка досягла вісімнадцяти років (повноліття).

Стаття 32 ЦК України крім правочинів, передбачених статтею 31 цього Кодексу, фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (неповнолітня особа) має право:

1)самостійно розпоряджатися своїм заробітком, стипендією або іншими доходами;

2)самостійно здійснювати права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняється законом;

3)бути учасником (засновником) юридичних осіб, якщо це не заборонено законом або установчими документами юридичної особи;

4)самостійно укладати договір банківського вкладу (рахунку) та розпоряджатися вкладом, внесеним нею на своє ім'я (грошовими коштами на рахунку).

Неповнолітня особа вчиняє інші правочини за згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальників.

На момент укладення зазначеного вище договору позивач не досяг повнолітнього віку, а тому не мав повної цивільної дієздатності, та тільки 10.01.2015 року позивач став повнолітнім, здобувши повну цивільну дієздатність, тому вимоги щодо застосування позовної давності не є спроможними.

На підставі викладеного, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 10-11, 60, 209, 212-218, ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частину збудованого, але не прийнятого в експлуатацію об'єкта незавершеного будівництва - будинку № 1-Д по АДРЕСА_5 з надвірними спорудами.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Харківської області через Фрунзенський районний суд м. Харкова протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя -