АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/7400/16-ц Номер провадження 22-ц/786/1821/17Головуючий у 1-й інстанції Турченко Т. В. Доповідач ап. інст. Панченко О. О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді: Панченка О.О.,

Суддів: Пікуля В.П., Прядкіної О.В.,

За участю секретаря: Зеленської О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк»

на рішення Київського районного суду м. Полтави від 16 травня 2017 року

по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, -

В С Т А Н О В И Л А :

В грудні 2016 року ПАТ «УкрСиббанк» звернулося до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 було укладено договір про надання споживчого кредиту №0 від 08 травня 2008 року, відповідно до умов якого відповідачу надано кредит (грошові кошти) у розмірі 50 000 доларів США, строком до 07 травня 2029 року з відповідною сплатою процентів за користування кредитом. З метою забезпечення зобов'язань за вказаним договором між позивачем та ОСОБА_2, було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Полежаєвим О.Є. 08.05.2008, за яким іпотекою є належне іпотекодавцю нерухоме майно: будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Предмет іпотеки розташований на земельній ділянці, норма користування якої не встановлена. Згідно домової книги у будинку АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та малолітні діти: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3. У зв'язку з невиконанням позичальником умов кредитного договору, 15.02.2016 Машівським районним судом Полтавської області було винесено рішення, яким стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь АТ «УкрСиббанк» заборгованість по кредиту в сумі 30763,46 доларів США та пеню в розмірі 17596 грн. 77 коп., яке залишається невиконаним. 18.10.2016 позивачем було направлено відповідачам вимогу про виселення з будинку АДРЕСА_1 З наведених підстав просило суд задовольнити позов, звернути стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 16 травня 2017 року в позові відмовлено.

З вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, ПАТ «УкрСиббанк» не погодилося та подало на нього апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Зокрема апелянт вказує на те, що судом першої інстанції невірно зроблено висновок щодо невизначення позивачем ціни предмета іпотеки, оскільки у відповідності до ч. 6 ст. 5 ЗУ «Про іпотеку» сторонами обумовлено вартість заставного майна, про що йдеться у п. 1.2. договору іпотеки від 08.05.2008 та визначено, що ринкова вартість предмету іпотеки становить 380 000 грн.

Також, апелянт вказує на те, що ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не зупиняє дію інших нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань та він не може бути підставою для відмови в позові, про що помилково, на його думку, зроблений висновок місцевим судом.

Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що скарга підлягає до задоволення, за наступних підстав.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що 08 травня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого виступає Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 було укладено договір про надання споживчого кредиту №0 (а.с.13-19).

Згідно з кредитним договором позивач надав відповідачу ОСОБА_2 кредит (грошові кошти) у розмірі 50000 доларів США, на строк користування до 07 травня 2029 року зі сплатою процентів за користування кредитом, згідно умов кредитного договору.

За умовами кредитного договору (п.п.1.2.2, 4.1.), відповідач взяв на себе зобов'язання щодо своєчасного повернення кредиту, та сплати процентів за його користування, у встановлені кредитним договором терміни.

З метою забезпечення зобов'язань за договором про надання споживчого кредиту №0 від 08 травня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк (правонаступник - ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_2, було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Полежаєвим О.Є. 08.05.2008 (а.с.20-23), відповідно до якого ОСОБА_2 передав в іпотеку банку нерухоме майно: будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що належить йому на підставі договору купівлі-продажу від 08.05.2008, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Полежаєвим О.Є. за реєстровим №2191, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів 08.05.2008 за реєстровим номером 2879878. Предмет іпотеки розташований на земельній ділянці, норма користування якої не встановлена.

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта фізичної особи ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) №79394810, яка сформована 02.02.2017 01:11:04 год., ОСОБА_2 на праві власності належить будинок АДРЕСА_1 (а.с.54-57).

У зв'язку з невиконанням позичальником умов кредитного договору рішенням Машівського районного суду Полтавської області від 15.02.2016 позовні вимоги банку були задоволені та стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь АТ «УкрСиббанк» заборгованість по кредиту в сумі 30763,46 доларів США та пеню в розмірі 17596 грн. 77 коп. (а.с.26-29).

18 жовтня 2016 року Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» було направлено ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_6 вимогу в порядку ст.ст. 35, 40 Закону України «Про іпотеку» про звільнення протягом 30 днів житлового приміщення, а саме: будинку АДРЕСА_1 (а.с.24).

На даний час рішення Машівського районного суду Полтавської області від 15.02.2016 не виконано, заборгованість відповідачами банку не повернута.

Уточнюючи позовні вимоги, Банк просив суд визначити ціну предмета іпотеки в рамках виконавчого провадження 380000 грн.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Правові наслідки порушення зобов'язання, забезпеченого іпотекою, передбачені Законом України "Про іпотеку".

Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (ст. 3 Закону України "Про іпотеку").

Згідно із ч. 1 ст. 7 Закону України "Про іпотеку" за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачено умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

За змістом ч. 1 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Отже враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для звернення стягнення на іпотечне майно.

Однак відмовляючи в задоволенні позову, місцевий суд виходив з того, вимоги апелянта щодо визначення ціни предмета іпотеки в рамках виконавчого провадження 380000 грн суперечить вимогам статей 39 та 43 Закону України «Про іпотеку» , оскільки встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною 6 статті 38 цього Закону. Натомість, позивачем не надано доказів, які б підтверджували експертну оцінку предмету іпотеки, або ціну погоджену сторонами на час розгляду справи судом.

З таким висновком місцевого суду не може погодитися повністю з огляду на нижче викладене.

Так, 01.03.2017 Верховний Суд України розглядаючи справу № 6 2284цс16 зробив наступний правовий висновок.

Положеннями частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Суть іпотеки як засобу забезпечення виконання цивільно-правових зобов'язань полягає у тому, що кредитор (іпотекодержатель) набуває право в разі невиконання боржником зобов'язання, забезпеченого іпотекою, одержати задоволення з вартості іпотечного майна переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця. Це право відповідно до Закону України «Про іпотеку» підлягає підтвердженню з боку суду.

За змістом частини першої статті 39 цього Закону в разі звернення стягнення на предмет іпотеки початкова ціна іпотечного майна, з якої починаються торги, встановлюється рішенням суду.

Виходячи зі змісту поняття ціни як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, беручи до уваги аналіз норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку», Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України дійшла правового висновку, що в розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону.

Оскільки рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки дає право на примусовий продаж іпотечного майна, то, викладаючи резолютивну частину рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд повинен обов'язково врахувати вимоги зазначеної норми, тобто встановити у грошовому вираженні початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначену за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 Закону України «Про іпотеку».

Аналогічний правовий висновок Верховний Суд України вже сформулював у постанові від 8 червня 2016 року (справа № 6-1239цс16) та в постановах від 13 травня 2015 року (№ 6-53цс15, 6-63цс15), 16 вересня 2015 року (№ 6-495цс15 та 6-1193цс15), 27 травня 2015 року (№ 6-332цс15), 10 червня 2015 року (№ 6-449цс15), 7 жовтня 2015 року (№ 6-1935цс15), 21 жовтня 2015 року (№ 6-1561цс15), 4 листопада 2015 року (№ 6-340цс15), 3 лютого 2016 року (№ 6-2026цс15).

Відповідно до п. 6 ст. 38 ЗУ «Про іпотеку», ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Проте всупереч вказаним вимогам та нормам ст. ст. 212-214, ЦПК України суд першої інстанції суд не встановив у повному обсязі фактичні обставини, що мають значення для справи, не дотримався вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України щодо обов'язку сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, зокрема не роз'яснив сторонам право узгодити ціну продажу предмета іпотеки чи провести експертну оцінку майна, а також наслідки невчинення вказаних процесуальних дій.

Заразом в ході перегляду справи в суді апеляційної інстанції, представником ПАТ УкрСиббанк» надано висновок оцінювача про вартість оцінюваного майна від 17.07.2017, зробленого ТОВ «Експерт+», згідно якого ринкова вартість житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1. складає 650 400, 00 грн.

Враховуючи викладену вище правову позицію ВСУ, яка є обов'язковою для застосування відповідно до ст.360-7 ЦПК України, відсутність між сторонами згоди щодо вартості нерухомого майна та наданий Банком Звіт про оцінку майна, колегія суддів вважає за можливе звернути стягнення на предмет іпотеки зі встановленням ціни продажу предмета іпотеки, визначеною висновком про вартість майна від 17.07.2017 оцінювача ОСОБА_8 в розмірі 650 400, 00 грн.

Також як на підставу відмови в позові суд першої інстанції послався на дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року, що поширюється на правовідносини між сторонами, що на переконання колегії суддів є хибним висновком.

Так, 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року, згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

За змістом ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують юридичну відповідальність особи.

У цивільному законодавстві мораторій визначається як відстрочення виконання зобов'язання (п. 2 ч. 1 ст. 263 ЦК України).

Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільнення від його виконання. Відтак установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Крім того, згідно з п. 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, тому він є лише правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.

Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню.

Така ж правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року № 6-57цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Таким чином, застосувавши Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», місцевий суд дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки вказаний закон не позбавляє кредитора права на задоволення вимог про стягнення заборгованості, а лише вказує на заборону примусового стягнення нерухомого житлового майна.

Водночас колегія суддів не погоджується з відмовою суду першої інстанції в задоволенні вимоги банку щодо виселення відповідачів та всіх інших мешканців, які зареєстровані та проживають у переданому в іпотеку банку житловому будинку.

Згідно з ч. 1 ст. 40 даного Закону - звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Порядок виселення визначено ст. 109 ЖК України, згідно з частиною 1 якої виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Відповідно до ч. 2 даної статті, громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 39 ЗУ «Про іпотеку», за наявності підстав, одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

У пункті 44 Постанови Пленуму ВССУ від 30.03.2012 року №5 роз'яснено, що при винесенні рішень суди повинні враховувати положення ст. 32 ЦКУ, ст. 177 СКУ та ст. 17 ЗУ «Про охорону дитинства», при цьому виходити з того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Будь-які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки) не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстави невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування.

Як вбачається, неповнолітні ОСОБА_5, ОСОБА_6 не мали права користування предметом іпотеки на момент укладення договору і були вселені в такий будинок, без відома банку, уже після укладення договору.

В п. 1.4 договору іпотеки ОСОБА_2 засвідчив, що укладенням договору іпотеки жодним чином не порушені права та інтереси третіх осіб, а також не порушені права дітей , предмет іпотеки жодним способом не відчужений, у спорі та під арештом (забороною) не перебуває, в оренду/лізинг/довірче управління не переданий.

На підставі вищевикладеного, відповідачі підлягають виселенню, однак виконання рішення суду слід відстрочити на час дії Закону України від 03 червня 2014 року «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Отже, неповно з'ясувавши дійсні обставини справи, не давши належної оцінки доказам, суд допустив порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, що відповідно до положень п.4 ч.1. ст. 309 ЦПК України є підставою для його скасування з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову та стягнення судових витрат.

Керуючись ст.ст.303, 304, п.2 ч.1 ст.307, п. 4 ч.1 ст. 309, 314, 316, 319 ЦПК України колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» - задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 16 травня 2017 року - скасувати, ухваливши нове.

Позов Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» задовольнити.

В рахунок стягнення кредитної заборгованості ОСОБА_2 в сумі 30763,46 доларів США (тридцять тисяч сімсот шістдесят три) дол. США та пені в розмірі 17596 грн. 77 коп. звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Полежаєвим О.Є. 08.05.2008, а саме: будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1: загальною площею 70,1 кв.м, житловою площею 40,9 кв.м та належить на праві власності ОСОБА_2, шляхом реалізації на прилюдних торгах за початковою ціною 650 400 (шістсот п'ятдесят чотириста тисяч) гривень 00 копійок, визначеною висновком оцінювача ОСОБА_9 від 17 липня 2017 року.

Виселити з будинку за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_10, ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 та всіх інших мешканців, які зареєстровані та проживають у переданому в іпотеку банку будинку, без надання іншого жилого приміщення.

Стягнути судові витрати з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «УкрСиббанк» по 689, 00 грн. з кожного.

Відстрочити виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відповідачів, на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 3 червня 2014 року.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя : /підпис/ О.О. Панченко

Судді: /підпис/ В.П. Пікуль /підпис/ О.В. Прядкіна

КОПІЯ

ВІРНО: суддя Апеляційного суду

Полтавської області _____________ О.О. Панченко