Справа № 404/830/17
Номер провадження 2/404/1488/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2017 року Кіровський районний суд м. Кіровограда

в складі:

головуючого судді - Павелко І.Л.

з секретарем - Клоченко Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності , -

Встановив:

Позивач звернувся з позовною заявою до ОСОБА_2 своєї доньки і просе визнати за ним право власності на 2/3 частини, з яких 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 відповідно до свідоцтва про право власності на житло виданого Кіровоградською міською радою народних депутатів №7020 від 10.04.1993 року та 1/3 частини цієї ж квартири договору відповідно до дарування частини квартири від 29.12.2003 року за яким ОСОБА_3 подарувала позивачу частку квартири, просе стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 640 грн.

В обґрунтування позову позивач та його представник послався на те, що його донька ОСОБА_2 забрала свідоцтво про право власності на житло відповідно до якого була приватизована квартира 10.04.1993 року та договір дарування частини квартири на його імя і не віддає. Він має намір подарувати квартиру своєму сину, але за відсутності вказаних документів це здійснити не може.

Відповідач до суду не з'явилася про час розгляду справи належно неодноразово повідомлялася, останній раз через пресу, але до суду не з'явилася про причини неявки суд не сповістила.

Суд находить за можливе слухати справу за відсутності відповідача за наявними доказами.

Заслухавши пояснення позивача та його представника ,дослідивши матеріали справи суд находить позов який підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло НОМЕР_1 виданого Кіровоградською міською радою 10.04.1993 року власниками АДРЕСА_1 значаться ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_2 (а.с.6).

Відповідно договору дарування посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу 29.12.2003 року 1/3 частини квартири ОСОБА_3 подарувала позивачу ОСОБА_1(а.с.8) .

Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов'язки, а й орієнтовно вказує на його зобов'язання.

Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.

Право користування власністю ? це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості.

Під правом розпорядження розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, визначені у главі 24 Цивільного кодексу України , зокрема із правочинів.

Відповідно до п.37 постанови пленума Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цівільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазаначено, що з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач фактично має безумовне право власності на вказаний обєкт нерухомості, яким користується.

У відповідності з ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно правовому висновку Верховного Суду України, що висловлена, зокрема, у постанові Судової палати у цивільних справахВСУ від 24.06.2015 № 6-318цс15, за правилами статті 392 Цивільного кодексу України позов про визнання права власності може бути предявлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.Отже, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон повязує виникнення в особи субєктивного права власності на певні обєкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний обєкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.

Оскільки формально спору між сторонами щодо права власності не існує, а визнання права власності є поновленням права позивача, у звязку із втратою оригіналів правовстановлювальних документів, суд доходить до висновку про необхідність захисту права позивача, шляхом визнання права власності, що надасть позивачу можливість реалізовувати повноваження по володінню, корисутванню та розпорядженню нерухомим майном у вигляді квартири.

Відповідно до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за умови, що реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень.

Державна реєстрація прав проводиться на підставі заяви власника, іншого правонабувача, сторони правочину, за яким виникло право, уповноваженої ними особи або державного кадастрового реєстратора у випадках, передбачених цим Законом.

Відповідно до наданого позивачем інформаційної довідки з Державного реєстру прав на нерухому майно та реєстру прав власності на нерухоме майно ОСОБА_1 є власником 2/3 частини АДРЕСА_1 .

Видача дубліката документа не має наслідком виникнення, переходу чи припинення прав на нерухоме майно, оскільки такі права вже були набуті під час вчинення нотаріальної дії, в результаті якої був посвідчений, виданий документ, дублікат якого видається. Тобто відповідно до законодавства у сфері державної реєстрації прав, державна реєстрація прав на нерухоме майно проводиться на підставі виданого дубліката документа, а не у зв'язку його видачею. Речові права на нерухоме майно, виникнення яких посвідчені дублікатом документа, підлягають державній реєстрації в установленому законодавством порядку.

Зокрема, у разі видачі дубліката договору купівлі-продажу житлового будинку, квартири тощо, права на такі об'єкти підлягають державній реєстрації в органах державної реєстрації прав, звісно, якщо вони ще не були зареєстровані.

У зв'язку із вказаним, для проведення державної реєстрації прав на підставі дубліката документа, який був виданий нотаріусом, заінтересованій особі необхідно звертатися із відповідною заявою до органів державної реєстрації прав за місцем розташування нерухомого майна.

Статтею 53 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що у разі втрати або зіпсування документа, посвідченого або виданого нотаріусом за письмовою заявою осіб, перелічених у першому реченні частини п'ятої статті 8 цього Закону, видається дублікат втраченого документа.

До вказаних осіб Закон відносить фізичних та юридичних осіб, за дорученням яких або щодо яких вчинялися нотаріальні дії.

Оскільки в свідоцтві про право власності на житло НОМЕР_1 виданого Кіровоградською міською радою 10.04.1993 року значаться власниками АДРЕСА_1 ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_2, а відповідач по справі ОСОБА_2 не бажає зявлятися до органу який видав вказане свідоцтво, тому суд задовольняє позов ОСОБА_1 в цій частині, оскільки іншим шляхом підтвердити право власності законодавчо неможливо .

Що стосується визнання права власності відповідно до договору дарування посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу 29.12.2003 року 1/3 частини квартири за яким ОСОБА_3 подарувала позивачу ОСОБА_1, то в цій вимозі суд відмовляє, оскільки дублікат втраченого документа ( договору дарування) позивач має право отримати відповідно до ст. 53 Закону України «Про нотаріат».

Відповідно до ст.88 ЦПК України судові витрати суд покладає на відповідача.

Враховуючи вище викладене на підставі ст.ст. 321, 392 ЦК України та керуючись ст.ст. 213-215 ЦПК України , суд,-

Вирішив:

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 відповідно до свідоцтва про право власності на житло виданого Кіровоградською міською радою народних депутатів №7020 від 10.04.1993 року .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 640 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Кіровоградської області через Кіровський районний суд міста Кіровограда протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Кіровського І. Л. Павелко

районного суду

м.Кіровограда