АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 607/1838/15-ц Головуючий у 1-й інстанції Стельмащук П.Я.
Провадження № 22-ц/789/743/17 Доповідач - Бершадська Г.В.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 липня 2017 р. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Бершадської Г.В.

суддів - Гірський Б. О., Ткач О. І.,

з участю секретаря Бріль В.Л.,

представників сторін

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 24 квітня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2015 року ОСОБА_2 звернувся з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що в період з вересня 2011 року по липнь 2012 року він позичив ОСОБА_1 44 500 дол США та 677 000 грн, які відповідач по закінченню строку, обумовленого в розписках, не повернув. Просив стягнути ці кошти з урахуванням індексу інфляції та 3% річних від просроченої суми (за порушення зобовязань) в розмірі 1 471 075 грн та судові витрати.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 24 квітня 2017 року позов задоволено частково:

стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1105350,00 грн основного боргу, 189077,47 грн інфляційних втрат та 88706,96 грн - 3% річних, а всього 1383134,43 грн.

У задоволенні решти вимог відмовлено.

Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, посилаючись на неповне зясування судом обставин справи та недоведеність обставин, що мають значення для справи.

Апелянт вказав, що суд помилково дійшов висновку, що між сторонами по справі було укладено договори позики, в підтвердження яких відповідач видав позивачу розписки. При цьому, суд відхилив покази свідків ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, які вказали на наявність між сторонами по справі домовленості щодо спільної діяльності по організації цеху для перероблення природнього каміння; не дав оцінки факту створення сторонами по справі підприємства по переробці природнього каміння; не врахував пояснень позивача, наданих в судовому засіданні щодо спільних дій сторін по організації цеху по переробці природного каміння; не врахував, що спірні розписки містять вказівку про отримання грошових коштів з метою придбання обладнання та його монтаж; не дав правової оцінки звіту про оцінку майна, яка визначає суму капіталовкладень на реконструкцію цеху по переробці природного каміння у с. Радичі Житомирської області.

В суді апеляційної інстанції представники ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримали та додатково пояснили, що між сторонами була домовленість про створення цеху по переробці природнього каменю, згідно якого позивач та відповідач спільно вкладали кошти в реконструкцію приміщення. Позивачем було придбано старе приміщення у членів колишнього колгоспу і витрати по його реконструкції становили більше 1 000 000 грн; витрати по будівництву ЛЕП близько 300 000 грн. Будівля цеху придбана позивачем, позивач надавав кошти для придбання обладнання по переробці граніту, його монтажу, у звязку з чим він, ОСОБА_1, писав розписки про отримання коштів на зазначені в них цілі та звітував про використані гроші, оскільки ОСОБА_2 лише після повного звіту надавав необхідні кошти на подальші роботи. Позивач в судовому засіданні підтвердив, що між сторонами була домовленість про те, що коли цех буде працювати, то спершу з прибутку будуть повернуті витрати ОСОБА_2 на реконструкцію цеху та придбання обладнання, а потім - одержаний дохід від роботи цеху ділитимуть порівну. Позивач для спільної діяльності повинен був надавати приміщення з обладнанням, а ОСОБА_1 поставляти камінь. На даний час цех працює, все закуплене обладнання вмонтоване у приміщенні і позивач не допускає ОСОБА_1А . до нього.

Представник ОСОБА_2 апеляційної скарги не визнав та пояснив, що батько мав вільні кошти та вирішив їх вкласти в бізнес. ОСОБА_1 займався видобутком каменю в карєрі с.Радичі і запропонував створити цех по переробці каменю. Для цього батько придбав приміщення і давав кошти ОСОБА_1 для його реконструкції (вказаних розписок про передачу коштів батько не предявляв, якого вони змісту і чи збереглись йому невідомо). В цеху знаходяться два полірувальні верстати та інші станки, які придбані за батькові гроші. Як відповідач використав позичені кошти йому невідомо і де знаходяться придбані ним за договором купівлі-продажу верстати та обладнання йому також невідомо. ПП Радичі як таке не було створене і припинило свою діяльність, оскільки ОСОБА_1 не вносив коштів у його статутний капітал.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти згідно десяти розписок в розмірах, а саме:

- від 28 вересня 2011 року в сумі 120 000 грн., від 4 жовтня 2011 року в сумі 80 000 грн, від 25 жовтня 2011 року в сумі 120 000 грн. та 20 500 доларів США, від 29 листопада 2011 року в сумі 24 000 доларів США для купівлі обладнання по обробці граніту, які зобов'язувався повернути до 01.03.2012 року.

- від 3 листопада 2011 року в сумі 60 000 грн. для купівлі кран-балки, які зобов'язувався повернути до 01.03.2012 року.

- від 19 травня 2012 року в сумі 100 000 грн. на монтажні роботи обладнання по порізці граніту, які зобов'язувався повернути через 3 місяці.

- від 19 червня 2012 року в сумі 80 000 грн, від 26 червня 2012 року в сумі 60 000 грн, від 5 липня 2012 року в сумі 40 000 грн, від 17 липня 2012 року в сумі 90 000 грн. для монтажу обладнання цеху по переробці граніту, які зобов'язувався повернути через 2 місяці.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами було укладено договора позики, за якими відповідач не повернув отриманих грошей.

З таким висновком суду колегія не погоджується, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно зі ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Заперечуючи позов, ОСОБА_1, допитаний в якості свідка в суді першої інстанції пояснив, що в них з ОСОБА_2 була домовленість про створення цеху з переробки природнього каменю. ОСОБА_2 придбав приміщення, погодився надавати кошти на його ремонт та придбання обладнання, а він повинен був організувати роботу по запуску цеху та поставляти камінь. Коли цех запрацює, то з отриманих прибутків спершу мали повертатись ОСОБА_2 затрати на придбання обладнання, а потім - прибутки ділитись порівну. За кошти, отримані по розписках, було закуплено обладнання та здійснено його монтаж.

В суді першої інстанції ОСОБА_2 визнав, що згідно їх домовленості з ОСОБА_1 після запуску цеху по переробці каменю, з врахуванням того, що його обладнання, а ОСОБА_1 камінь, йому повинні були повернуті всі кошти, витрачені на закупівлю обладнання, а потім лише спільна діяльність.

Так, з пояснень ОСОБА_2 вбачається, що ОСОБА_1 запропонував йому створити цех для порізки каменю, підшукав приміщення, займався ремонтом і закупівлею обладнання, яке знаходиться в цеху (придбане за його кошти, передані по розписках). Оскільки цех пропрацював рік, кошти йому за обладнання неповернуті, він запропонував ОСОБА_1 продати все обладнання, яке знаходиться в цеху, і повернути йому кошти, отримані за розписками.

Про намір сторін займатись спільною діяльністю по переробці природнього каменю підтвердив допитаний Володарсько-Волинським районним судом свідок ОСОБА_6 (а.с. 255-257).

З розписок, написаних ОСОБА_1, на підставі яких позивач просить стягнути кошти, вбачається, що в них зазначена мета їх отримання (використання), що повністю відповідає поясненням сторін (а.с. 6, 9, 12, 15, 18, 21, 24, 27, 30, 33).

Факт придбання каменеобробного обладнання (многопіл TGQ-160 з 5 полотнами без сегментів діаметром 1,6 м, однопильний верстат для різки блоків ZQJ-160 з одним полотном без сегментів діаметром 1,8 м, два полірувальних верстати JL-2500 з двома комплектами інструментів) підтверджується договором купівлі-продажу обладнання №19/09/11 від 25 жовтня 2011 року і наявність його в цеху не заперечив позивач в суді першої інстанції (а.с. 137-140).

Наведене свідчить про те, що обумовлюючи у спірних розписках мету одержання коштів, враховуючи домовленості сторін, придбання обладнання з переробки каменю, що не заперечувалось позивачем в суді першої інстанції, а також намір сторін створити юридичну особу, порядок розподілу майбутніх прибутків, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції невірно визначив характер правовідносин між сторонами.

Так, згідно договору купівлі-продажу обладнання від 25 жовтня 2011 року його вартість становить 664 000 грн та сума передоплати становить 50% від загальної суми договору. На підставі розписок від 28 вересня, 4 та 25 жовтня і 29 листопада 2011 року, ОСОБА_1 отримав у ОСОБА_2 320 000 грн і 44 500 дол США, що в загальній сумі складає близько 676 000 грн (а.с. 6, 9, 12, 18), і в сукупності з поясненнями сторін доводить їх використання на придбання обладнання.

В той же період згідно розписки від 3 листопада 2011 року ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 ще 60 000 грн для купівлі кранбалки в цех (а.с. 15).

Метою отримання коштів за розписками від 19 травня, 19 та 26 червня, 5 та 17 липня 2012 року відповідно в сумах 100 000 грн, 80 000 грн, 60 000 грн, 40 000 грн, 90 000 грн, на загальну суму 370 000 грн, були витрати на монтаж придбаного обладнання по порізці граніту (а.с. 21, 24, 27, 30, 33). Монтаж обладнання здійснено, кранбалку встановлено, оскільки цех працює, що вбачається з пояснень свідків ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_7, які допитані Володарсько-Волинським районним судом.

Суд першої інстанції не дав оцінки вищевказаним доказам, а вказані розписки визнав як доказ наявності відносин позики.

Відповідно до ст. 1130 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об'єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об'єднання вкладів учасників.

Згідно з частиною 2 статті 1131 цього Кодексу умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

Таким чином, згідно пояснень сторін вбачається, що вони зобовязались спільно діяти з метою отримання прибутку: позивач зобовязався фінансувати всі витрати з запуску роботи цеху з переробки природнього каменю, в тому числі придбання обладнання, його монтаж а відповідач за кошти позивача провести реконструкцію приміщення цеху по порізці каменю, придбати необхідне обладнання, запустити роботу цеху, керувати його діяльністю і поставляти камінь з належного йому карєру, а в подальшому з отриманих доходів спершу повернути всі грошові витрати ОСОБА_2, а потім доходи ділити порівну.

Вказані обставини доводять існування договірних відносин про спільну діяльність.

Верховний Суд України у постановах №6-63цс13 від 18 вересня 2013 року, №6-1967цс15 від 11 листопада 2015 року, №6-50цс16 від 24 лютого 2016 року зазначив, що досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, залежно від уставновлених результатів, робити відповідні правові висновки.

Вказівка у розписках про повернення коштів у зазначений строк не доводить існування правовідносин позики, оскільки сторони обумовили умови спільної діяльності, за якими ОСОБА_2 зобовязався надавати кошти на придбання обладнання, які в подальшому йому повертались з отриманих доходів.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 29 лютого 2016 року, яким ОСОБА_1 відмовлено в позові до ОСОБА_2 про визнання даного договору позики від 28 вересня 2011 року удаваним, за яким кошти передавались частинами на загальну суму 677 000 грн та 44 500 дол США, не доводить факту існування між сторонами позикових зобовязань.

Укладення договору купівлі-продажу обладнання для порізки каменю з ОСОБА_1 не створює у ОСОБА_1 права власності на нього за наявності домовленостей про спільну діяльність та влаштування його в цеху по переробці природнього каменю, який належить ОСОБА_2

Відповідно до ст. 309 ЦПК України невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального та процесуального права є підставою для скасування рішення суду.

Враховуючи наведене, рішення місцевого суду підлягає до скасування і в справі слід ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Керуючись ст.ст. 304, 307, 309, 316, 319 ЦПК України,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 24 квітня 2017 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_8