Справа № 462/6013/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 липня 2017 року Залізничний районний суд міста Львові у складі: головуючого судді Румілової Н.М., при секретарі Кіптіла В.М., за участю позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення та зняття з реєстрації,

В С Т А Н О В И В

ОСОБА_1 звернулася з позовом в суд про виселення ОСОБА_2 з житлового будинку АДРЕСА_2 та зняття його з реєстрації місця проживання за вказаною адресою. Свої позовні вимоги він мотивує тим, що їй на праві власності належить вказаний будинок, в якому окрім неї зареєстрований, однак протягом семи років не проживає відповідач - ОСОБА_2 Вона зверталася до відповідача з вимогою добровільно виселитись із квартири, однак, отримала відмову. Зазначає, що проживання та реєстрація відповідача в даній квартирі порушує її права як власника, створює для нього відповідні незручності, які обмежують її права вільного володіння, користування та розпорядження своїм майном, на підставі чого просить виселити відповідача з житлового будинку АДРЕСА_2 та зняття його з реєстрації місця проживання за вказаною адресою.

В судовому засіданні позивач позов підтримала, покликаючись на мотиви такого, та доповнила, що протягом тривалого часу відповідач зі своєю сім'єю проживає за іншою адресою, витрат по утриманню житла не несе. Просить позов задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав, зазначивши, що приблизно з 2010 року проживає за іншою адресою на вул.В.Великого у м.Львові, підтвердив, що власницею житлового будинку є його сестра.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власницею житлового будинку АДРЕСА_2, який успадкувала на підставі заповіту після смерті 01.12.2014 року її батька, що стверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 16.05.2016 року (а.с.9).

Згідно довідки з місця проживання про склад сім'ї і прописку №14, виданої Рудненською селищною радою, у вказаному житловому будинку АДРЕСА_2 зареєстровані: позивач ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та відповідач ОСОБА_2 (а.с.20).

Також встановлено, що відповідач ОСОБА_2 не проживає у вказаному житловому будинку АДРЕСА_2 з 2010 року, оскільки переїхав та проживає на АДРЕСА_1, що підтверджується актами складеними комісією Рудненської селищної ради від 31.07.2015 року та 06.07.2016 року (а.с.4, 5).

Конституцією України в ст.41 та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Права власника житлового будинку, квартири визначені статтями 317, 383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише на підставах, передбачених законом. На зміст права власності невпливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом особами, які вселилися до нього зі згоди колишнього власника, у випадку зміни власника. Виникнення права осіб на користування житлом та обсяг цих прав залежить від наявності у особи, зі згоди якої вони вселилися, права власності на це житло, а отже припинення права власності цієї особи на житло припиняє право осіб, які з її згоди були вселені, на користування житлом.

Згідно зі ст.391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

З огляду на наведене та встановивши, що відповідач вселився та проживає у спірній квартирі зі згоди колишньоговласника, право власності якого на квартиру припинилось у зв'язку із спадкуванням, а з припиненням права власності припиняється й право користування житлом відповідача та враховуючи, що відповідач не набув самостійного права на спірну квартиру або її частку з підстав, передбачених законом, суд дійшов висновку, що право позивача, як нового власника зазначеної квартири, порушено і підлягає захисту.

Крім цього, вирішуючи даний спір, судом взято до уваги, що гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь - яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути зокрема і житло - житловий будинок, квартира, садиба. Права власника житлового будинку чи квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до положень ч.1 ст.156 ЖК України з урахуванням положень ч.1 ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку чи квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права власності на це майно. Із зазначеного слід дійти висновку, що виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а відтак - припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім'ї на користування цим будинком. Таким чином, права членів сім'ї власника будинку на об'єкт власності є похідними від прав самого власника. Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири) (на відміну від договору найму (оренди) житла - ст. ст. 810,814 ЦК України. Частина 4 ст.156 ЖК України передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. Зазначені висновки не суперечать нормам ст.47 Конституції України, ст.9 ЖК України, ст.311 ЦК України, враховуючи, що право на житло (користування ним, усунення перешкод у користуванні ним) підлягає захисту лише у випадку порушення прав особи. Враховуючи, що відповідач не набув самостійного права на житло з підстав, передбачених законом (найм, оренда, вселення наймачем чи на підставі ордера тощо), його право на проживання в спірній квартирі не підлягає захисту, так як з припиненням права власності колишнього власника квартири, відповідач як член його сім'ї також втратив право користування цим приміщенням і підлягає виселенню за позовом нового власника.

Саме з таких позицій виходив Верховний Суд України в ухвалах від 06.11.2002 року, 04.10.2006 року та 18.09.2008 року, визнавши, що з припиненням права власності особи на жиле приміщення члени його сім'ї також втрачають право користування цим приміщенням і підлягають виселенню за позовом нового власника.

Як зазначається в статті 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Зі змісту ст.10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Виходячи з наведеного та враховуючи, що відповідач зареєстрований у спірному житловому будинку та мешкає у ньому, у зв'язку з чим позивач не має можливості здійснювати своє право власності на квартиру, а також не має можливості належним чином користуватися та розпоряджатися своїм майном, беручи до уваги, що відповідач ОСОБА_2 визнав позовні вимоги, суд приходить до переконання, що ОСОБА_2 слід виселити з житловому будинку АДРЕСА_2 зі зняттям з реєстрації місця проживання.

Відповідно до ст.88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача 551,20 грн. судового збору, сплаченого позивачем.

Керуючись ст.150, 156 Житлового кодексу України, ст.317, 319, 321, 383, 391 Цивільного кодексу України, ст.ст. 10, 11, 60, 174, 209, 212-215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення та зняття з реєстрації задовольнити.

Виселити ОСОБА_2 з житлового будинку АДРЕСА_3

Зняти ОСОБА_2 з реєстрації місця проживання за адресою АДРЕСА_2 «а».

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 551грн.20коп.

Рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Апеляційного суду Львівської області через Залізничний районний суд м. Львова протягом десяти днів, з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засідання під час проголошення судового рішення - протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя /підпис/ Н.М.Румілова

Копія вірна.

Суддя: Н.М.Румілова