Справа № 463/3825/16 Головуючий у 1 інстанції: Гирич С.В.
Провадження № 22-ц/783/1443/17 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді - Шандри М.М.

суддів: Струс Л.Б., Шеремети Н.О.

секретаря: Симця В.І.

за участю: представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

представників ОСОБА_4 - ОСОБА_5, ОСОБА_6,

ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 08 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про повернення безпідставно набутого майна,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до відповідача ОСОБА_4 про стягнення 500 000 доларів США як безпідставно набутого майна. Позовні вимоги мотивував тим, що 30.11.2007 року відповідач у м. Києві особисто отримав від позивача кошти в розмірі 500 000 доларів США для викупу земельної ділянки. На підтвердження цього факту 25.01.2008 року відповідач склав розписку і передав її оригінал позивачу. Оскільки договірних відносин між сторонами не виникло, відповідачу було направлено вимогу про повернення коштів. Проте кошти повернені не були. Таким чином, оскільки відповідачем було безпідставно набуто майно в сумі 500 000 доларів США, в добровільному порядку повертати майно не бажає, а тому позивач змушений звернутись до суду.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 08 грудня 2016 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 кошти в розмірі 500 000 доларів США, що в еквіваленті станом на день постановлення рішення становить 13 010 000 грн.

Стягнуто ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 6 890 грн.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_4.

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що між сторонами у справі виникли договірні відносини, на підставі яких кожна сторона взяла на себе виконання певних зобов'язань, що в свою чергу виключає застосування до даних правовідносин ст. 1212 ЦК України. Також вказує, що позивачем було пропущено строк позовної давності. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу слід відхилити з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст.61 ЦПК України.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення таким вимогам відповідає.

Районним судом установлено, що 25.01.2008 року ОСОБА_4 склав розписку про те, що він отримав 30.11.2007 року від ОСОБА_2 500 000 доларів США для викупу земельної ділянки (а.с.10). Факт складення та підписання розписки відповідач не заперечує, пояснивши, що цю розписку написав на прохання свідка ОСОБА_8 для підтвердження витрати коштів.

Судом також установлено, що позивач вважав, що передавши кошти та отримавши розписку, він уклав договір позики, тому він має право отримати ці кошти, як за договором позики. 22.02.2013 року ним було подано позов до Личаківського районного суду м. Львова про стягнення з відповідача ОСОБА_4 500 тис. доларів США суми боргу за договором позики.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 19.12.2013 року (справа № 463/1030/13), залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 14.04.2014 року, позов було задоволено: стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 борг у сумі 500 тис. доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на 08.02.2013 року становило 9 996 500 грн. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24.06.2015 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення судів першої та апеляційної інстанції залишено без змін.

Як вбачається із постанови Верховного Суду України від 11.11.2015 року (справа № 2-/463/1030/13) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, Верховний Суд України зробив висновок про те, що у справі яка переглядається, з розписки складеної 25.01.2008 року вбачається, що 30.07.2007 року у м. Києві ОСОБА_4 отримано від ОСОБА_2 500 тис. доларів США для викупу земельної ділянки в с. Грибовичі. Отже, розписка про отримання грошових коштів не містить зобов'язання про їх повернення. Таким чином, суди не встановили справжньої правової природи укладеного між сторонами договору та дійшли помилкового висновку про укладення договору позики.

Задовольняючи позов, районний суд вірно виходив із доведеності факту передачі коштів ОСОБА_4 в розмірі 500 000 доларів США, що стверджується розпискою, яка є належним та допустимим доказом передачі коштів, та відповідач не оспорив такий факт у судовому порядку.

Відповідно до ч.1 ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

За змістом статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Встановивши, що ОСОБА_2 передаючи кошти ОСОБА_4 в розмірі 500 000 доларів США, вважав що уклав договір позики, але рішенням судів у справі № 463/1030/13 між цими сторонами встановлено, що фактично цей договір не є договором позики, так як не містить зобов'язання про повернення коштів, і відповідач не довів наявність будь-яких зобов'язань та використання цих коштів в інтересах позивача, районний суд прийшов до вірного висновку про безпідставність збереження майна позивача відповідачем, а саме коштів в сумі 500 000 доларів США, відповідно до розписки від 25 січня 2008 року, а тому у позивача наявні правові підстави для витребування у відповідача грошових коштів у сумі 500 000 доларів США на підставі ст. 1212 ЦК України .

Районний суд також прийшов до обґрунтованого висновку про те, що позивачем не пропущено позовну давність з таких мотивів.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлена тривалістю три роки.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої особи права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Як убачається з матеріалів справи, постановою Верховного Суду України від 11.11.2015 року у справі № 463/1030/13 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 було скасовано ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10.06.2015 року, ухвалу апеляційного суду Львівської області від 14.04.2014 року, рішення Личаківського районного суду м. Львова від 19.12.2013 року про задоволення позову та у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики відмовлено (а.с.46-48). Отже саме тоді у ОСОБА_2 виникла правова підстава щодо повернення ОСОБА_4 безпідставно набутих ним грошових коштів у розмірі 500 000 доларів США. З даним позовом ОСОБА_2 звернувся до суду 16.08.2016 року, тобто у межах позовної давності.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, районний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами права, які підлягають застосуванню, повно і всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, вірно встановив обставини справи та ухвалив правильне по суті й справедливе рішення.

Рішення суду відповідає вимогам процесуального та матеріального права, обставинам справи, доводи скарги висновків суду не спростовують, тому колегія суддів підстав для скасування рішення суду не вбачає.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 08 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий

Судді: