Справа № 206/4247/17
Провадження № 2/206/1103/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 серпня 2017 року суддя Самарського районного суду міста Дніпропетровська Маштак К.С., перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради Департамент економіки, фінансів та міського бюджету в особі В.о. Начальника ОСОБА_2 про визнання незаконним наказу про демонтаж тимчасових споруд та зобовязання відновити цілісність та стан майнового комплексу, -

ВСТАНОВИВ:

11.08.2017 до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради Департамент економіки, фінансів та міського бюджету в особі В.о. начальника ОСОБА_2 про визнання незаконним наказу про демонтаж тимчасових споруд та зобовязання відновити цілісність та стан майнового комплексу.

Зазначена позовна заява ухвалою судді від 14.08.2017 була залишена без руху з підстав зазначених нижче.

Так, згідно змісту позовної заяви, а саме її прохальної частини, позивач просив:

- визнати незаконним наказ В.о. Начальника управління торгівлі департаменту економіки, фінансів та міського бюджету Дніпровської місткої ради (вимога немайнового характеру);

- зобовязати відповідача відновити цілісність та стан майнового комплексу, який був до здійснення демонтажу (вимога майнового характеру).

Отже, позивачем до суду було заявлено дві вимоги (майнового та немайнового характеру).

Відповідно до долучених до позовної заяви додатків, серед останніх наявна єдина квитанція про сплату судового збору у розмірі 640,00 грн.

Таким чином, суддя прийшов до висновку, що представником позивача було сплачено судовий збір лише за одну вимогу немайнового характеру.

При цьому, зазначено, що розмір судового збору за подання позовної заяви з вимогою майнового характеру визначається з урахуванням вартості спірного майна.

В порушення п. 4 ч. 2 ст. 119 ЦПК України позовна заява, також, не містила ціни позову щодо вимог майнового характеру.

Окрім того, у позовній заяві не було викладено обставин, якими представник позивача обґрунтовує вимоги, в тому числі, і визначення юрисдикції суду щодо вимоги про визнання наказу незаконним (п. 5 ч. 2 ст. 119 ЦПК України).

17.08.2017 представником позивача отримано відповідну копію ухвали про що в матеріалах позову є розписка.

Наступного дня, тобто 18.08.2017 до канцелярії суду надійшла уточнена позовна заява, згідно змісту якої представник позивача просив визнати незаконним наказ Начальника управління торгівлі департаменту економіки, фінансів та міського бюджету Дніпровської місткої ради, що порушує право власності.

Таким чином, замість виконання ухвали судді від 14.08.2017 щодо визначення та зазначення ціни позову, сплати додатково судового збору, позивачем зменшено позовні вимоги.

Водночас, відповідно до ст. 31 ЦПК України позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, та інше.

Окрім того,згідно розяснень, що викладені в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 № 5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» суддя не вправі до постановлення ухвали про відкриття провадження у справі здійснювати будь-які дії щодо підготовки справи до судового розгляду, проводити попереднє судове засідання тощо.

Аналіз зазначеного дає підстави вважати, що можливість реалізації передбаченого права, а саме уточнення позовних вимог, обмежується стадією розгляду справи, тобто з моменту відкриття провадження у справі і відповідно до винесення судом рішення.

Таким чином, уточнена позовна заява була подана не на виконання ухвали Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 14.08.2017 про залишення без руху, а з метою уточнення позовних вимог.

Відтак, станом на 23.08.2017 позовна заява залишалась без руху, у встановлений суддею строк, в три дні, недоліки позивачем та його представником не усунуто.

В той же час, суддя звертає увагу, що прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини її основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Окрім того, також, необхідно зазначити, що подана уточнена позовна заява про визнання незаконним наказу Начальника управління торгівлі департаменту економіки, фінансів та міського бюджету Дніпровської міської ради про демонтаж тимчасових споруд, в обґрунтування підсудності якої, представник позивача посилався на ст. 393 ЦК України, та вважав, що даний спір виник саме з приводу захисту права власності та інших речових прав на нерухоме майно, як наслідок, повинен бути поданий у відповідності до ст. 114 ЦК України (виключна підсудність).

Обґрунтовуючи дану вимогу представник позивача посилався на те, що між позивачем та іншою особою було укладено договір купівлі-продажу майнового комплексу, де був розташований ринок, стан якого згодом було покращено (укладено бруківку, відремонтовано приміщення, спиляно сухостій), в той же час, на підставі оспорюваного наказу було проведено демонтаж тимчасових споруд, що в свою чергу порушило право власності позивача.

Так, п. 1.3. Наказу Міністерства Регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства № 244 від 21.10.2011 про затвердження Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту.

В той же час, ч. 1 ст. 181 ЦК України передбачено, що до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

У п. 41, 42 Постанови Пленуму ВССУ «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ»від 1 березня 2013 року № 3 зазначено, що перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність (стаття 114 ЦПК) є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. Місцезнаходження нерухомого майна має бути підтверджено документально. У разі конкуренції правил підсудності (наприклад, при об'єднанні позовів, на один з яких поширюється дія правила про виключну підсудність) мають застосовуватися правила виключної підсудності.

Виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна (частина перша статті 114 ЦПК). Згідно з положеннями статті 181 ЦК до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 ЦК); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

У статті 114 ЦПК України йдеться про спори з приводу нерухомого майна, а не про саме це майно. Таке формулювання дозволяє віднести до спорів з приводу нерухомого майна будь-які спори, що виникають у зв'язку із створенням та зміною об'єктів нерухомості, їх цивільним обігом, виникненням, зміною, припиненням та виконанням зобов'язань, які пов'язані із нерухомістю. Навіть ті, в яких право на нерухоме майно не оспорюється. На думку суду, такий підхід є недоцільним. Виключну підсудність доцільно зберегти лише для тих справ, в яких вирішується спір про нерухоме майно, а не з приводу нього.

Враховуючи вищевикладене суддя вважає, що заявлена до суду вимога в уточненій позовній заяві не може бути розцінена як вимога, що випливає з приводу захисту права власності саме нерухомого майна.

Таким чином, положення ст. 114 ЦПК України взагалі не розповсюджується на єдину вимогу, що міститься в уточненій позовній заяві, відтак остання подана з порушенням правил підсудності, оскільки зазначена в позові адреса відповідача знаходиться поза межами адміністративної території Самарського району.

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 121 ЦПК України заява повертається у випадку, коли справа не підсудна цьому суду.

За таких обставин, первісну позовну заяву, уточнену позовну заяву необхідно повернути позивачу та розяснити, що повернення заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення позовної заяви.

Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за ухвалою суду в разі повернення заяви або скарги.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 109, 114, 121, 208-210, 293 ЦПК України, ст. 7 ЗУ «Про судовий збір» -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради Департамент економіки, фінансів та міського бюджету в особі В.о. Начальника ОСОБА_2 про визнання незаконним наказу про демонтаж тимчасових споруд та зобовязання відновити цілісність та стан майнового комплексу та уточнену позовну заяву ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради Департамент економіки, фінансів та міського бюджету в особі В.о. Начальника ОСОБА_2 немайнового характеру повернути позивачу.

Зобовязати Управління Державної казначейської служби України в Індустріальному районі м. Дніпра повернути ОСОБА_3 сплачений судовий збір, у розмірі 640 грн. 00 коп., згідно квитанції № 1/139 від 11.08.2017.

Розяснити позивачу та його представнику, що за змістом ч. 5 ст. 121 ЦПК України, Повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана до Апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подачі через Самарський районний суд м. Дніпропетровська протягом п'яти днів з дня проголошення ухвали. Якщо ухвалу було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя К.С. Маштак