Справа № 455/1692/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

"28" липня 2017 р. м.Самбір

Самбірський міськрайонний суд Львівської області

у складі: головуючого - судді Кравціва В.І.,

з участю секретаря Добрянського І.І.,

позивача ОСОБА_1,

її представника адвоката Мукан Б.С.,

відповідача ОСОБА_1,

її представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування,

встановив:

ОСОБА_1 23 грудня 2016 року пред'явила позов до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування житлової квартири від 11 січня 2012 року, посвідченого державним нотаріусом Старосамбірської державної нотаріальної контори Львівської області Кузан О.В., зареєстрованого в реєстрі за № 26, про дарування ОСОБА_6 ОСОБА_4 житлової квартири АДРЕСА_1.

У обґрунтування позову ОСОБА_1 посилалася на те, що після смерті її матері ОСОБА_6, котра померла ІНФОРМАЦІЯ_1, вона, позивач, знаючи, що та є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1, 15 листопада 2016 року звернулася до Старосамбірської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом і 24 листопада 2016 року отримала інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з якої довідалася, що власником цієї квартири є її, позивача, сестра ОСОБА_1 згідно вказаного Договору дарування житлової квартири, який на її думку є фіктивний.

Зазначена квартира належала в рівних частках по ? її, позивача, батькам на підставі свідоцтва про право власності на квартиру, виданого ТзОВ «Житловик» 10 січня 1994 року, згідно розпорядження від 18 листопада 1993 року № 473 і в 2011 році вона довідалася, що мати оформила свідоцтво про право на спадщину за законом після по смерті свого чоловіка ОСОБА_9, котрий помер ІНФОРМАЦІЯ_2, та звернулася до суду про визнання цього свідоцтва недійсним.

Відповідачем у цивільній справі про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину були Старосамбірська державна нотаріальна контора та ОСОБА_6 В процесі підготовки і розгляду справи в Старосамбірському районному суді та Апеляційному суді Львівської області з листопада 2011 року ніхто з учасників процесу не повідомив, що вказана квартира відчужена на ім'я її, позивача, сестри, та що ОСОБА_6 не є власником квартири, а правовстановлюючі документи, що оскаржувалися під час розгляду справи, втратили свою актуальність.

Рішення Старосамбірського районного суду Львівської області про відмову в позові про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину набрало законної сили після перегляду в суді апеляційної інстанції 16 квітня 2013 року.

Підставою визнання договору дарування недійсним ОСОБА_1 вважала недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, встановлених частинами першою, третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України, а саме зміст правочину суперечить ЦК України, так як у п. 10 цього договору зазначено, що дарувальниця залишає за собою право довічного проживання в квартирі.

Також, волевиявлення ОСОБА_6 не відповідало її внутрішній

волі, а здійснювалося з остраху, що свідоцтво про право на спадщину буде визнане недійсним та вона, позивач, набуде право власності на частину квартири. Внутрішня воля ґрунтувалася на бажанні в подальшому проживати та користуватися квартирою, а не передати дарунок обдарованій, як передбачено нормами чинного законодавства. Укладаючи договір дарування ОСОБА_6 заздалегідь знала, що договір дарування не буде виконувати, оскільки мала намір в подальшому проживати в квартирі, про що свідчить той факт, що нею не виконано жодних формальних дій по зміні власника в підприємствах, що займаються наданням комунальних послуг.

Мета укладення договору дарування була знищити свідоцтво про право на спадщину за законом, яке видане після смерті ОСОБА_10

Крім того, оспорюваний договір дарування не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, оскільки за відсутності будь-якого акту приймання-передачі майна чи одержання оригінального примірника договору, можна стверджувати, що майно до смерті ОСОБА_6 не було передано обдарованій, а ОСОБА_1 не прийняла його.

До дня смерті ОСОБА_6 проживала у відчуженій квартирі, користувалася комунальними послугами та отримувала субсидію на їх оплату.

Під час судового розгляду ОСОБА_1 та її представник у підтримання своїх позовних вимог посилалися на обставини, викладені у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_1 та її представник позов не визнала та пояснили, що на момент укладення договору дарування, станом на 11.01.2012 року, квартира по АДРЕСА_1 належала дарувальниці ОСОБА_6, а саме: 1/2 частина на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом та 1/2 частина на підставі свідоцтва про право власності на квартиру, виданого 10.01.1994 ТзОВ «Житловик».

11 січня 2012 року мати відповідача ОСОБА_6 подарувала, а ОСОБА_1 прийняла у дар вказану квартиру, даний договір дарування посвідчено державним нотаріусом Старосамбірської державної нотаріальної контори Львівської області та зареєстровано в реєстрі за № 26, особи сторін встановлено, їх дієздатність, а також належність ОСОБА_6 відчужуваної квартири перевірено державним нотаріусом.

У вступній частині договору дарування зазначено, що дарувальниця ОСОБА_6 та обдаровувана ОСОБА_1 попередньо ознайомлені з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності правочинів, перебуваючи при здоровій пам'яті та діючи добровільно, розуміючи значення своїх дій та правові наслідки укладеного правочину, уклали договір.

Договір складено в двох примірниках, один з яких залишився у справах Старосамбірської державної нотаріальної контори, а другий було видано ОСОБА_1 і 14 вересня 2012 року нею була проведена державна реєстрація права власності на квартиру.

Третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору державний нотаріус Кузан О.В. пояснила що 11 січня 2012 року ОСОБА_6 прийшла з обдарованою, щоб посвідчити договір дарування квартири, мала при собі всі необхідні правовстановлюючі документи на квартиру, довідку із міської ради, що вона зареєстрована і проживала одна у вказаній квартирі. Сторони договору попередньо були ознайомлені із вимогами цивільного законодавства щодо недійсності правочинів, будучи при здоровому розумі та діючи добровільно, уклали договір дарування вказаної квартири. Договір вони підписали, сторони були задоволені, від них не поступало жодних заяв, договір зареєстрований в реєстрі правочинів, і вони підписалися в реєстрі вчинення нотаріальних дій.

Вислухавши пояснення сторін, їх представників та третьої особи, з'ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку про відмову у позові з таких підстав.

Статтями 1 та 3 ЦПК України встановлено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави і кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За правилами ст. 8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Статтею 214 ЦПК України встановлено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, зокрема:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Із договору дарування житлової квартири від 11 січня 2012 року, посвідченого державним нотаріусом Старосамбірської державної нотаріальної контори Львівської області Кузан О.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 26 відомо, що ОСОБА_6 подарувала а ОСОБА_1 прийняла в дар житлову квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 9).

Даючи правову оцінку зазначеному договору та вирішуючи даний спір, суд виходить із такого.

Згідно ст. 15 та ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, серед яких, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За правилами ст. 234 ЦПК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

У пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Згідно ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Із свідоцтв про народження, свідоцтв про одруження та розірвання шлюбу, про смерть відомо, що сторони є дітьми ОСОБА_10, котрий помер ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6, котра померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 54, 55, 81, 150, 151).

Із свідоцтва про право власності на квартиру, свідоцтва про право на спадщину, витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно та довідки вбачається, що ОСОБА_6 належала на праві приватної власності квартира АДРЕСА_1, в якій вона проживала одна (а.с. 138, 139, 141, 142).

Із рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 17 грудня 2012року у справі за позовом ОСОБА_1 до Старосамбірської державної нотаріальної контори Львівської області та ОСОБА_6 про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину видно, що такий позов був пред'явлений 03.09.2012 і в позові ОСОБА_1 було відмовлено у зв'язку з тим, що вона не прийняла спадщину, яка відкрилася унаслідок смерті її батька (а.с. 59-61).

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Отже, суд відхиляє посилання позивача на те, що договір дарування вказаної житлової квартири від 11 січня 2012 року не відповідає вимогам ч. 1 ст. 203 ЦК України.

Та обставина, що у п. 10 зазначеного договору дарування записано про те, що Дарувальниця залишає за собою право довічного проживання у квартирі не встановлювала обов'язок обдаровуваної ОСОБА_1 вчинити на користь дарувальника ОСОБА_6 будь-яку дію майнового або немайнового характеру. Прийнявши дарунок та набувши право власності на цю квартиру ОСОБА_1 мала право укласти із ОСОБА_6 будь-який договір користування житлом у квартирі, у тому числі поселити її на правах члена сім'ї, дозволити проживати безоплатно, але не зобов'язувало Обдаровану вчинити такі дії, а тому вказане право носить декларативний характер і порушення цього права з боку ОСОБА_1 не є передбаченими підставами для розірвання договору, які встановлені ст.ст. 726, 727 ЦК України.

Також позивачем не доведено те, що волевиявлення ОСОБА_6 не було вільним і не відповідало її внутрішній волі, оскільки на час вчинення правочину був наявний спір та вона не мала наміру дарувати квартиру, знала, що договір дарування не буде виконуватися, оскільки мала намір проживати в квартирі і надалі проживала.

Так, із зазначеного рішення суду відомо, що на час вчинення оспорюваного правочину жодного спору щодо права на квартиру не було, протягом періоду з ІНФОРМАЦІЯ_2 до 03.09.2012 позивач не порушувала питання щодо спадкового майна після смерті її батька.

Право власності на квартиру та право користування житлом у квартирі (проживання) суттєво відрізняються і тому волевиявлення Дарувальника проживати у подарованій нею квартирі не свідчать про відсутність її волі на відчуження квартири шляхом укладення договору дарування. При цьому мотиви прийняття такого рішення не мають значення.

Із оспорюваного договору дарування житлової квартири видно, що сторони попередньо ознайомлені з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності правочинів, перебуваючи при здоровому розумі, ясній пам'яті та діючи добровільно, розуміючи значення своїх дій та правові наслідки укладеного правочину уклали цей договір, їм були роз'яснені правові наслідки цього договору, які в свою чергу підтвердили дійсність намірів на його укладення, сторони домовились про істотні умови договору, ними при його укладенні досягнуто всіх істотних умов, їхні дії були вільними, відповідати їхній внутрішній волі та правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, та договір укладено з дотриманням вимог діючого законодавства.

Про спрямованість оспорюваного договору на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним та відсутність його фіктивності свідчить таке.

Відповідно до ст. 722 цього Кодексу право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка.

Статтею 334 ЦК України, що була чинною на час укладення оспорюваного договору право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникало у набувача з моменту такого посвідчення.

Якщо договір про відчуження майна підлягав державній реєстрації, право власності у набувача виникало з моменту такої реєстрації.

У пункті 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Із договору дарування житлової квартири від 11 січня 2012 року відомо, що у п. 11 цього правочину записано, що право власності у обдаровуваної на зазначену квартиру виникає з моменту прийняття майна, зазначеного у цьому договорі. Прийняттям дарунка вважатиметься одержання оригінального примірника цього договору після його нотаріального посвідчення, а в п. 15 зазначено, що договір складений в 2-х примірниках, один з яких залишається справах нотаріальної контори, а другий видано Обдаровуваній.

Із вказаного договору, реєстру вчинених нотаріальних дій та витягу з Державного реєстру правочинів видно, що ОСОБА_1 11 січня 2012 року отримала другий примірник договору дарування житлової квартири від 11 січня 2012 року і даний договір 11.01.2012 зареєстровано в Державному реєстрі правочинів (а.с. 137, 153, 154).

Отже, право власності ОСОБА_1 на подаровану квартиру виникло 11 січня 2012 року відповідно до умов договору та чинного на той час законодавства, оскільки правило ч. 4 ст. 334 ЦК України про те, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону, набрало чинності з 1 січня 2013 року.

Крім того, із витягу про Державну реєстрацію прав відомо, що 14.09.2012 Обдаровуваною у КП Старосамбірської районної ради Львівської області «Старосамбірське районне бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» проведена державна реєстрація права власності на квартиру на підставі вказаного договору дарування, що також вимагало прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, що є прийняттям дарунка.

Ураховуючи наведене, суд відхиляє посилання позивача на те, що ОСОБА_1 даний договір дарування є фіктивним, так як Обдаровувана не прийняла дарунок та станом на 11.01.2012 не набула права власності на квартиру і не користувалася нею, оскільки оплата комунальних послуг проводилася за договорами, укладеними з ОСОБА_6

Керуючись ст.ст. 209, 212, 213, 215 ЦПК України, суд

вирішив:

Відмовити за недоведеністю позовних вимог у позові ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування житлової квартири від 11 січня 2012 року, посвідченого державним нотаріусом Старосамбірської державної нотаріальної контори Львівської області Кузан О.В., зареєстрованого в реєстрі за № 26, про дарування ОСОБА_6 ОСОБА_4 житлової квартири АДРЕСА_1.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано, і може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області шляхом подання апеляційної скарги через суд першої інстанції, який ухвалив рішення, протягом десяти днів з дня його проголошення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя