Справа № 761/5118/17
Провадження № 2/761/3790/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2017 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі

головуючого судді Юзькової О.Л.

при секретарі Голопич Н.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Громадської організації «Собор православних жінок України» до ОСОБА_1, Товариства з обмеженою відповідальністю «Сівер Україна» про усунення перешкод у користуванні нежитловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги наступним. З 28.10.2016 року ГО «Собор православних жінок України», яка орендує у ТОВ «Сівер Україна» нежитлове приміщення АДРЕСА_1 протиправною діяльністю ОСОБА_1 позбавлена права користування приміщенням. Такі дії відповідача порушують право позивача вільно здійснювати свою діяльність, що є порушенням Закону України «Про Громадські об»єднання», Конституції України та Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод. Громадська організація зареєстрована за місцем знаходження орендованого приміщення, виконує умови договору оренди, який укладений 01.01.2012 р. і є чинним. Договір не розірваний сторонами, не визнаний недійсним в судовому порядку. Угода була укладена з ТОВ «Сівер Україна», який є власником приміщення на підставі рішення Господарського суду м. Києва від 22.07.2003 р. В орендованому приміщенні розташований офіс позивача, перебувають всі документи громадської організації в тому числі і оригінали статутних документів, архіви, інше майно позивача. 28.10.2016 р. ОСОБА_1 силовим шляхом захопив приміщення і не допускає ГО «Собор православних жінок України» до користування приміщенням. Зважаючи на викладене, представник позивача просить суд зобов»язати ОСОБА_1 та Товариство з обмеженою відповідальністю «Сівер Україна» усунути перешкоди Громадській організації «Собор православних жінок України» в користуванні нежитловим приміщенням АДРЕСА_1 шляхом надання фактичного доступу до вказаного приміщення.

В судовому засіданні представники позивача підтримали вимоги, просили задовольнити. Пояснили, що не дивлячись на те, що ОСОБА_1 зареєстрував право власності на спірне приміщення, він має виконувати умови договору оренди, як це передбачено чинним законодавством України. Крім того, не існує правових підстав для виникнення у відповідача права власності на приміщенні і з цього приводу триває судовий спір.

Представники відповідача ТОВ «Сівер України» визнали позов в повному обсязі. Пояснили. що дійсно з 28.10.2016 р. позивач позбавлений можливості користуватися предметом оренди, оскільки ОСОБА_1 здійснює перешкоди в цьому. Укладений договір оренди з ГО «Собор православних жінок України» є чинним, не змінювався, не розривався сторонами у судовому порядку. Також не ставив питання про розірвання договору або і визнання його недійсним і ОСОБА_1, якщо він вважає себе власником приміщення. Наголосили, що ТОВ «Сівер Україна» вважає себе єдиним законним власником спірного приміщення. Так рішенням Господарського суду м. Києва від 22.07.2003 р. визнано за Товариством право власності на приміщення площею 286,3 кв. м. та площею 278,4 кв. м., розташовані за адресою: АДРЕСА_1, дане рішення залишено без змін і набрало чинності. 18.01.205 р. ТОВ «Сівер Україна» зареєстроване як власник даних житлових приміщень та 01.01.2012 р. уклало договір оренди з позивачем на спірне нежитлове приміщення. Проте, відповідач, як сторона договору оренди позбавлений можливості виконувати умови угоди у зв»язку із діями ОСОБА_1, тому вимоги позивача є законними.

Представник ОСОБА_1 в судове засідання не з»явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Направив в адресу суду заперечення на позов та просив розглянути справу за його відсутності.

У запереченнях представник відповідача зазначив, що договір оренди, укладений між ТОВ «Сівер Україна» та Громадською організацією є нікчемним, оскільки Товариство не було власником даних приміщень або їх законним користувачем. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 19.10.2016 р. в частині скасовано рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10.04.2007 р. ухвалене у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Сівер Україна» до ОСОБА_1, ОСОБА_2,ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: Благодійна організація «Благодійний фонд Християнський», Прогресивна соціалістична партія України про визнання недійсним договору купівлі - продажу та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сівер Україна» про визнання добросовісним набувачем та визнання права власності на майно. В частині вимог ТОВ «Сівер Україна» до відповідачів щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень в тому числі і того, що є предметом спору відмовлено. ОСОБА_1 25.11.2013 р. зареєстрував право власності на нежитлові приміщення на підставі договору купівлі-продажу, реєстрація права власності ТОВ «Сівер України» була скасована.

Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Встановлено, що 01.01.2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Сівер Україна « та Громадською організацією «Собор православних жінок України» було укладено договір оренди № 6 за умовами якого Товариство передало, а позивач прийняв у тимчасове платне користування нежиле приміщення АДРЕСА_1.

Як свідчать умови договору, переданий в оренду об»єкт належить наймодавцю на праві колективної власності на підставі реєстраційного посвідчення НОМЕР_1 Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об»єкти нерухомого майна від 18 січня 2005 року за реєстровим № 5227-П.

Відповідно до приписів ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов»язується передати наймачеві майно користування за плату на певний строк.

За умовами договору нежитлове приміщення, строк угоди становить п»ять років з моменту її підписання.

Також не заперечувалось в судовому засіданні представниками сторін, що строк дії договору оренди було продовжено до 31.12.2017 р. відповідно до п.п. 4.2., 4.3.,4.4. договору відповідно до листа - повідомлення ГО «Собор православних жінок України» від 24.10.2016 р.

Представники позивача, представники ТОВ «Сівер Україна» пояснили в судовому засіданні, що Громадська організація «Собор православних жінок України» здійснює користування орендованим приміщенням, пов»язане з діяльністю позивача, в останньому перебувають правовстановлюючі документи організації.

Як встановлено в судовому і підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, станом на 02.12.2016 р. місцезнаходження ГО «Собор православних жінок України» - кімната АДРЕСА_1.

Як зазначили представники позивача, представники ТОВ «Сівер Україна» в судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 з 28.10.2016 р. чинить перешкоди у користуванні Громадською організацією орендованим приміщенням, не допускає працівників позивача у спірне приміщення.

Дана обставина не оспорюється представником ОСОБА_1 у спрямованих в адресу суду запереченнях.

Представник відповідача зазначає, що договір оренди є нікчемним, оскільки ТОВ «Сівер Україна» ніколи не був власником приміщення чи особою, яка мала право користування приміщенням, оскільки єдиним власником майна є саме відповідач - ОСОБА_1

З іншого боку представники ТОВ «Сівер Україна» вказували на те, що саме Товариство є власником спірного приміщення на підставі рішення Господарського суду м. Києва від 22.07.2003 р. Реєстрація же права власності за ОСОБА_1 оскаржується у судовому порядку.

За наявними в матеріалах справа доказами, Господарським судом м. Києва 22.07.2003 року задоволено позов Товариство з обмеженою відповідальністю «Сівер Україна» до Благодійного фонду «Християнський» про визнання права власності та виселення.

За ТОВ «Сівер Україна» визнано право власності на приміщення площею 286,3 кв. м. та 278,4 кв. м., які розташовані в АДРЕСА_1 та виселено відповідача з займаних приміщень.

18.01.2005 р. ТОВ «Сівер України» зареєструвало право власності на зазначені приміщення у Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності за реєстровим номером № 5227-П.

Як свідчить надана представником ОСОБА_1 копія інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об»єктів нерухомого майна щодо об»єкта нерухомого майна, станом на 25.10.2016 р. нежилі приміщення за адресою АДРЕСА_1 25.11.2013 р. зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі - продажу від 27.09.2004 р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марчук К.В.

Копія правовстановлюючого документа на нежитлові приміщення представником відповідача не надана.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 19.10.2016 року було задоволено апеляційну скаргу представника ОСОБА_7 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 квітня 2007 року в справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Сівер Україна» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: Благодійна організація «Благодійний фонд «Християнський», Прогресивна соціалістична партія України про визнання недійсним договору купівлі-продажу та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сівер Україна» про визнання добросовісним набувачем та визнання права власності на майно.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10.04.2007 року скасовано в частині вирішення вимог ТОВ «Сівер Україна» про визнання недійсним договору купівлі-продажу та в цій частині ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу.

В іншій частині рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10.04. 2007 року залишено без змін.

Як вбачається з рішення Апеляційного суду м. Києва від 19.10.2016 р., Шевченківським районним судом м. Києва 10.04.2007 р. визнано недійсним договір купівлі - продажу нежилих приміщень № 97,98,102 загальною площею 564,50 кв. м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_1, укладений 27 вересня 2004 року між ОСОБА_2 особисто та як представником ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марчук К.В.

В задоволенні зустрічного позову про визнання добросовісним набувачем та визнання права власності на майно відмовлено.

При цьому судом встановлено, що рішенням Господарського суду м. Києва від 22 липня 2003 р. за ТОВ «Сівер Україна» визнано право власності на приміщення площею 286,3 кв. м. та 278,4 кв. м., які розташовані в АДРЕСА_1, які зазначені на плані БТІ під літерою «А». Постановою Вищого господарського суду України від 16.02.2004 року вказане рішення залишено без змін.

Також зазначено, що в подальшому ТОВ «Сівер Україна» звернулось до Господарського суду м. Києва з позовом про зобов»язання БТІ зареєструвати за ним право власності на зазначені приміщення. Рішенням Господарського суду м. Києва від 29.12.2004 р. позовні вимоги ТОВ «Сівер Україна» задоволені. Постановою Вищого господарського суду України від 06.04.2005 року вказане рішення скасовано, а провадження по справі припинено.

Крім того, судом було встановлено, що рішеннями Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 27 липня 2004 року були задоволені позови ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Благодійної організації «Благодійний фонд «Християнський» про стягнення заборгованості по заробітній платі та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Ухвалами Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 06 серпня 2004 року змінено спосіб і порядок виконання рішень, а саме визнано за ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 права власності кожного на 1/3 частину нежилих приміщень №№ 102. 97, 98 по АДРЕСА_1.

На підставі даних ухвали суду ОСОБА_2, ОСОБА_9 та ОСОБА_4 07 вересня 2004 року були видані реєстраційні посвідчення.

27 вересня 2004 року між ОСОБА_2, який діяв особисто та як представник ОСОБА_4, ОСОБА_9, та ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу нежилих приміщень. За умовами договору ОСОБА_2, ОСОБА_4. та ОСОБА_3 продали, а ОСОБА_1 купив нежилі приміщення №№ 97, 98, 102 загальною площею 564,50 кв.м., що складає 50/100 частин від нежилих приміщень площею 1 134.70 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1. Зазначений договір був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марчук К.В. та зареєстрований в реєстрі за № 2672. Право власності ОСОБА_1 на зазначені приміщення 04 жовтня 2004 року було зареєстроване БТІ, про що зроблений запис в реєстрову книгу № 5711-53 за реєстровим № 5227-П.

16 листопада 2004 року ухвали Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 06 серпня 2004 року скасовані за нововиявленими обставинами, одночасно скасована реєстрація приміщень в БТІ на ім'я ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_9

Дані обставини, зважаючи на положення ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

При цьому колегією суддів зазначено: як вбачається з наданого апелянтом документу, а саме копії свідоцтва про шлюб від 25 березня 1994 року, виданого Відділом РАЦС Радянського РВК м.Мінск на час укладання оспорюваного договору купівлі-продажу нежилих приміщень №J 97, 98, 102, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1, від 27вересня 2004 року, відповідач ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі ОСОБА_7 За правилами ст.60 CK України майно, набуте подружжям за ч; шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведені домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Порушуючи питання про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежилих приміщень, TOB «Сівер Україна» не заявило вимог до ОСОБА_7, яка співвласником набутого за договором майна та суб'єктом оспорюваних правовідносин. Вказані обставини є підставою для відмови у задоволенні позовні вимог TOB «Сівер Україна» про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежилих приміщень.

На думку представника ОСОБА_1 на день укладання договору оренди з позивачем у ТОВ «Сівер України» були відсутні зареєстровані права власності на спірне приміщення, договір нікчемний.

Проте, суд не може погодитися з такими доводами, викладеними у запереченнях, зважаючи на наступне.

Приписами ст. 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно до положень 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою,п'ятою та шостої статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання правочину недійсним не вимагається.

В свою чергу Пленум Верховного суду України в постанові № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними роз'яснив, що відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резулятивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому.

Під час розгляду справи не було встановлено обставин, які б свідчили про визнання договору оренди нікчемним (недійсним), також не було отримано доказів, які б свідчили про розірвання договору оренди.

Також відповідач ОСОБА_1, його представник не скористались встановленим чинним ЦПК України правом на пред»явлення зустрічного позову.

Зважаючи на викладені обставини, суд приходить до висновку, що договір оренди, укладений між ТОВ «Сівер Україна» та ГО «Собор православних жінок України» є чинним, а отже позивач має право на користування орендованим приміщенням та вимагати усунення порушення його прав.

Положеннями ст. 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів, до яких, зокрема відносяться, припинення дії яка порушує право і відновлення становища, яке існувало до порушення.

Відповідно до положень ст. 629 ЦК України договір є обов»язковим для виконання сторонами.

В свою чергу приписами ст. 11 ЦПК України встановлено обов»язок суду розглядати цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Беручи до уваги вищенаведене, зважаючи на те, що виконання умов договору є обов»язком його сторін, з огляду на те, що представником ОСОБА_1 не доведено, що його дії по здійсненню перешкод Громадській організації відповідають вимогам закону, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача у спосіб обраний останнім.

Розподіляючи судові витрати, суд керується положеннями ст. 88 ЦПК України.

Виходячи з наведеного, керуючись ст.ст. 3,11,57,60,88, 169,212-215 ЦПК України, ст.ст. 16,204,529,759 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Зобов»язати ОСОБА_1 та Товариство з обмеженою відповідальністю «Сівер Україна» усунути перешкоди Громадській організації «Собор православних жінок України» в користуванні нежитловим приміщенням АДРЕСА_1 шляхом надання фактичного доступу до вказаного приміщення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Громадської організації «Собор православних жінок України» судовий збір у розмірі 640 грн. 00 коп.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Сівер Україна» на користь Громадської організації «Собор православних жінок України» судовий збір у розмірі 640 грн. 00 коп.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення набирає законної сили в разі закінчення вищезазначених строків або якщо його не скасовано після розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Суддя