АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Одинака О.О., Перепелюк І.Б.

секретар Тодоряк Г. Д.

з участю представників позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, його представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Державного професійно - технічного навчального закладу «Чернівецький професійний ліцей автомобільного сервісу» (далі - ДПТНЗ «Чернівецький професійний ліцей автомобільного сервісу») до ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_6, третя особа - відділ ведення реєстру Територіальної громади м. Чернівці Чернівецької міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням та виселення за апеляційною скаргою ДПТНЗ «Чернівецький професійний ліцей автомобільного сервісу» на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 27 червня 2017 року,

встановила:

У листопаді 2016 року ДПТНЗ «Чернівецький професійний ліцей автомобільного сервісу» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_3, а після уточнення позовних вимог і до ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та виселення.

Позивач зазначав, що в його оперативному управлінні перебуває будівля за адресою АДРЕСА_1, що є власністю держави в особі Міністерства освіти і науки України. До складу даної будівлі входить будинок для молодих спеціалістів, що є гуртожитком, де проживають працівники ліцею.

В кімнаті №3 гуртожитку значаться такими, що проживають відповідачі, щодо який немає даних про їх проживання у строк понад один рік, а правові підстави для користування ними гуртожитком відсутні.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням за адресою АДРЕСА_1 кімната №3, що є гуртожитком, та виселити ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_6 без надання іншого жилого приміщення.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 27червня 2017 року у позові відмовлено.

В апеляційній скарзі ДПТНЗ «Чернівецький професійний ліцей автомобільного сервісу» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Посилається на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведення обставин справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним нормам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ДПТНЗ «Чернівецький професійний ліцей автомобільного сервісу» про виселення, суд першої інстанції виходив з безпідставності та недоведеності позовних вимог, пропущення позивачем позовної давності, наявності правових підстав для проживання відповідачів у спірному жилому приміщення, яке на думку суду є їх постійним місце проживання.

Проте з таким висновком погодитись не можна, оскільки він не відповідає фактичним обставинам справи, суд дійшов його внаслідок неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що згідно пп. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким слід позовні вимоги задовольнити.

У справі встановлено і це визнається сторонами, що спірне жиле приміщення є кімнатою у гуртожитку.

Такий правовий статус жиле приміщення мало як на час поселення відповідачів до нього так і на час розгляду справи.

Встановлено, що у зв'язку з трудовими відносинами ОСОБА_7 було надана кімнату №3 в гуртожитку по АДРЕСА_1 для проживання з сім'єю у складі чотирьох осіб, які на даний час є відповідачами у справі(дружина ОСОБА_5, діти ОСОБА_3, ОСОБА_6.).

Це визнається сторонами та стверджується випискою з протоколу №13 засідання профкому від 24 травня 1991 року (а.с. 49).

У подальшому ОСОБА_7 та ОСОБА_5 були звільнені з роботи у ДПТНЗ «Чернівецький професійний ліцей автомобільного сервісу» за власним бажання та у зв'язку з невиходом на роботу після відпустки по догляду за дитиною.

Це стверджується копіями наказів №42 від 17 липня 1997 року та №11/2к від 15 лютого 2001 року (а.с. 61-62).

Встановлено, що після смерті ОСОБА_7, а саме з 2002 року і по сьогоднішній день відповідачі періодично проживають в кімнаті №3 гуртожитку.

Відповідно до ст. 127 ЖК Української РСР, п. 2 Примірного положення гуртожитки призначаються лише для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період їх роботи або навчання.

Пленум Верховного Суду України у п. 22 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» указав, що, вирішуючи спори про виселення з гуртожитків, судам слід з'ясовувати, крім інших питань, і питання щодо видачі відповідно до Примірного положення ордера на зайняття жилої площі в гуртожитку.

Згідно із ч. 2 ст. 128, ст. 129 ЖК Української РСР, ч. 1 п. 10 Примірного положення на підставі спільного рішення адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Отже, законом установлено, що єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку є спеціальний ордер, який видає адміністрація підприємства, установи, організації на підставі спільного з профспілковим комітетом рішення про надання жилої площі в гуртожитку.

Пунктом 17 Примірного положення передбачено, що вселення громадянами, які проживають у приміщеннях, що перебувають у їх відособленому користуванні, інших членів сім'ї, крім своїх неповнолітніх дітей, в указані приміщення допускається лише з дозволу адміністрації, профспілкового комітету, установи, організації та письмової згоди членів сім'ї громадянина, які проживають разом з ним.

Право користування жилим приміщенням у гуртожитку такого члена сім'ї (або колишнього члена сім'ї) є похідним від права особи, якій у встановленому законом порядку виданий спеціальний ордер для проживання на період її роботи.

Крім того, згідно із чч. 2, 3 ст. 132 ЖК Української РСР працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв'язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у ст. 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.

Так, ст. 125 ЖК Української РСР, п. 41 Примірного положення визначено, що без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у ст. 124 цього Кодексу, а саме у разі, якщо робітники і службовці припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією за власним бажанням, не може бути виселено певне коло осіб, у тому числі пенсіонерів по старості.

Отже, за змістом наведеного ст. 125, ч. 3 ст. 132 ЖК Української РСР застосовуються до житлових правовідносин, одним із суб'єктів яких є особа, яка перебувала з підприємством, установою чи організацією у трудових відносинах.

Таким чином, закріплені в ст. 125 та ч. 3 ст. 132 ЖК Української РСР гарантії не можуть бути застосовані при вирішенні спору про виселення з гуртожитку громадян, які не перебували чи не перебувають з організацією у трудових відносинах.

Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у справі 6-71 цс 11 у постанові від 19 грудня 2011 року.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

У справі встановлено, що вселення відповідачів до гуртожитку мало місце без лише за наявності рішення профкому, без спільного рішення адміністрації навчального закладу та профкому та без видачі спеціального ордеру.

За вказаних обставин та зважаючи на те, що відповідачі не перебувають у трудових відносинах з ДПТНЗ «Чернівецький професійний ліцей автомобільного сервісу», ОСОБА_5 припинила такі відносини з 2001 року, а право відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_6 є похідним від права ОСОБА_7, ОСОБА_5, вони є такими, що безпідставно користуються спірним приміщенням у гуртожитку.

Тому на часткове задоволення позову відповідачі підлягають виселенню зі спірного жилого приміщення без надання іншого житла на підставі ч. 2 ст. 132 ЖК Української РСР.

Доводи відповідачів про те, що вони вселилися на підставі ордеру та набули право на безстрокове користування спірним жилим приміщення не ґрунтуються на наявних у справі доказах та нормах матеріального права.

Необґрунтованими є твердження відповідачів та їх представника, з чим погодився суд першої інстанції, про наявність підстав для відмови у позові у зв'язку зі спливом позовної давності, оскільки норми цивільного кодексу про позовну давність до спірних відносин проживання у гуртожитку не застосовуються.

Відповідачі також посилалися на набуття права на проживання малолітнього сина відповідачки ОСОБА_6, що також не ґрунтується на наявних у справі доказах.

В акті обстеження житлово-побутових умов від 3 лютого 2017 року, який відповідачі подали на заперечення позову (а.с. 44), не йдеться про проживання відповідачки ОСОБА_6 у гуртожитку з малолітнім сином.

Такими, що не заслуговують на увагу є твердження відповідачів про те, що спірне жиле приміщення є єдиними їх місцем проживання і вони можуть бути виселені лише з наданням іншого жилого приміщення.

Як встановлено у справі спірне жиле приміщення відповідачі займають без правових підстав, воно ними використовується лише для періодичного проживання.

Так, відповідачі ОСОБА_5, ОСОБА_6 фактично проживають за межами України, а відповідач ОСОБА_3 за характером роботи проживає у м. Києві, про що свідчать пояснення сторін у справі.

Тому, за зазначених встановлених у справі підстав користування спірним приміщенням, виселення відповідачів не може розцінюватися як порушення права відповідачів на житло у розумінні ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Отже, вимоги позивача про виселення відповідачів грунтуються на нормах матеріального права, а тому підлягають задоволенню.

Що ж стосується вимог про визнання відповідачів такими, що втратили право на користуввання спірним жилим приміщенням, то вони у цій частині задоволенню не підлягають.

Так, доводи позивача про непроживання відповідачів у гуртожитку більше як один рік не грунтуються на наявних у справі доказах.

Встановлено, що відповідачі не набули права на користування спірним житлом, а тому вимоги про визнання їх такими, що вони утратили таке право є безпідставними.

Отже, оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення на підставі неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, з порушеннями норм матеріального та процесуального права, воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, яким позов слід задовольнити частково, виселивши відповідачів із спірного жилого приміщення.

Відповідно до правил ч. 5 ст. 88 ЦПК України та з огляду на те, що позов задоволено частково, з відповідачів на користь позивача слід стягнути 50 процентів витрат зі сплати судового збору за подання позову та апеляційної скарги - по 293 грн 97 коп. з кожного відповідача.

На підставі наведеного та керуючись п. 2 ч. 1 ст. 307, пп. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ДПТНЗ «Чернівецький професійний ліцей автомобільного сервісу» задовольнити частково.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 27 червня 2017 року скасувати.

Позов Державного професійно - технічного навчального закладу «Чернівецький професійний ліцей автомобільного сервісу» задовольнити частково.

Виселити ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_6 з кімнати №3 гуртожитку ДПТНЗ «Чернівецький професійний ліцей автомобільного сервісу», що знаходиться по АДРЕСА_1, без надання іншого жилого приміщення.

Стягнути ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_6 по 293 гривні 97 коп. з кожного - витрат зі сплати судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий В.В. Яремко

Судді: О.О. Одинак

І.Б. Перепелюк