Справа № 2603/1778/12
У Х В А Л А

Іменем України

26 липня 2017 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Журавської О.В.

за участю секретаря - Касян А.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві подання державного виконавця Деснянського районного відділу Державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Вахрушевої Р.М. про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон ОСОБА_2, -

ВСТАНОВИВ:

Державний виконавець Деснянського районного відділу ДВС Вахрушева О.М. звернулася до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон до повного погашення заборгованості перед КС «Співдружність» згідно виконавчого листа Солом'янського районного суду м. Києва №2-1848, виданого 16.09.2009 року та ПАТ «Банк «Демарк» згідно виконавчого листа Деснянського районного суду м. Києва №2-6711, виданого 14.10.2011 року, мотивуючи це тим, що на виконанні у Відділі перебуває об'єднане виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-1848 від 16.09.2009 року, виданого Солом'янським районним судом м. Києва та виконавчого листа №6711 від 14.10.2011 року, виданого Деснянським районним судом м. Києва. У добровільному порядку боржник судові рішення не виконує, на виклики до державного виконавця не з'являється, жодної інформації не надає. На підставі викладеного державний виконавець просить обмежити право виїзду за кордон ОСОБА_2

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 26.03.2012 року подання державного виконавця було задоволено та обмежено у праві виїзду за межі України ОСОБА_2 до виконання вищевказаних рішень судів.

Не погоджуючись з даною ухвалою суду, ОСОБА_2 було подано апеляційну скаргу на ухвалу від 26.03.2012 року. Апеляційним судом м. Києва від 20.06.2017 року ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 26.03.2012 року скасовано та передано питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

У судове засідання державний виконавець Вахрушева Р.М. не з'явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином.

ОСОБА_2 та його представник на розгляд подання не з'явилися, про розгляд справи повідомлялися належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Відповідно до вимог ст. 377-1 ЦПК України, суд розглядає подання без участі та повідомлення сторін.

Вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що подання державного виконавця не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 30.07.2009 року стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на користь кредитної спілки «Співдружність» борг за кредитним договором в сумі 67 128,10 грн. та судові витрати на загальну суму 848,01 грн.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 06.12.2010 року стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_5 на користь ПАТ «Банк «Демарк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 11601,55дол США та 11784,08 грн., а також судові витрати по сплаті державного мита в сумі 1 124,42 грн. та по сплаті інформаційно - технічних послуг в сумі 120 грн.

На виконання вказаних рішень судів видані виконавчі листи, на підставі яких винесено постанови про відкриття виконавчого провадження за ВП № 15551500 від 28.10.2009 року та за ВП № 30401559 від 21.12.2011 року (а.с.5-8).

Відповідно до ст. 124 Конституції України, судові рішення є обов?язковими для виконання на всій території України.

Згідно із п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, провадження з виконання судових рішень є самостійною і невід'ємною частиною судового розгляду.

Крім того, відповідно до ч.1 ст. 11 Закону України "Про виконавче провадження" (стара редакція), державний виконавець зобов'язаний вживати заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії.

Статтею 19 Конституції України зазначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Ст. 3 Закону України "Про державну виконавчу службу" передбачає, що виконання рішень, перелік яких встановлюється законом про виконавче провадження, покладається на державних виконавців відповідних відділів державної виконавчої служби.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" (стара редакція), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

З урахуванням наведеного, державний виконавець при проведенні виконавчих дій зобов'язаний діяти не лише у відповідності з вимогами Закону України "Про виконавче провадження", але й дотримуватися інших законів, використовувати надані йому права у точній відповідності із законом і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів громадян і юридичних осіб.

Частинами 2-3 статті 2 Протоколу No.4 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод встановлено, що кожен є вільним залишати свою країну, на здійснення цього права не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Так, забезпечення майнових прав не може здійснюватись шляхом обмеження основоположних свобод.

Стаття 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України свободу пересування та право вільно залишати територію України.

Підставою для обмеження у праві виїзду за межі України боржника вказано невиконання постанови у добровільному порядку, неявка на виклики до державного виконавця, та не надання жодної інформації.

Державним виконавцем у подані було вказано, що боржником рішення суду повністю не виконуються, але дані твердження не відповідають дійсності, оскільки, відповідно до Інформації про виконавче провадження, із боржника було звернуто стягнення на заробітну плату, а також проводилися дії із накладення арешту на автомобільний транспорт та нерухоме майно, а саме, ? квартири АДРЕСА_1.

Також, відповідно до ухвали Деснянського районного суду м. Києва від 11.03.2014 року у цивільній справі № 754/846/14 за заявою Голови Правління ПАТ «Банк «Демарк» про поновлення строку для пред'явлення виконавчого листа до виконання по цивільній справі за позовом ПАТ «Банк «Демарк» до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором було відмовлено. Ухвала суду не оскаржувалася та набрала законної сили. А, отже, проведення будь-яких дій, особливо заборони виїзду за межі України, відповідно до виконавчого провадження № 30401559 з боку державного виконавця є неправомірними.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України № 14 від 26.12.2003 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» скарги, заяви, подання мають відповідати загальним вимогам щодо форми та змісту позовної заяви, передбаченим положеннями ЦПК, а саме - подання готується на бланку відповідного відділу державної виконавчої служби за підписом начальника цього відділу та обов'язково має містити: найменування суду, до якого направляється подання; реквізити виконавчого документа, який перебуває на виконанні; реквізити виконавчого провадження; прізвище, ім'я та по батькові особи (боржника), дату народження (число, місяць, рік); підтвердження факту ухилення боржника від виконання своїх зобов'язань.

Також, у поданні, мають бути визначені заходи (тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України з вилученням паспортного документа чи без такого), найменування органів, які мають їх здійснити. У разі тимчасового обмеження особи (боржника) у праві виїзду за межі України з вилученням паспортного документа зазначаються вид паспортного документа (для громадян України - дипломатичний паспорт, службовий паспорт, паспорт громадянина України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, посвідчення особи моряка тощо; для іноземців та осіб без громадянства - паспортний документ, що підтверджує громадянство іноземця або посвідчує особу без громадянства), його серія та номер, а також найменування та місцезнаходження державного органу, до якого повинен надсилатися вилучений паспортний документ. До подання додаються копії виконавчого документа, постанови про відкриття виконавчого провадження та копії інших документів (за потреби). У поданні також можуть зазначатися адреса місця проживання боржника та інші відомості, які відомі про цю особу державному виконавцю. Про направлення до суду подання щодо встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду державний виконавець повідомляє боржника.

Однак, в долучених до подання документах відсутні будь-які докази про направлення на адресу боржника ОСОБА_2 повідомлення про направлення до суду подання щодо встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду боржника, інших документів, які б свідчили про направлення повідомлення боржнику (реєстру кореспонденції, зворотних повідомлень) суду не надано, що свідчить про недотримання законних прав людини і громадянина та позбавляє суд можливості на справедливий розгляд справи.

Відповідно до п. 5 ч. 1, ч. 2 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду і в'їзду в Україну громадян України», громадянинові який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон у випадках, якщо він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов'язань.

Проте, як вбачається з матеріалів подання, державним виконавцем не надано жодних доказів, які б свідчили про те, що боржник ОСОБА_2, може або намагається виїхати за межі України, щоб уникнути відповідальності.

Відповідно до пункту 18 частини 3 статті 11 Закону «Про виконавче провадження» (стара редакція), державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням.

У відповідності до правової позиції Верховного Суду України від 01.02.2013 року, викладених у судовій практиці щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявності факту невиконання зобов'язань, а за ухилення від їх виконання. У зв'язку з цим з метою всебічного і повного з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин, суду належить з'ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов'язання в повному обсязі або частково.

Таким чином, аналіз перелічених норм законів дає підстави стверджувати, що необхідною умовою для застосування видів тимчасового обмеження у виїзді за кордон є встановлення факту умисного ухилення боржника - фізичної особи від виконання зобов'язань за рішенням суду.

Особа, яка має невиконанні зобов'язання, не може вважатися винною в ухиленні, доки не буде доведено протилежне.

Державним виконавцем не надано жодного доказу, який би свідчив про умисне ухилення боржника ОСОБА_2 від виконання зобов'язань, а саме по собі, невиконання боржником самостійно зобов'язань протягом встановленого строку, визначеного державним виконавцем в постанові про відкриття виконавчого провадження, не може свідчити про його ухилення від виконання покладених на нього рішеннями суду обов'язків.

Відповідно до імперативних вимог п. п. 5, 6 ч.2 ст.199 ЦПК України, особа, яка звертається в суд із позовом, заявою, скаргою чи поданням зобов`язана не тільки викласти всі обставини на підтвердження своїх вимог, але й зазначити відповідні докази на їх підтвердження.

Подання не може ґрунтуватися на припущеннях. Матеріали подання не містять посилання на докази ухилення боржника від виконання рішень судів.

Право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує і Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях «Голдер проти Великої Британії» від 21.02.1975 року, «Де Жуффр де ля Прадель проти Франції» від 16.12.1992 року. Відтак в кожному випадку будь-яка особа при зверненні до суду із заявою, скаргою чи поданням повинна дотримуватися норм процесуального законодавства.

Враховуючи вищевикладене, використовуючи принцип справедливості, суд приходить до обґрунтованого висновку, що державний виконавець передчасно та безпідставно просить про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон, оскільки, ним не надано доказів про ухилення боржника від виконання зобов'язань, а також те, чи направлялися останньому взагалі виклики державного виконавця та відсутні докази отримання ним будь-якої кореспонденції з Відділу.

На підставі викладеного, керуючись ст. 377-1 ЦПК України, Законом України "Про виконавче провадження", -

УХВАЛИВ:

Відмовити державному виконавцю Вахрушевій Р.М. у задоволенні подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду м. Києва через Деснянський районний суд м. Києва протягом п?яти днів з дня проголошення.

Суддя: