АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/3581/17 Головуючий 1 інстанції: Мамалуй М.В.
Справа № 643/4160/16-ц Доповідач : Хорошевський О.М.
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 серпня 2017 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого, судді - Хорошевського О.М.

суддів: Кіся П.В.,

Кружиліної О.А.

за участю секретаря - Гончар А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 10 березня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, -

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2016 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя.

В обґрунтування зазначив, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 був зареєстрований 05.04.1981 року шлюб, який розірвано 12.03.1985 року. Після розірвання шлюбу, сторони продовжували проживати однією сім'єю як чоловік та дружина у квартирі АДРЕСА_5 вести спільне господарство, виховувати дітей, а 27.04.1999 року між сторонами повторно укладений шлюб. За час спільного проживання за спільні кошти подружжя, відповідачем 16.03.1995 року придбана квартира АДРЕСА_1. Позивач у період з 1980 до 2013 роки мала постійне місце роботи, тому приймала майнову участь в придбанні вказаної квартири.

На підставі статей 22, 28 КпШС позивач просила поділити майно, що перебуває у спільній сумісній власності позивача та відповідача, а саме: квартиру АДРЕСА_1; визнати за позивачем та відповідачем право власності на 1/2 частину зазначеної квартири за кожним.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 10 березня 2017 року в задоволені позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати, оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на ті ж самі доводи, що були викладені у позовній заяві.

Зазначає, що суд не правильно застосувавши норми матеріального права, неправильно оцінив докази у справі з точки зору їх достовірності і достатності, надав перевагу показанням свідка ОСОБА_5 перед показаннями свідка ОСОБА_6, не зазначивши мотивів цього, прийняв недопустимі докази, не врахував визнання відповідачем обставин, внаслідок чого висновки суду не відповідають обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення справи.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду, доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно копії свідоцтва серії НОМЕР_1 шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 розірваний 12.03.1985 року (а.с. 12).

Із свідоцтва серії НОМЕР_2 вбачається, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб 27.04.1999 року (а.с.13).

У свідоцтві серії НОМЕР_3 вказано, що ОСОБА_7 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 року, її батьками вказані ОСОБА_4 та ОСОБА_2 (а.с.15).

За рішенням суду від 10.02.2017 року розірваний шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 (а.с.92).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 16.03.1995 року: ОСОБА_4 придбав квартиру АДРЕСА_2, за 65 160 000 крб. (а.с.18).

З договору від 25.09.2006 року вбачається, що розірваний договір дарування квартири АДРЕСА_2, що був укладений 01.06.1999 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_8 (а.с.19, 33).

Згідно витягу, виданого КП Харківське міське БТІ від 11.10.2006 року: право власності на вищевказану квартиру зареєстроване за ОСОБА_4 (а.с.20звр.).

Із копії паспорту серії НОМЕР_4 вбачається, що ОСОБА_4 був прописаний за адресами: АДРЕСА_6 - з 04.12.1987 року до 03.06.1997 року, АДРЕСА_3 - з 03.06.1997 року до 17.06.1997 року, а також з 19.03.1999 року по теперішній час (а.с.76).

У копії паспорту на ім'я ОСОБА_8 вказано, що вона прописана за адресою: АДРЕСА_4 - з 06.06.1997 року по теперішній час (а.с.77звр).

Спірні правовідносини регулюються нормами Кодексу про шлюб та сім'ю України (далі - КпШС).

Відповідно до роз'яснень, що містяться в п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України», спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з п. 1 ст. 17 Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

Так, згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Сумісною власністю є спільна власність без визначення часток (ч. 2 ст. 112 ЦК Української РСР 1963 року).

За змістом п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року №29 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону "Про власність", ст. 22 КпШС), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону України "Про власність"), тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету), якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року № 6-135цс13.

Доводи, викладені представником ОСОБА_2 - ОСОБА_3 в апеляційній скарзі висновків суду не спростовують, були предметом розгляду судом першої інстанції, яким суд дав належну оцінку та не дають підстав для скасування чи зміни ухваленого у справі рішення.

З огляду на викладене, та керуючись ч. 1 ст. 308 ЦПК України судова колегія вважає за необхідне відхилити апеляційну скаргу та залишити рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ч. 1 ст. 308, 315, 317, 319 ЦПК України судова колегія, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу відхилити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 10 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий - О.М. Хорошевський

Судді - П.В. Кісь

О.А. Кружиліна