Провадження № 22-ц/773/1090/17 Категорія: 48 Доповідач: Стрільчук В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 серпня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Стрільчука В.А.,

суддів - Здрилюк О.І., Карпук А.К.,

секретар судового засідання - Концевич Я.О.,

з участю правонаступника позивача ОСОБА_1, представника правонаступника позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання майна об'єктом спільної сумісної власності подружжя за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду від 29 червня 2017 року,

встановила:

У листопаді 2015 року ОСОБА_5 звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що з 06 листопада 1982 року до 31 липня 2000 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_3

16 березня 1992 року між виконавчим комітетом Луцької міської ради народних депутатів та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу квартири, за яким відповідач придбав квартиру АДРЕСА_1 за ціною 3 038 крб., яка була сплачена в момент підписання договору.

Вказана квартири є спільною сумісною власністю сторін.

Їй стало відомо, що відповідач намагається відчужити квартиру від її імені, але без її згоди, що свідчить про оспорювання ним її права власності на частину зазначеного нерухомого майна.

Враховуючи викладене, просила визнати спірну квартиру об'єктом спільної сумісної власності сторін.

ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач ОСОБА_5 померла (а. с. 57).

Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 10 жовтня 2016 року до участі у справі як правонаступника позивача ОСОБА_5 залучена її матір ОСОБА_1 (а. с. 71).

Ухвалою того ж суду від 01 червня 2017 року до участі у справі як правонаступника позивача ОСОБА_5 залучений її син ОСОБА_6 (а. с. 113).

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 29 червня 2017 року позов задоволено.

Постановлено визнати квартиру АДРЕСА_1 об'єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_3

Вирішено питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3 просить скасувати це рішення і ухвалити нове рішення про відмову в позові, покликаючись на неповне з'ясування судом фактичних обставин справи, невідповідність висновків суду цим обставинам, неналежну оцінку наявних у матеріалах справи доказів та порушення норм матеріального і процесуального права.

В запереченні представник правонаступника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_7 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення в силі, зазначаючи про безпідставність доводів скарги та законність і обгрунтованість рішення суду.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких мотивів.

Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 06 листопада 1982 року (а. с. 6). 31 липня 2000 року шлюб між ними було розірвано (а. с. 9).

16 березня 1992 року між виконавчим комітетом Луцької міської ради народних депутатів та ОСОБА_8 було укладено договір купівлі-продажу квартири, за яким відповідач придбав квартиру АДРЕСА_1 за ціною 3 038 крб. (а. с. 7-8).

Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю (далі - КпШС) України, що діяв на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Оскільки спірна квартира була придбана сторонами в період їх шлюбу, суд першої інстанції, давши вірну правову оцінку обставинам справи, обгрунтовано задовольнив позов, визнавши вказане нерухоме майно спільною сумісною власністю подружжя.

Також судом правильно не прийнято до уваги доводи відповідача про придбання ним квартири за нібито позичені 20 грудня 1991 року у ОСОБА_9 3 000 рублів (а. с. 118). Дана розписка не підтверджує факт використання ОСОБА_3 позичених коштів на придбання спірної квартири, а будь-яких інших доказів цієї обставини він суду не надав.

Крім того, відповідно до ст. 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Наведена норма врегульовує підстави набуття та правовий статус роздільного майна подружжя. Однак зазначена відповідачем обставина не відноситься до таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За змістом вищезгаданої ст. 22 КпШС України набуття подружжям майна під час зареєстрованого шлюбу створює презумпцію виникнення у них права спільної сумісної власності на таке майно. Винятки з цього правила встановлені ст. 24 КпШС України. Оскільки наведені ОСОБА_3 обставини до таких винятків не відносяться, він не може бути визнаний одноосібним власником придбаного у шлюбі нерухомого майна, а його дружина ОСОБА_5 та її спадкоємці не можуть бути позбавлені права власності на його частину.

Зазначені в апеляційній скарзі обставини, а саме - фактичне не проживання ОСОБА_3 з відповідачем однією сім'єю на момент придбання квартири, не прийняття нею участі у веденні спільного господарства, його самостійне проживання у квартирі, проведення ремонту та оплата комунальних послуг, не витребування судом даних про місце реєстрації та проживання позивача, про приватизацію чи придбання нею будь-якого житла, - не заслуговують на увагу.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 11 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Всупереч наведеним правовим нормам ОСОБА_3 не надав суду жодних доказів фактичного не проживання сторін однією сім'єю на час придбання спірної квартири та не ведення ними спільного господарства, хоча виходячи з презумпції права спільної сумісної власності подружжя на майно, придбане ними під час шлюбу, обов'язок доведення зазначених обставин лежить на стороні, яка заперечує право іншого подружжя на таке майно, в даному випадку - на відповідачеві. При цьому відповідач не пред'являв вимогу про визнання права власності на майно, нажите ним під час роздільного проживання подружжя при фактичному припиненні шлюбу на підставі ч. 2 ст. 28 КпШС України, хоча мав таку можливість, оскільки під час розгляду справи у повному обсязі користувався кваліфікованою правовою допомогою, його інтереси в суді були представлені адвокатом.

Також ОСОБА_3 не повідомив суд про неможливість надання ним доказів, якими він бажав підтвердити свої вимоги або заперечити вимоги позивача, не заявляв клопотання про витребування таких доказів судом.

Безпідставними є і посилання відповідача в апеляційній скарзі на постанови Пленуму та на судові рішення Верховного Суду України, в яких надано роз'яснення щодо правильного застосування судами положень ст. ст. 57, 60, 65 нині чинного Сімейного кодексу України. Вказаний Кодекс набув чинності з 01 січня 2004 року, тобто після набуття сторонами права власності на спірну квартиру, а відтак в силу вимог ст. 58 Конституції України та ст. 5 Цивільного кодексу України не може застосовуватися до спірних правовідносин.

Більше того, вказані роз'яснення Верховного Суду України ніяким чином не суперечать висновкам суду в даній справі.

Зокрема, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. п. 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справи про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Аналогічні роз'яснення містилися і в п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України», чинному на час виникнення спірних правовідносин.

В даному випадку судом встановлено, що спірна квартира придбана під час шлюбу (після укладення шлюбу і до його розірвання), не на підставі договору дарування і не в порядку спадкування (а на підставі договору купівлі-продажу), за кошти, які відповідно до ст. 22 КпШС України є спільними коштами подружжя.

Доводи відповідача про те, що спірна квартира була придбана ним у 1992 році після фактичного припинення шлюбних відносин з позивачем, крім того, що вони не підтверджені жодними доказами, спростовуються рішенням Луцького міського суду від 17 квітня 1997 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про розірвання шлюбу (а. с. 125). З описової частини цього рішення вбачається, що обгрунтовуючи свої позовні вимоги, ОСОБА_3 зазначав, що сімейне життя сторін стало псуватися останнім часом (а не до 1992 року). Визнавши цей позов, ОСОБА_5 пояснила, що сторони більше року (а не з часу, що передував придбанню квартири) не підтримують подружніх стосунків.

З наведеного випливає, що на час придбання спірного майна сторони проживали однією сім'єю.

Твердження ОСОБА_3 про те, що ОСОБА_5 ніколи не була зареєстрована у спірній квартирі, не має правового значення для визнання придбаного у шлюбі майна спільною сумісною власністю подружжя.

Що стосується джерела походження коштів, за які була придбана квартира, то, як зазначалося раніше, відповідач не надав суду належних та допустимих доказів того, що позичені ним 20 грудня 1991 року у ОСОБА_9 3 000 рублів були використані ним на придбання спірного нерухомого майна.

Разом з тим, навіть якщо припустити, що це мало місце, то за змістом вищенаведених положень КпШС України і в такому випадку придбана квартира вважається спільною сумісною власністю подружжя, а зобов'язання повернути позичені кошти - їх спільним солідарним обов'язком.

Положення про продаж громадянам в особисту власність квартир у будинках державного і громадського житлового фонду, їх утримання і ремонт, затверджене постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 19 травня 1989 року № 142 (далі - Положення), на підставі якого ОСОБА_3 була придбана спірна квартира, ніяким чином не заперечує можливість набуття подружжям відповідно до сімейного законодавства права спільної сумісної власності на таке майно, в тому числі й у випадку, коли покупцем за договором купівлі-продажу квартири виступав один із подружжя.

Придбання такого майна одним із подружжя за залишковою балансовою вартістю, що передбачено п. 12 Положення, також не є підставою для позбавлення права власності іншого подружжя на частку в цьому майні.

Стосовно позовної давності, про необхідність застосування якої в судовому засіданні апеляційного суду вказала представник відповідача (хоча в апеляційній скарзі про це не зазначено), то відповідно до ч. 3 ст. 267 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Як встановлено судом, матеріали справи не містять заяви відповідача про застосування позовної давності.

Однак навіть у випадку подання такої заяви в установленому законом порядку позовна давність до заявленої ОСОБА_5 вимоги про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя не може бути застосована, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. ст. 256-257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналогічні положення містилися і у ст. ст. 71, 76 чинного на час придбання спірної квартири Цивільного кодексу Української РСР 1963 року.

Отже позовна давність може почати свій перебіг лише після порушення права або інтересу особи, за захистом якого вона звертається до суду, і після того, як ця особа дізналася або могла дізнатися про таке порушення.

Суду не надано доказів того, що право спільної сумісної власності позивача ОСОБА_5 на придбану в період шлюбу квартиру було порушене, не визнавалося або оспорювалося відповідачем чи будь-якою іншою особою раніше, ніж за три роки до пред'явлення нею даного позову до суду. Тому позовна давність не пропущена.

Таким чином, доводи апеляційної скарги спростовуються вищенаведеними обставинами справи і не містять встановлених законом підстав для скасування оскаржуваного рішення, постановленого з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду від 29 червня 2017 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді