АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 539/782/17 Номер провадження 22-ц/786/2069/17Головуючий у 1-й інстанції Даценко В. М. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого-судді Прядкіної О.В.,

суддів: Бутенко С.Б., Панченка О.О.,

секретаря Лимар О.М.,

за участі: позивача ОСОБА_2 та її представника адвоката ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 і ОСОБА_5

на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 20 червня 2017 року

по справі за позовом ОСОБА_2 і ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу,-

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 20 червня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення оскаржили позивачі, які в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просять скасувати оскаржуване рішення і ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі. Вважають, що договір підлягає визнанню недійсним, оскільки був укладений урезультаті зловмисної домовленості ОСОБА_4, як продавця та покупця.

Колегія суддів, перевіривши справу в межах заявлених вимог і апеляційного оскарження, приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги, з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що згідно розписки, датованої 15 грудня 2012 року, ОСОБА_2 отримала частину будинку за адресою м. Лубни вул. Дружби, 71/56 і весь пакет документів на дім в оригіналі при свідках (а.с. 6).

Відповідно до довіреності від 13 травня 2014 року, виданої строком на три роки, ОСОБА_5 обізнаний із загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, повністю усвідомлюючи значення своїх дій та згідно власного вільного волевиявлення, котре відповідає його внутрішній волі, у відповідності до ст. 244 ЦК України, на підставі укладеного з повіреним усного доручення, уповноважив ОСОБА_4 здійснити реєстрацію та продати за ціну та на умовах на власний розсуд повністю належну йому частину житлового будинку з відповідною часткою побудов та приватизовану земельну ділянку, що знаходиться за адресою: вул. Дружби, 71/56 у м. Лубни Полтавської області (а.с. 7).

Згідно договору купівлі-продажу від 06 серпня 2014 року ОСОБА_4, діючи від імені ОСОБА_5, передав, а ОСОБА_6 прийняла у власність придатні для використання за призначенням 4/25 частки житлового будинку з відповідною часткою господарських побудов № 71/56 (а.с. 40-41).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 4/25 частка житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: м. Лубни, вул. Дружби, 71/56 зареєстрована за ОСОБА_6, згідно договору купівлі-продажу від 06 серпня 2014 року (а.с. 18-12).

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачами не було доведено, що спірний договір був укладений у результаті злочинної змови відповідачів.

Колегія суддів погоджується з такими висновками місцевого суду.

Статтею 232 ЦК України передбачено, що правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

Представник має діяти в інтересах особи, яку він представляє. Тому якщо він вступив у зловмисну домовленість з другою стороною і діяв при цьому у власних інтересах, нехтуючи інтересами особи, яку він представляв, і це доведено в суді, правочини мають визнаватися судом недійсними.

Згідно п. 22 розяснення Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ» від 6 листопада 2009 року №9, для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

Відповідно ч 1 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Згідно із ст. 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Відповідно до ст. 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє.

Згідно із ст. 245 ЦК України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до запису має вчиняти правочин.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, при укладенні оскаржуваного договору купівлі-продажу ОСОБА_4 діяв на підставі довіреності від 13 травня 2014 року, виданої йому ОСОБА_5, яка є чинною і сторонами у встановленому законом порядку не оскаржувалась.

Як видно з умов вказаної довіреності, довіритель уповноважив повіреного продати за ціну та на умовах на власний розсуд повністю належну йому частину житлового будинку з відповідною частиною побудов приватизовану земельну ділянку, що знаходиться за адресою: вул. Дружби, 71/56 у м. Лубни Полтавської області.

ОСОБА_5 підтвердив власним підписом під текстом довіреності той факт, що зміст документу та його правові наслідки йому зрозумілі, а правочин повністю відповідає його волевиявленню.

Таким чином, ОСОБА_4, як представник ОСОБА_5, діючи у межах повноважень визначених довіреністю, уклав договір купівлі-продажу, яким відчужив належну довірителю нерухомість на користь ОСОБА_6

Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно з ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Всупереч наведених положень закону позивачі не надали суду доказів на підтвердження існування умисного зговору між ОСОБА_4, як представником ОСОБА_5, і ОСОБА_6, який спричинив для довірителя негативні наслідки.

Доводи апеляційної скарги про невідповідність умов оскаржуваного договору інтересам довірителя нічим обєктивно не підтверджені, оскільки умовами довіреності не визначено конкретного покупця квартири, а тому укладення договору купівлі-продажу з ОСОБА_6 не суперечить узгодженим між сторонами повноваженням повіреного.

Також спростовуються матеріалами справи посилання апелянтів, що факт відчуження будинку на користь ОСОБА_6 без повідомлення ОСОБА_2 свідчить про умисний зговір між відповідачами.

Так, згідно заяви ОСОБА_2 від 06 серпня 2014 року, засвідченої приватним нотаріусом Лубенського міського нотаріального округу, остання підтвердила, що їй відомо про продаж ОСОБА_5 4/25 частини жилого будинку з відповідною частиною побудов, що знаходиться за адресою: вул. Дружби, 71/56 у м. Лубни Полтавської області, в якому вона зареєстрована та мешкає. За домовленістю з покупцем ОСОБА_6 за нею зберігається право проживання та користування вищезгаданою частиною будинку до її власного бажання звільнення та зняття з обліку (а.с. 45).

Доводи скарги, що вказаний документ був підписаний ОСОБА_2 без ознайомлення не беруться колегією суддів до уваги, оскільки згідно змісту заяви її текст написаний нотаріусом зі слів позивачки вірно та особисто прочитаний нею вголос, що засвідчено власноруч поставлений записом «Симоненко Мария Яковлевна», належність якого останній сторонами не заперечується.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів вважає, що місцевим судом були вірно враховані та застосовані норми матеріального і процесуального права, а також правильно встановлені фактичні обставини по справі та їм дано належну оцінку.

Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 і ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 20 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий-суддя /підпис/ ОСОБА_1

Судді: /підпис/ ОСОБА_7

/підпис/ ОСОБА_8

Згідно з оригіналом:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області ОСОБА_1