АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 серпня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Половікної Н. Ю.

суддів Кулянди М.І., Одинака О.О.

секретаря Чебуришкіної Н.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Кіцманського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області про зняття арешту з майна, за апеляційною публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 18 травня 2017 року,

встановила:

ОСОБА_1 у березні 2017 року звернувся до суду із позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Кіцманського районного відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області про зняття арешту з майна.

Зазначав, що постановою держанвого виконавця Кіцманського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області від 10 березня 2010 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого документа №2-1817, виданого Кіцманським районним судом Чернівецької області 25 листопада 2009 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» грошових коштів в сумі 3042 доларів США 59 центів та витрат в сумі 359 грн. 89 коп. та накладено арешт на майно ОСОБА_1

Справа №718/561/17

Провадження №22-ц/794/796/2017 рік Головуючий у 1 інстанції Мізюк В.М.

Категорія 59 Доповідач Половінкіна Н.Ю. Постановою держанвого виконавця Кіцманського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області від 21 грудня 2011 року виконавчий лист повернуто стягувачеві з підстав, передбачених п.4 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження».

Посилався на те, що державним виконавцем не вчинено дій щодо зняття арешту з майна.

Після чого набув право власності на житловий будинок та земельну ділянку по вул.Л.Українки,22 с.Мамаївці Кіцманського району Чернівецької області в порядку спадкування за законом.

Посилався на те, що державним виконавцем не вчинено дій щодо зняття арешту з майна, чим порушується право у здійсненні володіння, користування та розпорядження майном.

Просив зняти арешт з житлового будинку літ.А, розташованого по вул.Л.Українки,22 с.Мамаївці Кіцманського району Чернівецької області та земельної ділянки цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0738 га кадастровий номер :03:004:1251, що розташована по вул.Л.Українки,22 с.Мамаївці Кіцманського району Чернівецької області, накладений Кіцманського районного відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області.

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 18 травня 2017 року позов задоволено.

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» в аеляційній скарзі просить рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 18 травня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про зняття арешту відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 про зняття арешту, суд першої інстанції керувався положеннями ст.391 ЦК України, ст.50 Закону України «Про виконавче провадження», чинної на час вчинення дій, та зазначив, що у разі закінчення виконавчого провадження держаним виконавцем не вчинено дій щодо зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам не відповідає.

Відповідно до вимог п.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як розяснив Пленум Верховного Суду у п.3 постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Відповідно до ст.19 Конституції України, ст.1 ЦПК та з урахуванням положення ч.4 ст.10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом.

Згідно з п.5 ч.2 ст.119 ЦПК України підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону.

Відповідно до правил, встановлених п. 1 ч.6 ст.130 ЦПК України, суд уточнює позовні вимоги або заперечення проти позову.

За змістом абз1, 4 п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить

керуватися при вирішенні спору.

Предметом позову ОСОБА_1, тобто матеріально-правовою вимогою, стосовно якої останній просив ухвалити судове рішення, є зняття арешту з майна.

При цьому підставою позову, тобто обставинами, якими обґрунтовувалися позовні вимоги, ОСОБА_1 зазначалося порушення права власника у здійсненні володіння, користування та розпорядження майном.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, указана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст.16 ЦК України.

Разом з тим ч.2 ст.16 ЦК України передбачено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Судом першої інстанції встановлено, що постановою держанвого виконавця Кіцманського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області від 10 березня 2010 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого документа №2-1817, виданого Кіцманським районним судом Чернівецької області 25 листопада 2009 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» грошових коштів в сумі 3042 доларів США 59 центів та витрат в сумі 359 грн. 89 коп. та накладено арешт на майно ОСОБА_1

Постановою держанвого виконавця Кіцманського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області від 21 грудня 2011 року виконавчий лист повернуто стягувачеві з підстав, передбачених п.4 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження».

У відповідності до ч.1 ст.50 Закону України «Про виконавчого провадження» (в редакції що діяла на час повернення виконавчого листа стягувачеві) у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження

Частина 2 ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Законом України «Про виконавче провадження» (в редакції що діяла на час повернення виконавчого листа стягувачеві) передбачено такі процесуальні дії державного виконавця, як повернення виконавчого документа стягувачу (ст.47), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу посадовій особі), який його видав (ст.48) та закінчення виконавчого провадження (ст.49).

Виходячи з правового аналізу ч.1 та 2 ст.50 Закону України «Про виконавче провадження», яка регламентує наслідки завершення виконавчого провадження в редакції що діяла на час повернення виконавчого листа стягувачеві), не передбачено зняття арешту, накладеного на майно боржника, у випадку повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження».

Частини третя та четверта ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» встановлюють випадки зняття арешту з майна боржника за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби або за постановою державного виконавця.

Зняття арешту в усіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження за положеннями ч. 5 ст. 60 Закону можливо виключно за рішенням суду.

За змістом п.1 поставнови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року №5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» у порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється в позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Публічно-правовими є спори між особою, на майно якої накладено арешт у виконавчому провадженні і яка не є боржником у цьому провадженні, та органом державної виконавчої служби - суб'єктом владних повноважень з приводу рішень, дій чи бездіяльності, прийнятих (вчинених) під час проведення опису та арешту майна.

Відповідачами у справах за вимогами, що грунтуються на праві власності на описане майно, є боржник і особа, в інтересах якої накладено арешт на майно.

Згідно роз'яснень, викладених у п. 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 07 лютого 2014 року № 6, вимоги сторни виконавчого провадження розглядаються не у позовному провадженні, а як оскарження рішення державного виконавця в процесуальному порядку, передбаченому роздялом VП ЦПК України.

На підставі ст.383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього кодексу, порушено їх права чи свободи.

У зв»язку із цим боржник не може пред»являти позов про зняття арешту, оскільки у судовому процесі він є відповідачем та законом для нього встановлений інший порядок вирішення питання.

З огляду на наведене суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для захисту права ОСОБА_1 шляхом зняття арешту на порушення норм права.

Згідно із п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Таким чином судове рішення підлягає скасуванню з підстав, передбачених п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України.

Керуючись п.4 ч.1 ст.309ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 18 травня 2017 рокускасувати.

У позові ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Кіцманського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області про зняття арешту з майна відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Половінкіна Н.Ю.

Судді Кулянда М.І.

ОСОБА_2