З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
"05" вересня 2017 р. Справа153/613/17
Провадження2/153/220/17-ц
Ямпільський районний суд Вінницької області
у складі головуючого судді Дзерина М.М.
за участю секретаря судового засідання Гулковської Т.Т.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Ямпільського районного суду Вінницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, спричиненої внаслідок ДТП,
Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не зявився, надав суду письмову заяву за вхід.№5536 від 05 вересня 2017 року з клопотанням справу розглянути у його відсутність, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити. Не заперечує проти винесення заочного рішення.
Оцінюючи характер процесу, предмета розгляду, з метою дотримання розумних строків розгляду справи суд вважає за можливе справу розглянути за відсутності відповідача в заочному порядку згідно ст.224 ЦПК України з урахуванням згоди позивача, на підставі наявних доказів, що узгоджується з правовою позицією Європейського суду з прав людини, викладеною в рішенні від 03.04.2008 року у справі «Пономарьова проти України» та ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи із наступного:
Відповідно до ст.ст.3, 11, 15 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно з ч.ч.1, 4 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимогі заперечень, крім випадків, установлених ст.61 ЦПК України. Доказування не повинно ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно ч.4 ст.61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою, факт ДТП та вина водія ОСОБА_2В у його вчиненні додаткового доказування не потребують.
Тому постанова Тульчинського районного суду Вінницької області є тою обставиною, яка не потребує доказування та свідчить про те, що позивачу заподіяна матеріальна шкода саме винними діями відповідача ОСОБА_2
В судовому засідання встановлено, що відповідач з місця ДТП втік та не надав повідомлення про ДТП страховій компанії «СГ «ТАС», що перешкоджає позивачу отримати страхове відшкодування відповідно до ст.35 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності».
Статтею 1166 ЦК України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідно до ч.1 ст.1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Згідно ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Відповідно до ст.23 ЦК України, моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з пошкодженням чи знищенням її майна, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.
Оскільки постановою судді Тульчинського районного суду Вінницької області від 02 березня 2017 року встановлено вину ОСОБА_2 у спричиненні ДТП, внаслідок події пошкоджено майно позивача, суд вважає, що неправомірними діями відповідача, які полягали в порушенні ПДР України, позивачу спричинено моральну шкоду.
Постановою Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.02.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить.
Так, визначаючи розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню позивачу ОСОБА_1, суд виходить з меж предявлених ним позовних вимог, враховує його психоемоційний стан та переживання, оскільки ставши учасником ДТП, ОСОБА_1 дійсно переніс емоційний стрес, переживання, викликані необхідністю відновлення такого стану, змінами в звичному життєвому ритмі, спричиненими відсутністю деякий час у нього автомобіля як засобу пересування, тому приходить до переконання про необхідність стягнення з відповідача ОСОБА_2 на його корить моральної шкоди в розмірі 5000 грн., так як сума, яку просить стягнути позивач в рахунок відшкодування моральної шкоди з урахуванням глибини моральних страждань, вимоги розумності, виваженості і справедливості є адекватною і саме такою, яка зможе допомогти позивачеві відновити свій попередній стан.
Відповідно до ч.2 ст.22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); та доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Частиною 3 ст.10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частиною 1 ст. 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до вимог ст. ст.58, 59 ЦПК України надані суду докази мають бути належними та допустимими.
Частиною 4 ст.60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Разом з тим, сам по собі факт притягнення особи до адміністративної відповідальності та визнання його винним є правовою підставою для відшкодування шкоди, однак не впливає на визначення її розміру.
З огляду на викладене суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд виходить із того, що позовні вимоги позивача задоволено, а тому у порядку ст.88 ч.1 ЦПК України має підстави стягнути із відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 640 гривень згідно квитанції №18 від 24 травня 2017 року та 640 гривень згідно квитанції №14 від 26 травня 2017 року.
Керуючись ст.ст.10, 11, 57-60, 61 ч.3, 4, 62, 64, 88, 119, 212, 213, 214, 215, 292, 294 ЦПК України і на підставі ст.ст.22, 23, 1166, 1167, 1168, 1192 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України №6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», Постановою Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», Постановою Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», Постановою Пленуму Верховного Суду України №5 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», суд
Позовні вимоги задовольнити.
Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 5000 (пять тисячі) гривень завданої моральної шкоди.
Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати по оплаті судового збору у сумі 640 гривень згідно квитанції №18 від 24 травня 2017 року та 640 гривень згідно квитанції №14 від 26 травня 2017 року.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Вінницької області через Ямпільський районний суд Вінницької області. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Головуючий М.М. Дзерин