Справа № 463/1355/13 Головуючий у 1 інстанції: Нор Н.В.
Провадження № 22-ц/783/2393/17 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді Приколоти Т.І.

суддів Мікуш Ю.Р., Павлишина О.Ф.

з участю секретаря Іванової О.О.

з участю ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

ОСОБА_5, ОСОБА_6,

ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м.Львова від 9 квітня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_8, ОСОБА_5, з участю третьої особи - органу опіки і піклування (Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради) про визнання права на користування житлом, усунення перешкод; позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_8, ОСОБА_5, про визнання права на користування житлом, усунення перешкод; зустрічним позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_3, з участю третьої особи - органу опіки і піклування (Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради) про усунення першкод; в частині позову ОСОБА_2 до ОСОБА_8, ОСОБА_5 про визнання права на користування житлом та усунення перешкод,-

в с т а н о в и л а:

18 березня 2013 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 про визнання за дочкою права на проживання в квартирі АДРЕСА_1, зобов'язання відповідачів ОСОБА_8 і ОСОБА_5 не чинити перешкод у користуванні житлом її дочкою, припинення руйнації квартири і приведення її у належний стан, який забезпечив би дочці нормальні умови для проживання та розвитку. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що з часу укладення шлюбу із ОСОБА_5, а дочка - з часу народження, як члени сім'ї, постійно проживали в квартирі, що належала на праві власності ОСОБА_5, яку він приватизував одноособово під час шлюбу. Зазначає, що ОСОБА_5 дочку в квартирі не зареєстрував, чим допустив проживання дитини в квартирі без реєстрації, однак, дочка з дня народження фактично проживала у цій квартирі разом із нею та батьком, який ніколи не заперечував її права на проживання в цій квартирі. У серпні 2012 року ОСОБА_5 подарував квартиру своєму батькові - ОСОБА_8, який у лютому 2013 року направив їм з дочкою письмову вимогу про звільнення квартири. Крім того, з вересня 2012 року відповідачі почали чинити перешкоди у користуванні квартирою, які виявились у спробі виселити її з квартири та створенні неможливих умов для проживання, а саме: пошкодження замків від вхідних дверей, вивезення меблів та побутової техніки, відключення водопостачання та водовідведення. Просить позов задовольнити.

9 липня 2013 року ОСОБА_8 звернувся із зустрічним позовом про виселення ОСОБА_2 разом з її неповнолітньою дочкою -ОСОБА_3 із належної йому (спірної) квартири, зобов'язання відповідачів не чинити йому як власнику квартири перешкод у користуванні такою. В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що його колишня невістка та онука без законних на те підстав проживають у належній йому на праві власності квартирі й тим самим чинять йому перешкоди у користуванні та розпорядженні нею як власністю, хоча мають інше житло, оскільки увесь час вони були зареєстрованими у будинку АДРЕСА_2, площа якого після здійснення реконструкції збільшилась і у ньому є всі умови для проживання.

28 листопада 2013 року ОСОБА_2 в своїх інтересах звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати за нею право на проживання в квартирі № АДРЕСА_1 з тих підстав, що вона весь час з моменту укладення із ОСОБА_9 шлюбу користувалась квартирою та проживала у ній як член сім'ї власника, а тому в силу вимог ст.156 ЖК України і після припинення сімейних стосунків з власником квартири має право на проживання у такій. Вказує, що її право на проживання в квартирі є похідним від права на проживання неповнолітньої дочки, оскільки вона з дочкою та відповідачі пов'язані між собою кровним спорідненням, а тому є однією сім'єю в силу закону.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 9 квітня 2015 року позов ОСОБА_2 в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_3 до ОСОБА_8, ОСОБА_5, третьої особи - органу опіки та піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, про визнання неповнолітньої особи права на проживання та усунення перешкод у користуванні житлом задоволено частково. Ухвалено визнати за неповнолітньою ОСОБА_3 право на проживання в окремій трьохкімнатній квартирі АДРЕСА_1. В решті позовних вимог відмовлено за недоведеністю. У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_8, ОСОБА_5 про визнання особи права на проживання та усунення перешкод у користуванні житлом відмовлено за безпідставністю. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_8 до ОСОБА_2, третьої особи органу опіки та піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, про усунення перешкод в користуванні майном відмовлено за безпідставністю. Проведено розподіл судових витрат.

Рішення Личаківського районного суду м.Львова переглядалося неодноразово.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 21 липня 2015 року скасовано рішення суду першої інстанції у частині відмови у позові ОСОБА_2 та в цій частині ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Визнано за ОСОБА_2 право на проживання в квартирі АДРЕСА_1. В іншій частині вимог відмовлено. В решті рішення залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 квітня 2016 року частково задоволено касаційну скаргу ОСОБА_5 Рішення Апеляційного суду Львівської області від 21 липня 2015 року в частині вирішення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_8, ОСОБА_5 про визнання права на проживання, усунення перешкод у користуванні житлом скасовано, в цій частині справу передано на новий апеляційний розгляд. В решті рішення залишено без змін.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 22 серпня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м.Львова від 9 квітня 2015 року в частині вирішення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_8, ОСОБА_5 про визнання права на проживання та усунення перешкод у користуванні житлом відхилено та в зазначеній частині оскаржуване рішення залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 лютого 2017 року частково задоволено касаційну скаргу ОСОБА_2 Ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 22 серпня 2016 року скасовано, справу в частині позову ОСОБА_2 до ОСОБА_8, ОСОБА_5 про визнання права на проживання та усунення перешкод у користуванні житлом передано на новий апеляційний розгляд.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні її позову до ОСОБА_8 і ОСОБА_5 про визнання за нею права на проживання та усунення перешкод у користуванні спірною квартирою скасувати. В обґрунтування скарги посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права. Зазначає, що рішенням Апеляційного суду Львівської області від 26 грудня 2014 року встановлено, що вона (ОСОБА_2) з часу народження дочки (ОСОБА_3) проживає постійно в спірній квартирі, у яку вселилася як член сім'ї власника квартири, хоч у ній не була зареєстрована. Вона (позивач) несе витрати по утриманню квартири. Вважає, що набула право на користування цією квартирою.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, перевіривши матеріали справи в частині позову ОСОБА_2 до ОСОБА_8, ОСОБА_5 про визнання права на проживання та усунення перешкод у користуванні житлом, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції у зазначеній частині, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу належить відхилити.

Відповідно до вимог ст.ст. 3, 4 ЦПК України, ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

На підставі ст.ст.10-11, 58-61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень належними та допустимими доказами.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Рішення вважається обґрунтованим, якщо воно ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено, що з 11 листопада 1995 року ОСОБА_2 і ОСОБА_5 перебували в зареєстрованому шлюбі, який 19 листопада 2012 року розірвано рішенням суду. У цьому шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 року у них народилася дочка ОСОБА_3

Квартира АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконавчим комітетом Львівської міської ради 22 вересня 1997 року, належить ОСОБА_5 (т.1, а.с. 8).

З 16 березня 1987 року по 8 лютого 2013 року ОСОБА_2 була зареєстрована у квартирі АДРЕСА_2 (т.1 а.с. 5), яка передана їй у спільну сумісну власність з членом сім'ї ОСОБА_10 на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 13 грудня 1996 року в порядку приватизації державного житлового фонду (т. 1 а.с. 66).

З народження і до 8 лютого 2013 року ОСОБА_3 була зареєстрована у квартирі АДРЕСА_2. Знята з реєстрації за вказаною адресою за особистою заявою, що встановлено рішенням Франківського районного суду м. Львова від 7 травня 2015 року (т. 2, а. с. 165). 25 липня 2015 року вона зареєстрована в спірній квартирі (т.3 а.с.234-236).

14 вересня 2012 року ОСОБА_5 знятий з реєстрації у спірній квартирі. 22 листопада 2012 року він зареєстрований у с. Абрикосівка Камянець-Подільського району Хмельницької області (т. 1 а.с. 49).

З копії трудової книжки ОСОБА_5 вбачається, що він у 1996 році працював у м.Києві, з 1 вересня 2012 року працевлаштований в ТзОВ «Подільська енергосервісна компанія» (т.1 а.с.50, т.3 а.с.64).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2, судом враховано роз'яснення, які наведені у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», відповідно до яких при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди, як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. На підставі встановлених обставин, аналізу наявних у справі доказів суд прийшов до висновку, що вимоги ОСОБА_2 про визнання права на проживання та усунення перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 належить відхилити за безпідставністю, оскільки вона з 19 листопада 2012 року перестала бути членом сім'ї власника спірного житла.

Є встановленим, що на час укладення шлюбу ОСОБА_2 з ОСОБА_5 кожен із них був наймачем житла в окремих квартирах, які належали до державного житлового фонду. ОСОБА_2 була постійно зареєстрована у квартирі АДРЕСА_2 16 березня 1987 року та знята з реєстрації 8 лютого 2013 року - після розірвання шлюбу з ОСОБА_5 і коли вже існував спір щодо користування спірним житлом. У спірній квартирі вона зареєстрована після ухвалення оскаржуваного рішення - 25 липня 2015 року (т.1 а.с.5, т.2 а.с.232-233, т.3 а.с.39-40,80).

ОСОБА_2 разом із членом її сім'ї - ОСОБА_11 приватизувала квартиру АДРЕСА_2 згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», про що 13 грудня 1996 року видано свідоцтво про право власності на квартиру (т.3 а.с.72. Витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно від 27 січня 2007 року стверджується, що за ОСОБА_2 і ОСОБА_11 зареєстровано право власності на вказану квартиру (т.1 а.с.66). З опису об'єкта вбачається, що квартира складається з двох житлових кімнат площею 33,4 кв.м та кухні, загальна площа - 153,1 кв.м, в тому числі підвалу 32,1 кв.м. Згідно розпорядження Франківської районної адміністрації № 843 від 5 серпня 1997 року проведено реконструкцію квартири з добудовою приміщення 2-5/22,9 кв.м; на добудову приміщень: УП/22,9 кв.м, УШ/25,5 кв.м: 2-6/14,1 кв.м, 2-7/3,6 кв.м площею 66,1 кв.м документів не пред'явлено. До реконструкції загальна площа квартири становила 31,9 кв.м.

ОСОБА_5 приватизував спірну квартиру згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», про що 22 вересня 1997 року йому видано свідоцтво про право власності на квартиру (т.1 а.с.8).

Акти про перебування ОСОБА_2 у спірній квартирі, обстеження умов проживання та соціального інспектування про її проживання у цій квартирі без реєстрації (т.1 а.с.10-12,96-97,166, т.3 а.с.95) не можуть свідчити про набуття нею права на користування спірною квартирою, оскільки дані акти не містять відомостей про характер правовідносин, які виникли між ОСОБА_2 і ОСОБА_5 щодо цієї квартири.

Є встановленим, що на час укладення шлюбу між ОСОБА_5 і ОСОБА_2, на час приватизації спірної квартири та на час розгляду спору судом позивач була забезпечена іншим житлом, яке приватизувала, де вона була і залишалася зареєстрованою до розірвання шлюбу із ОСОБА_5 З вимогою про реєстрацію у спірній квартирі до власника спірного житла на час укладення шлюбу, до ОСОБА_5, як наймача а згодом - власника цього житла, ОСОБА_2 не зверталася.

Право на користування житловим приміщенням може ґрунтуватися на документальній підставі (довідка про наявність зареєстрованих осіб на житловий площі) та на законі (ст. 405 ЦК України, ст. 156 ЖК Української РСР).

Відповідно до вимог ст.ст.64,65 ЖК Української РСР за особою, яка проживає у наймача жилого приміщення як член його сім'ї, не може бути визнано право користування цим приміщенням, якщо вона зберігає за собою право користування іншим жилим приміщенням.

Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку (квартири) має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР та ст. 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним, користуються таким жилим приміщенням нарівні з власником, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

На підставі аналізу наявних у справі доказів судом встановлено, що позивач після укладення шлюбу з ОСОБА_5, який на той час був наймачем спірної квартири, зберігала право на проживання до розірвання цього шлюбу у квартирі № АДРЕСА_2, яку приватизувала у 1996 році. Після набуття ОСОБА_2 цієї квартири у спільну сумісну власність із членом своєї сім'ї ОСОБА_11 внаслідок реконструкції, яка не могла проводитися без згоди співвласника, загальна площа квартири збільшена з 31,9 кв.м на 153,1 кв.м (т.3 а.с.69).

Відповідно до ч.2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків) здійснюється особам, які постійно мешкають у цьому житлі, у тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло.

Відтак, встановленим стверджується, що ОСОБА_5 і ОСОБА_2 мали угоду про користування кожним із них жилими приміщеннями, які вони займали до укладення шлюбу, оскільки це підтверджується їх діями, наявними в справі доказами. Інше з матеріалів справи не вбачається.

Оскаржуване рішення ухвалене судом на підставі наявних у справі доказів, оцінених судом належним чином кожного окремо на їх достовірність, допустимість та достатність, взаємний зв'язок у сукупності; встановлених судом обставини.

При встановленні зазначених обставин судом першої інстанції не було порушено норм матеріального і процесуального права, рішення суду відповідає вимогам закону та обставинам справи. Висновки суду ґрунтуються на аналізі зібраних по справі доказів.

З висновками суду про безпідставність вимог ОСОБА_2 належить погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду. Підстави для скасування рішення Личаківського районного суду м.Львова у межах перегляду відсутні, а тому апеляційну скаргу належить відхилити.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст. 308, 313, п.1 ч.1 ст.314, ст. ст.315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Личаківського районного суду м.Львова від 9 квітня 2015 року в частині позову ОСОБА_2 до ОСОБА_8, ОСОБА_5 про визнання права на користування житлом та усунення перешкод, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: