У Х В А Л А ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 09 серпня 2017 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючогоЧервинської М.Є., суддів: за участю представника відповідача Завгородньої І.М., Карпенко С.О., Гринчука С.Д., Мазур Л.М., Ситнік О.М., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_7 до публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чулковський Володимир Анатолійович, про визнання виконавчих написів нотаріуса такими, що не підлягають виконанню, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 19 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 01 березня 2016 року, в с т а н о в и л а: У червні 2015 року позивач звернувся до суду з даним позовом, зазначивши в його обґрунтування, що 31 березня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. вчинено: - виконавчий напис № 4365 та запропоновано стягнути з нього на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість урозмірі 4 096 711 гривень 10 копійок за період з 23 жовтня 2012 року по 24 лютого 2015 року, яка виникла за договором про надання траншу № SME0013164; - виконавчий напис № 4366 та запропоновано стягнути з нього на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість урозмірі 794 814 гривень 02 копійки за період з 25 жовтня 2012 року по 24 лютого 2015 року, яка виникла за договором про надання траншу № SME0013283; - виконавчий напис № 4363 та запропоновано звернути стягнення на рухоме майно, що є предметом договору застави рухомого майна від 22 травня 2008 року № SMERS01049/1, та за рахунок коштів, отриманих від реалізації предметів застави, запропоновано задовольнити вимогу банку у розмірі заборгованості, що виникла внаслідок невиконання/неналежного виконання боржником умов кредитного договору № 1 за період з 23 жовтня 2012 року по 24 лютого 2015 року у розмірі 4 863 410 гривень 12 копійок; - виконавчий напис № 4364 та запропоновано звернути стягнення на рухоме майно, що є предметом договору застави рухомого майна від 27 травня 2008 року № SMERS01049/3, та за рахунок отриманих від реалізації коштів задовольнити вимогу банку у розмірі заборгованості 4 863 410 гривень 12 копійок, яка утворилась за період з 23 жовтня 2012 року по 24 лютого 2015 року. Посилаючись на те, що звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження на підставі виконавчого напису нотаріуса Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) не передбачено, просив суд визнати виконавчі написи такими, що не підлягають виконанню. Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 19 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 01 березня 2016 року, позовні вимоги - задоволено. Виконавчі написи № 4363, 4364, 4365, 4366, вчинені 30 березня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. - визнано такими, що не підлягають виконанню. Стягнуто з ПАТ «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_7 судовий збір в розмірі 974,40 грн. У касаційній скарзі ПАТ «Альфа-Банк» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду в частині визнання такими, що не підлягають виконанню, виконавчі написи № № 4365, 4366 і ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. В іншій частині рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду не оскаржуються, а тому не підлягають перегляду в касаційному порядку. Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом. У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року. Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Ухвалюючи рішення про визнання спірних виконавчих написів такими, що не підлягають виконанню, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження на підставі виконавчого напису нотаріуса Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» (у редакції, чинній на час вчинення спірних правовідносин), не передбачено, у зв'язку з чим дійшов висновку, що положення Закону України «Про заставу» не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, як такі, що суперечать Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» щодо позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження. Крім того, зазначив, що на час укладення кредитного договору ст. 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» не було передбачено такого позасудового способу звернення стягнення, як реалізація майна на підставі виконавчого напису. Проте з такими висновками судів у повній мірі погодитись не можна. Статтями 213, 214, 316 ЦПК Українипередбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Вказаним вимогам оскаржувані рішення не відповідають. Судами встановлено, що 22 травня 2008 року між закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Альфа-банк», та ОСОБА_7 укладено рамкову угоду № SMERS01049, за умовами якої сторони домовились, що кредитор на умовах цієї угоди та договорів про відкриття кредитної лінії, договорів про надання траншу, договорів про надання овердрафту, договорів про відкриття акредитиву, договорів про надання гарантій надає клієнту кредитні продукти у межах строку, що становить 90 місяців з дати укладення цієї угоди, та в загальному розмірі, що визначений п. 1.2 цієї угоди, та на умовах, передбачених ст. 2 угоди. Загальний розмір кредитних продуктів за договорами (угодами) в межах цієї угоди не повинен перевищувати 300 000 доларів США. Того ж дня на виконання умов договору № SMERS01049 між сторонами укладено договір про надання траншу № SME0013164. За умовами договору № SME0013164, кредитор у порядку та згідно з умовами рамкової угоди № SMERS01049 від 22 травня 2008 року надав позичальнику кредит у розмірі 250 000 доларів США строком на 84 місяці зі сплатою процентів у розмірі 16 % річних із зобов'язанням його повернути і сплатити проценти та комісії у встановлений строк. Додатковими угодами від 29 травня 2009 року та 01 жовтня 2009 року, 01 березня 2010 року внесено зміни до договору № SME0013164 . 23 травня 2008 року між сторонами укладено договір про надання траншу № SМЕ0013283, за умовами якого кредитор у порядку та згідно з умовами рамкової угоди № SMERS01049 від 22 травня 2008 року та цього договору надає позичальнику кредит у розмірі 50 000 доларів США строком на 84 місяці зі сплатою процентів у розмірі 16 % річних із зобов'язанням його повернути і сплатити проценти та комісії у встановлений строк. До вказаного договору внесено зміни додатковими угодами від 29 травня 2009 року та 01 березня 2010 року щодо рахунку про зарахування коштів, процентів та строку користування кредитом. 22 травня 2008 року між банком та позичальником укладено договір застави рухомого майна № SMERS01049/1. Згідно з п. 1.1 договору № SMERS01049/1 (до якого внесено зміни на підставі додаткових угод від 29 травня 2009 року та 31 березня 2010 року) заставодавець (позичальник) у забезпечення виконання зобов'язання, визначеного у ст. 2 цього договору, передає заставодержателю (банку) у заставу рухоме майно, зазначене у п. 3.1 цього договору. 31 березня 2015 року нотаріусом вчинено виконавчий напис № 4363, згідно з яким звернуто стягнення на рухоме майно, що є предметом договору застави рухомого майна № SMERS01049/1 від 22 травня 2008 року. За рахунок коштів отриманих від реалізації предметів застави, запропоновано задовольнити вимогу банку у розмірі заборгованості, що виникла внаслідок невиконання/неналежного виконання боржником умов: - кредитного договору № 1 за період з 23 жовтня 2012 року по 24 лютого 2015 року, а саме: заборгованість за кредитом у розмірі 3 113 738 гривень 24 копійки; заборгованість за відсотками за користування кредитом - 972 187 гривень 86 копійок; - кредитного договору № 2 за період з 25 жовтня 2012 року по 24 лютого 2015 року, у розмірі заборгованості за кредитом - 592 377 гривень 08 копійок; заборгованості за відсотками за користування кредитом - 172 436 гривень 94 копійки; та суми плати за вчинення виконавчого напису - 12 670 гривень, а в загальному розмірі станом на 30 березня 2015 року у розмірі 4 863 410 гривень 12 копійок. Поряд з цим 27 травня 2008 року між сторонами укладено договір застави рухомого майна № SMERS01049/3, до якого внесено зміни на підставі додаткової угоди від 29 травня 2009 року. 31 березня 2015 року нотаріусом вчинено виконавчий напис № 4364, згідно з яким звернуто стягнення на рухоме майно, яке є предметом застави, та за рахунок коштів, отриманих від реалізації предметів застави, запропоновано задовольнити вимогу банку у розмірі заборгованості, що виникла внаслідок невиконання/неналежного виконання боржником умов: - кредитного договору № 1 за період з 23 жовтня 2012 року по 24 лютого 2015 року, зокрема заборгованості за кредитом - 3 113 738 гривень 24 копійки; заборгованості за відсотками за користування кредитом - 972 187 гривень 86 копійок; - кредитного договору № 2 за період з 23 жовтня 2012 року по 24 лютого 2015 року, а саме: заборгованості за кредитом - 592 377 гривень 08 копійок; заборгованості за відсотками за користування кредитом - 172 436 гривень 94 копійки; за вчинення виконавчого напису - 12 670 гривень, а в загальному розмірі станом на 30 березня 2015 року 4 863 410 гривень 12 копійок. 30 березня 2015 року нотаріусом вчинено виконавчий напис № 4365, на підставі якого запропоновано стягнути заборгованість у загальній сумі 4 096 711 гривень 10 копійок, що виникла за договором про надання траншу № SME0013164. Стягнення проведено за період з 23 жовтня 2012 року по 24 лютого 2015 року за кредитним договором № 1 (заборгованість за кредитом - 3 113 738 гривень 24 копійки; заборгованість за відсотками за користування кредитом - 972 187 гривень 86 копійок; витрати стягувача на вчинення виконавчого напису - 10 785 гривень); за кредитним договором № 2 за період з 25 жовтня 2012 року по 24 лютого 2015 року (заборгованість за кредитом - 592 377 гривень 08 копійок, заборгованість за відсотками за користування кредитом - 172 436 гривень 94 копійки). 30 березня 2015 року нотаріусом вчинено інший виконавчий напис № 4366, на підставі якого стягнуто заборгованість у загальній сумі 794 814 гривень 02 копійки, що виникла за договором про надання траншу № SME0013283, яке проведено за період з 23 жовтня 2012 року по 24 лютого 2015 року (заборгованість за кредитом - 3 113 738 гривень 24 копійки, заборгованість за відсотками за користування кредитом - 972 187 гривень 86 копійок; витрати стягувача на вчинення виконавчого напису - 10 785 гривень); умов кредитного договору № 2 за період з 25 жовтня 2012 року по 24 лютого 2015 року (заборгованість за кредитом - 592 377 гривень 08 копійок, заборгованість за відсотками за користування кредитом - 172 436 гривень 94 копійки). Постановами заступника начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Кіровоградській області від 14 травня 2015 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчих написів №№ 4363, 4364 та 4365, а 15 травня 2015 року - з примусового виконання виконавчого напису № 4366. Згідно з ч. 1 ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом ст. 20 Закону України «Про заставу» звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави. Реалізація заставленого майна, на яке звернено стягнення, провадиться державним виконавцем на підставі виконавчого листа суду або наказу господарського суду, або виконавчого напису нотаріуса у встановленому порядку, якщо інше не передбачено цим Законом чи договором. Частина 3 ст. 6 ЦК України передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. У ст. 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», який визначає правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов'язань, у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, наведено вичерпний перелік позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, а саме: - передача рухомого майна, що є предметом забезпечувального обтяження, у власність обтяжувача в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов'язання в порядку, встановленому цим Законом; - продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем або на публічних торгах; - відступлення обтяжувачу права задоволення забезпеченої обтяженням вимоги у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є право грошової вимоги; - переказ обтяжувачу відповідної грошової суми, у тому числі в порядку договірного списання, у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є гроші або цінні папери. Звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження на підставі виконавчого напису нотаріуса Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, не передбачено. Згідно з ч. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Таким чином, норми Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» є спеціальними відносно Закону України «Про заставу». Пункт 5 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», яким передбачено позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження шляхом реалізації заставленого майна на підставі виконавчого напису нотаріуса, було доповнено на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року. У пункті 2 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» зазначено, що дія цього Закону не поширюється на кредитні договори, укладені до набрання ним чинності. Отже, положення Закону України «Про заставу» у частині здійснення звернення стягнення на предмет застави на підставі виконавчого напису нотаріуса не підлягають застосуванню до спірних правовідносин як такі, що суперечать нормам Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, щодо позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 09 липня 2014 року (справа № 6-89цс14). Судом установлено, що на момент виникнення спірних правовідносин, тобто на момент укладення рамкової угоди(22 травня 2008 року), у ст. 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» не було передбачено такого позасудового способу звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, як реалізація заставленого майна на підставі виконавчого напису нотаріуса, а тому вчинений виконавчий напис нотаріуса не може підлягати виконанню. Разом з тим суд першої інстанції залишив поза увагою, що приватним нотаріусом вчинені виконавчі написи № 4365 про стягнення заборгованості за договором про надання траншу № SME0013164 в розмірі 4 096 711 гривень 10 копійок та № 4366 про стягнення боргу за договором про надання траншу № SME0013283 у розмірі 794 814 гривень 02 копійки, у зв'язку з чим не з'ясував можливість визнання вказаних виконавчих написів такими, що не підлягають виконанню на підставі Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», а тому висновок у цій частині є передчасним. Перевіряючи законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд на вказані порушення уваги не звернув, належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги та помилково залишив рішення суду першої інстанції без змін. Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. За таких обставин рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду підлягають скасуванню в частині визнання виконавчих написів № 4365 та № 4366 такими, що не підлягають виконанню, з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» задовольнити частково. Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 19 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 01 березня 2016 року в частині позовних вимог про визнання виконавчих написів № 4365 та № 4366 такими, що не підлягають виконанню - скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий М.Є. Червинська Судді: І.М. Завгородня С.О. Карпенко Л.М. Мазур О.М. Ситнік О.В. Попович