Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12.07.2017 Справа №607/7253/16-ц

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого Дзюбича В.Л.

за участю секретаря Грабської Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики від 18.11.2015 року,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики грошових коштів у сумі 7500 доларів США від 18.11.2015 року. В обґрунтування заявлених позовних вимог посилається на те, що грошових коштів у сумі 7500 доларів США він у ОСОБА_2 не позичав, а боргова розписка від 18.11.2015 року була написана ним під моральним тиском з боку відповідача. Зазначені кошти у ОСОБА_2 позичав ОСОБА_3, однак не зміг своєчасно повернути борг. Оскільки саме він познайомив вказану особу із відповідачем, ОСОБА_2 почав заявляти до нього претензії щодо повернення коштів. На момент написання розписки він перебував на стаціонарному лікуванні, погано себе почував, відповідач приїхав до нього у лікарню, став погрожувати, що не залишить його у спокої та змусив написати боргову розписку. Із врахуванням того, що договір позики грошових коштів у сумі 7500 доларів США від 18.11.2015 року укладений всупереч його волі та внаслідок застосування психічного тиску з боку відповідача, просить позов задовольнити.

Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просять їх задовольнити.

Представник відповідача відносно позову заперечив, та просить у задоволенні позову відмовити, з підстав, викладених у письмових запереченнях на позов.

Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши та оцінивши зібрані докази, суд встановив наступні обставини справи.

Згідно з ч.1 статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У відповідності до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до долученої до матеріалів справи розписки від 18.11.2015 року ОСОБА_1 позичив у ОСОБА_2 7500 доларів США та зобов'язався до 24.12.2015 року повернути йому грошові кошти в сумі 9000 доларів США.

В силу ч.1 ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.

Частиною другою ст.1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику(грошові кошти у такій самій сумі, що були йому передані позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред»явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред»явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором-ч.2 ст.1049 ЦК України.

Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором-ч.1 ст.1051 ЦК України.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Двостороннім правочином є погоджена дія двох сторін.

Частиною 1 ст. 215 ЦК встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Виходячи з положень ст. 215 ЦК України та п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Такими підставами є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.ч. 1- 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

В свою чергу ст.203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, відповідно до яких: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.1 ст.231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Відповідно до роз»ясень, викладених у п.п.19, 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК) судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Погроза полягає у здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце за наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Вона може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.

Свідок ОСОБА_4 суду пояснив, що він знайомий ОСОБА_1 і був присутній при тому як у 2015 році ОСОБА_1 познайомив ОСОБА_2 із ОСОБА_3, який мав намір позичити у ОСОБА_2 грошові кошти. Під час передачі коштів він та ОСОБА_1 присутні не були. Пізніше він дізнався, що ОСОБА_3 позичив у ОСОБА_2 5500 доларів США. У його присутності позивач ОСОБА_1 грошових коштів у ОСОБА_2 особисто для себе не позичав, і передачі грошей він не бачив. Зі слів ОСОБА_1 йому відомо, що восени 2015 року, в той час коли позивач перебував на стаціонарному лікуванні до нього приїхав ОСОБА_2, забрав його з лікарні та привіз на квартиру до ОСОБА_3, де змусив написати боргову розписку на ті кошти, які позичив ОСОБА_3. ОСОБА_1 розповів йому про ці події на наступний день, говорив, що ОСОБА_2 утримував його на квартирі Позивач не хотів звертатись до правоохоронних органів, оскільки ніяких поганих наслідків не було.

Із заслуханих судом пояснень свідка ОСОБА_3, допитаного Пустомитівським районним судом Львівської області, вбачається, що він знайомий зі сторонами у справі. З ОСОБА_2 його познайомив позивач ОСОБА_1 У 2014-2015 році він позичав у ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 6000 доларів США, які повертав частинами. 18.11.2015 року він зустрівся із ОСОБА_2 і вони поїхали у лікарню де перебував на лікуванні ОСОБА_1, який у його присутності написав розписку про те, що позичив у ОСОБА_2 гроші, однак яку суму він не пригадує. У той день ОСОБА_2 ніяких коштів ОСОБА_1 не передавав, останній лише написав боргову розписку. При цьому ОСОБА_2 та ОСОБА_1 сварилися, відповідач наполягав на написанні розписки, погрожував, що забере ОСОБА_1 з лікарні.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд критично оцінює пояснення свідків ОСОБА_4, ОСОБА_3, які містять протиріччя та розбіжності зокрема як щодо місця написання ОСОБА_1 розписки від 18.11.2015 року, так і щодо обставин події. Свідок ОСОБА_4 не був безпосереднім очевидцем подій, які мали місце 18.11.2015 року, а його пояснення надані зі слів позивача ОСОБА_1, що ставить під сумнів їх достовірність та правдивість. Пояснення свідка ОСОБА_3 суперечать поясненням самого позивача, який вказує про те, що розписку 18.11.2015 року він писав на квартирі у ОСОБА_3, де його протиправно утримував відповідач, в той час як свідок у своїх поясненнях вказав, що вказана розписка була написана позивачем під час його перебування у лікувальному закладі.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16.05.2016 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 та стягнуто на його користь із ОСОБА_3 заборгованість за договорами позики від 19.10.2015 року, 21.10.2015 року та 22.10.2015 року на загальну суму 23600 доларів США, що еквівалентно 639088 грн.

За таких обставин, суд на основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього з'ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з'ясувавши їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, приходить до переконання, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити за недоведеністю, оскільки в ході судового розгляду справи позивачем не надано та судом не здобуто доказів того, що договір позики грошових коштів у сумі 7500 доларів США, на підтвердження якого позивачем представлена розписка від 18.11.2015 року був вчинений проти справжньої волі позивача, внаслідок застосування до нього психічного тиску з боку відповідача, а тому підстави для визнання оспорюваного правочину недійсним відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10, 60, 88, 110, 197, 212, 213, 214, 215, 223-226, 232-233 ЦПК України, ст.ст. 202,203, ч.2 ст.215, ч.1 ст.231, ч.1 ст. 1046, ч.2 ст.1047, ч.1,2 ст.1049, ч.1 ст.1051 ЦК України, п.п.7,19,21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», суд, -

в и р і ш и в:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики від 18.11.2015 року -відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Тернопільської області через Тернопільський міськрайонний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий суддяВ. Л. Дзюбич