Справа № 380/280/17 Головуючий у І інстанції Косович Т. П.
Провадження № 22-ц/780/2963/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 57 24.07.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

24 липня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді:ОСОБА_1,
суддівОСОБА_2, ОСОБА_3,
за участю секретаряОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Тетіївського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області на рішення Тетіївського районного суду Київської області від 20 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_5 до Тетіївського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області про зняття арешту з майна, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2017 року позивач звернувся з позовом в суд посилаючись на те, що постановою державного виконавця відділу ДВС Тетіївського районного управління юстиції в Київській області від 16.03.2011 року в рамках виконавчого провадження про стягнення боргу з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було накладено арешт на все майно, що перебуває у його власності. 13.09.2011 року виконавчі листи були повернуті стягувачам без виконання, проте арешт знятий не був. Звернувшись до відповідача із заявою про зняття арешту з майна, позивачу було відмовлено, оскільки виконавчі листи про стягнення боргів з ОСОБА_5 були повернуті без виконання, а не фактично виконані, а тому для вирішення питання про зняття арешту з майна позивачу рекомендовано звернутись до суду. Просив зняти арешт з майна, накладений 16.03.2011 року на невизначене майно.

Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 20 квітня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_5 до Тетіївського районного відділу державної виконавчої служби у Київській області про зняття арешту з майна задоволено.

Знято арешт з майна, належного ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, накладений постановою державного виконавця відділу ДВС Тетіївського районного управління юстиції в Київській області від 16.03.2011 року.

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні вимог позивача. При цьому посилається на те, що місцевим судом, при ухваленні рішення, не враховано те, що виконавчі провадження про стягнення з ОСОБА_5 завершено на підставі п. 2 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», чинного на момент завершення виконавчих проваджень, виконавчі документи повернуто стягувачам, а не до суду, тобто підстави для зняття арешту з майна боржника відсутні і законом не передбачені.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що постановою державного виконавця відділу ДВС Тетіївського районного управління юстиції в Київській області від 16.03.2011 року в рамках виконавчого провадження про стягнення боргу з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було накладено арешт на все майно, що перебуває у власності ОСОБА_5

13.09.2011 року виконавчі листи повернуті стягувачам без виконання, а виконавчі провадження знищені 03.02.2015 року за закінченням строків зберігання.

Вказані факти підтверджуються: копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.5), витягами з виконавчих проваджень (а.с.30-34), копією відповіді Тетіївського районного відділу ДВС (а.с.7), довідкою Тетіївського районного відділу ДВС (а.с. 39) та копією актів знищення (а.с.40-42).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5, суд першої інстанції керувався положеннями ст. 41 Конституції України, ст. 317, ч. 1 ст. 319, ч. ст. 321, ст. 391 ЦК України, ст.ст. 56, 59 Закону України «Про виконавче провадження», а також, ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та зняв арешт з майна, яке належить ОСОБА_5

Місцевий суд виходив із того, що власник майна, який протиправно обмежений у здійсненні права власності накладенням арешту на його майно, має право вимагати усунення порушення шляхом зняття арешту з цього майна за умови доведення, що воно належить саме йому, а не боржникові. Оскільки виконавчі листи у виконавчих провадженнях про стягнення боргу з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 та ОСОБА_7, на підставі яких 16.03.2011 року було накладено арешт на все майно, що перебуває у власності ОСОБА_5 повернуті стягувачам без виконання, повторно предявлені не були, а виконавчі провадження знищені 03.02.2015 року, тому вирішив зняти арешт з майна, накладений на майно ОСОБА_5 16.03.2011 року.

Колегія суддів з такими висновками суду погодитися не може, оскільки їх було зроблено на неповно зясованих обставинах справи, виходячи з наступного.

На примусовому виконанні у відділі державної виконавчої служби Тетіївського районного управління юстиції перебували: виконавче провадження № 25167471 по виконанню виконавчого листа № 1 - 7 від 27.10.2010 Соломянського районного суду м. Києва про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 боргу в розмірі 8 564,49 грн., виконавче провадження № 25628678 по виконанню виконавчого листа № 1 - 7 від 17.09.2010 Соломянського районного суду м. Києва про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 боргу в розмірі 17 074,15 грн., виконавче провадження № 29864364 по виконанню виконавчого листа № 1 - 97 від 08.07.2011 Тетіївського районного суду Київської області про стягнення з ОСОБА_5 на користь НДЕКЦ при ТУ МВС України в Київській області витрат за проведення експертизи в розмірі 668,73 грн., виконавче провадження № 27791732 по виконанню виконавчого листа № 1 - 97 від 08.07.2011 Тетіївського районного суду Київської області про стягнення з ОСОБА_5 на користь НДЕКЦ при ГУ МВС України в Київській області витрат за проведення експертизи в розмірі 450,24 грн.

Зазначені виконавчі провадження, як встановлено в результаті їх пошуку в спецрозділі Автоматизованої системи виконавчих проваджень, завершені 13.09.2011 року та 26.01.2012 року на підставі п. 2 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» та 03.02.2015 року і 10.02.2016 року знищені через закінчення строків їх зберігання.

Пунктом 1 статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що у разі закінчення виконавчого провадження, крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у звязку із закінченням виконавчого провадження.

Статтею 38 Закону України «Про виконавче провадження» визначено перелік обставин повернення виконавчого документа до суду а саме: виконавчий документ, прийнятий виконавцем до виконання, повертається до суду, який його видав, у разі поновлення судом строку подання апеляційної скарги на рішення, за яким видано виконавчий документ, або прийняття такої апеляційної скарги до розгляду (крім виконавчих документів, що підлягають негайному виконанню).

Відповідно до п.2 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в ред. 1999 року зі змінами), виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Відповідно до ч.5 ст.60 Закону України «Про виконавче провадження» (в ред 1999 р.) у всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження (крім перелічених у чч.1-4 Закону) арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду.

Отже, під час розгляду справи Тетіївським районним судом Київської області не враховано те, що виконавчі провадження про стягнення з ОСОБА_5 було завершено на підставі п. 2 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (чинного на момент завершення виконавчих проваджень), виконавчі документи повернуто стягувачам а не до суду, а самі виконавчі провадження не є незавершеними, тобто підстави для зняття арешту з майна боржника за рішенням суду відсутні.

Крім того, колегія суддів вважає помилковим застосування судом на ч.1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» в ред. 2017 року, оскільки підставою позову позивач (на час звернення до суду з позовом) зазначав ч.1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» в ред. 1999 року, позовні вимоги не змінював.

Одночасно колегія суддів звертає увагу і на те, що, як ст.60 (в ред. 1999 року), так і ст. 59 (в ред.2017 року) Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач не є такою особою, а є саме боржником, якому належить спірне майно.

Тобто, застосування у цьому випадку даної правової норми є безпідставним та помилковим.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що позивач звертався до відповідача з заявою про зняття арешту з майна і отримав відмову від 05 січня 2017 року (а.с.6,7), яку у встановленому законом порядку не оскаржував.

Також, твердження Тетіївського районного суду Київської області про те, що виконавчі документи повернуті стягувачам повторно предявлені до виконання не були, є передчасними та необгрунтованими, оскільки, судом першої інстанції при розгляді справи було встановлено лише те, що виконавчі документи не надходили повторно на виконання до відділу державної виконавчої служби Тетіївського районного управління юстиції та до Тетіївського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області.

Однак, статтею 24 Закону України «Про виконавче провадження» визначеною, що виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу.

Тобто, виконавчі провадження по виконанню виконавчих листів про стягнення боргів з ОСОБА_5 можуть перебувати в будь - якому іншому відділі державної виконавчої служби на території України, і дану обставину можливо встановити лише за умови залучення до розгляду справи стягувачів визначених виконавчими документами, чого судом першої інстанції зроблено не було.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи, а тому заслуговують на увагу.

При цьому, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає обставинам справи, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права і не може бути залишене без змін, а підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 304, 307, 309, 313-314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Тетіївського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області задовольнити.

Рішення Тетіївського районного суду Київської області від 20 квітня 2017 року скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: Ю.О. Матвієнко

ОСОБА_3