АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/4035/14-ц Номер провадження 22-ц/786/1906/17Головуючий у 1-й інстанції Яковенко Н.Л. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого Пікуля В.П.,

суддів : Бутенко С.Б., Дорош А.І.,

при секретарі Зеленській О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3 на ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 12 червня 2017 року по справі за скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання неправомірними дій Київського відділу державної виконавчої служби м. Полтава Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, зобовязання закінчити виконавчі провадження,

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2017 року ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулися до суду із скаргою на дії Київського відділу державної виконавчої служби, посилаючись на те, що 10 травня 2017 року ОСОБА_2 був запрошений до державного виконавця Київського ВДВС м. Полтави та дізнався про наявність відкритих виконавчих проваджень з виконання судового рішення про стягнення з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судових витрат у розмірі по 1371 грн. 80 коп. з кожного, а також про зобовязання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 усунути ОСОБА_4 перешкоди у користуванні власністю шляхом надання ОСОБА_4 ключів від будинку № 11 по вул. Редутній в м. Полтава, а саме від замка на дверях, що влаштовані у тамбурі до житлових приміщень будинку.

Вважають, що виконавчі провадження підлягають закриттю тому, що ніяких постанов від державного виконавця до 10 травня 2017 року не отримували, державний виконавцем в шестимісячний строк з дня винесення постанов про відкриття виконавчого впровадження виконавчих дій не провів.

Просили суд визнати діяльність Київського ВДВС м. Полтава по виконанню виконавчих проваджень № 50227455 та № 50227586 неправомірною та зобовязати закінчити зазначені виконавчі провадження у звязку з закінченням строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення.

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 12 червня 2017 року в задоволенні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання неправомірними дії Київського відділу державної виконавчої служби м. Полтава Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, зобовязання закінчити виконавчі провадження відмовлено.

З ухвалою суду не погодилися ОСОБА_2, ОСОБА_3 та подали апеляційну скаргу в якій посилаючись на те, що суд застосував закон який не підлягає застосуванню та розглянув скаргу без участі ОСОБА_3, просили ухвалу суду скасувати, а справу передати на новий розгляд в той же суд в іншому складі суду.

У запереченнях на скаргу представник Київського відділу державної виконавчої служби м. Полтава ГТУЮ у Полтавській області просить відмовити у задоволенні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3

На думку представника скарга є безпідставною та не підлягає задоволенню.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які подали скаргу, представника ОСОБА_2 адвоката ОСОБА_5, представника Київського відділу державної виконавчої служби м. Полтава ГТУЮ у Полтавській області, представника зацікавлену особу ОСОБА_6 та дослідивши матеріали справи і перевіривши доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

За практикою Європейського суду з прав людини право на виконання судового рішення є складовою права на доступ до суду, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід'ємна частина судового розгляду (Рішення у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року).

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду скарги на ухвалу суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення ухвали без змін.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 312 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням норм закону.

Судом першої інстанції вірно встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Київського районного суду м. Полтави від 12 березня 2015 року, яке набрало законної сили, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, ОСОБА_2 відмовлено, позовні вимоги ОСОБА_7 задоволено частково. Зобовязано ОСОБА_2, ОСОБА_3 усунути ОСОБА_4 перешкоди у користуванні власністю шляхом надання ОСОБА_4 ключів від будинку № 11 по вул. Редутній у м. Полтаві, а саме, від замка на дверях, що влаштовані у тамбурі до житлових приміщень будинку. Стягнуто із ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судові витрати у розмірі 1371 грн. 80 коп. з кожного. У задоволенні інших позовних вимог по зустрічній позовній заяві відмовлено.

Судом першої інстанції встановлено та не заперечувалося ОСОБА_2, що вищевказане судове рішення не виконано.

По справі судом видано виконавчі листи, які в лютому 2016 року ОСОБА_4 предявлені на примусове виконання до Київського відділу Державної виконавчої служби м. Полтава.

Постановою державного виконавця Київського ВДВС ОСОБА_8 від 18 лютого 2016 року відкрито виконавче провадження № 50227455 з примусового виконання рішення Київського районного суду м. Полтави по даній справі в частині вимог про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судових витрат в розмірі 1371, 80 грн.

Постановою державного виконавця Київського ВДВС м. Полтави ОСОБА_8 від 18 лютого 2016 року відкрите виконавче провадження № 50227586 з примусового виконання рішення Київського районного суду м. Полтави в частині вимог усунути ОСОБА_4 перешкод у користуванні власністю.

Також, суд першої інстанції правильно встановив, що звертаючись з відповідною скаргою, обґрунтовуючи свої вимоги в судовому засіданні, скаржник та його представник посилались на неправомірність дій державних виконавців, які полягали, на думку заявників та представника ОСОБА_2 адвоката ОСОБА_5, у вчиненні виконавчих дій поза межами строків здійснення виконавчого провадження та останні вважають, що не проведення державним виконавцем виконавчих дій з виконання рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, а з виконання рішення немайнового характеру у двомісячний строк, є підставою для закінчення виконавчого провадження.

Оскільки, виключний перелік підстав для закінчення виконавчого провадження передбачений ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» ( в редакції на час вирішення справи судом, яка підлягає застосуванню), а в силу положень ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» не здійснення державним виконавцем виконавчих дії ( як обєктивних, та і з субєктивних причин) протягом шестимісячного строку, а з виконання рішення немайнового характеру у двомісячний строк, не є підставою для закінчення виконавчого провадження, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні скарги.

При цьому, суд першої інстанції вірно звернув увагу, що в силу норм ст. 383 ЦПК України, саме сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Разом з тим, скаржник ОСОБА_2 не є стороною виконавчого провадження № 50227455 та № 50227586.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції повинен був керуватися положеннями ст. 5 ЦК України, щодо дії актів цивільного законодавства та, відповідно, повинен був застосувати Закону України «Про виконавче провадження» (N 606-XIV від 21 квітня 1999 року із послідуючими змінами і доповненнями), який був чинний на час відкриття виконавчого провадження не ставлять під сумнів правильність норм рішення суду першої інстанції виходячи із наступного.

Матеріальні норми права закріплюють права і обов'язки суб'єктів права, на підставі яких можливо вирішити справу по суті, а процесуальні норми права містять правила про порядок реалізації норм матеріального права, здійснення прав або виконання обов'язків, закріплених у матеріальних нормах, сприяння досягненню результату, передбаченого нормою матеріального права.

Відповідно до ст. 5 ЦК України (ч. 1-3) акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

За приписами ч. 3 ст. 2 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно ч. 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року (№ 1404-VIII), який був застосований судом першої інстанції, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до п. 7 розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідний положень Закону України «Про виконавчі провадження» від 2 червня 2016 року (№ 1404-VIII) виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Згідно п. 10 вказаних Прикінцевих та перехідний положень скарги на рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, подані в установленому законом порядку до набрання чинності цим Законом, розглядаються у строки та порядку, що діяли до набрання чинності цим Законом.

Тобто, дія процесуальних норм у часі, на відміну від норм матеріального права, визначається правилом згідно з яким, вчинення окремих процесуальних дій, визначається процесуальними законами, що діють під час вчинення відповідних процесуальних дій.

Відтак, норми процесуального права, які містяться в Законі України «Про виконавче провадження», якими регламентуються дії посадових осіб при здійсненні виконавчого провадження мають бути застосуванні в редакції чинній на час вчинення процесуальної дії, із урахування перехідних положень.

При цьому, за нормами Закону України «Про виконавче провадження» N 606-XIV від 21 квітня 1999 року із послідуючими змінами і доповненнями підлягають закінченню лише розпочаті виконавчі дії, а після набрання чинності Закону України «Про виконавче провадження від 2 червня 2016 року (№ 1404-VIII) виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Таким чином, суд першої інстанції вірно визначився із редакцією Закону України «Про виконавче провадження», який підлягає застосуванню при розгляді скарги на дії державного виконавця.

Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу, що норма передбачена п. 6 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» (N 606-XIV від 21 квітня 1999 року), на яку посилалися скаржники в поданій заяві до суду, але втратила чинність 05 січня 2017 року, стосувалася виключно відповідних видів стягнення, за якими встановлено строк такого стягнення, як-то стягнення періодичних платежів у справах про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок каліцтва чи іншого ушкодження здоровя, втрати годувальника тощо. Тобто, стосується виключно тих видів стягнення, які обмежені певними строками.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд розглянув скаргу без участі ОСОБА_3, не дивлячись на те, що він був у відрядженні не є підставою для скасування ухвали суду, оскільки згідно матеріалів справи ( т. 2 а.с. 144), а саме, повідомлення про вручення поштового відправлення, ОСОБА_3 був належним чином повідомлений про час та місце розгляду скарги у суді першої інстанції, проте про причину неявки не повідомив, клопотань про перенесення судового засідання не заявляв.

За вказаних обставин, колегія судів приходить до переконання, що ухвала суду постановлена з дотриманням вимог закону, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому підстави для скасування чи зміни ухвали суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст. 303, п. 1 ч.1 ст. 312, ст. 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

У задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2, ОСОБА_3 відмовити.

Ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 12 червня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий В.П. Пікуль

Судді: С.Б. Бутенко

ОСОБА_9