Провадження № 22ц/790/3846/17 Головуючий 1-ї інстанції - Ніколаєнко І.В.
Категорія - спори, що виникають із
сімейних правовідносин
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2017 року судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого - Бровченко І.О.,

суддів - Кружиліної О.А., Хорошевського О.М.,

при секретарі - Афоніні К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 18 листопада 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, -

В С Т А Н О В И Л А :

21 вересня 2016 року позивач звернулась до суду з позовом, яким просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання сина до його повноліття в розмірі 1/2 частини від усіх видів його заробітку, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 14 вересня 2016 року.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 02 вересня 2006 року між сторонами було укладено шлюб. Від шлюбу мають спільну дитину - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 04 вересня 2015 року шлюб між сторонами розірвано. З червня 2014 року дитина проживає разом з позивачем та знаходиться на повному її утриманні. Відповідач у вихованні дитини участі не приймає, матеріальної допомоги в добровільному порядку на утримання сина не надає. Домовленості між сторонами про порядок утримання дитини не досягнуто.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 18 листопада 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, в розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 21 вересня 2016 року до досягнення дитиною повноліття. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позову, посилаюсь на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Вислухав доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, встановивши обставини справи, перевірив зібрані по справі докази, обговоривши доводи апеляційної скарги судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття, відповідач проживає окремо від дитини та в добровільному порядку матеріальної допомоги дитині не надає, у зв'язку з чим, враховуючи вимоги ст. ст. 180-182, 184 СК України, вважав за необхідне стягнути з ОСОБА_1 аліменти починаючи з 21 вересня 2016 року і до досягнення дитиною повноліття.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судова колегія суду апеляційної інстанції вважає, що зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає та не погоджується з висновком суду про часткове задоволення позовних вимог.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що між сторонами 02 вересня 2006 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Лохвицького районного управління юстиції Полтавської області було зареєстровано шлюб, про що зроблено актовий запис № 100 (свідоцтво про шлюб Серії НОМЕР_1).

Від шлюбу сторони мають дитину - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується Свідоцтвом про народження серія НОМЕР_2 від 31 липня 2007 року.

Заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 04 вересня 2015 року, справа № 759/11345/15-ц, шлюб між сторонам розірвано.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 08 серпня 2016 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Служба у справах дітей Київського району управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про визначення постійного місця проживання дитини - задоволено. Визначено місце проживання малолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, разом з його рідним батьком, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, місце реєстрації та проживання за адресою: АДРЕСА_1. З копії рішення вбачається, що останнє набрало законної сили 14 вересня 2016 року.

За зверненням ОСОБА_1 щодо викрадення та переміщення 29 серпня 2016 року невстановленими особами на тимчасово окуповану територію Автономної Республіки Крим його сина, прокуратурою РА Крим 21 квітня 2017 року внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000055 за ознаками кримінального правопорушення,Ю передбаченого ч. 2 ст. 146 КК України.

Стаття 162 СК України визначає правові наслідки протиправної поведінки одного з батьків або іншої особи при визначенні місця проживання малолітньої дитини. За змістом наведеної норми, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Особа, яка самочинно змінила місце проживання малолітньої дитини, зобов'язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому, з ким вона проживала.

Статтею 180 СК України передбачений обов'язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 181 СК України, способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Аналіз наведених норм у сукупному взаємозв'язку свідчить про те, що аліменти на утримання дитини стягуються із того з батьків, хто проживає окремо від дитини, на користь другого з батьків, із ким дитина проживає на відповідній правовій підставі (за домовленістю між самими батьками, рішенням органу опіки та піклування, рішенням суду).

Стягуючи аліменти на утримання сина із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 з 21 вересня 2016 року, суд першої інстанції виходив із того, що дитина проживає з матерю, батько допомоги на утримання сина не надає, а тому є платником аліментів.

З матеріал справи вбачається, що в обгрунтування позовних вимог в суді першої інстанції позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу підтверджуючого проживання дитини з матір'ю та знаходження дитини на її утриманні.

Враховуючи, що на час ухвалення судового рішення про стягнення аліментів рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 08 серпня 2016 року визначено місце проживання дитини з батьком, останній не надав дозволу на зміну місця постійного проживання сина, сам по собі факт проживання дитини з матір'ю, не є підставою для стягнення із батька аліментів відповідно до вимог ст. 181 СК України.

Приймаючи до уваги викладене, оцінив всі обставин справи та надані докази як окремо, так і в сукупності, судова колегія приходить до висновку про необхідність скасування рішення районного суду та постановлення нового рішення про відмову у задоволені позовних вимог ОСОБА_2

Посилання представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 08 серпня 2016 року скасовано рішенням Апеляційного суду м. Києва від 15 червня 2017 року та у задоволені позову ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини, висновки суду апеляційної інстанції не спростовують. Відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. На час ухвалення судового рішення про стягнення аліментів рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 серпня 2016 року набрало законної сили та місце проживання дитини було встановлено з батьком.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 309, ст.ст. 313, 316, 317, 319-324, 327 ЦПК України, -

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 18 листопада 2016 року скасувати, ухвалити нове.

У задоволені ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді -