Номер провадження: 22-ц/785/184/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Цюра Т. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.08.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області в складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Сегеди С.М., Кононенко Н.А.,

при секретарі: Лопотан В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Одеської області апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 серпня 2016 року по цивільній справі за позовом Одеського національного політехнічного університету до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, за участю третіх осіб Одеської міської ради та ОСОБА_4, за обєднаним позовом Одеського національного політехнічного університету до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, за участю третіх осіб Одеської міської ради,-

В С Т А Н О В И Л А :

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 серпня 2016 рокупозов Одеського національного політехнічного університету до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, за участю третіх осіб Одеської міської ради та ОСОБА_4, за обєднаним позовом Одеського національного політехнічного університету до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, за участю третіх осіб Одеської міської ради задоволений.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 13.03.2013 року 1/2 частини нежитлового приміщення кафе-бару «ЧеГеваре», розташованого адресою: проспект Шевченка, 1/2 в м. Одесі, вказаний договір нотаріально посвідчений приватним нотаріусом міста Одеси ОСОБА_6, зареєстрований в реєстрі за № 1725.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 08.0.2013 року 1/2 частини нежитлового приміщення кафе-бару «ЧеГеваре», розташованого адресою: проспект Шевченка, 1/2 в м. Одесі, вказаний договір нотаріально посвідчений приватним нотаріусом міста Одеси ОСОБА_6, зареєстрований в реєстрі за № 2559.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_2подав до суду апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить суд скасувати заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 серпня 2016 року та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Заслухавши пояснення, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного заочного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Не може бути скасоване правильне по суті та справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Так, судом першої інстанції було вірно встановлено, що в провадженні Приморського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_7 до Одеської міської ради, за участю третьої особи Одеського національного політехнічного університету, про визнання права власності на спірний об'єкт нерухомого майна.

Рішенням Приморського районного суду від 18.10.12 року позов ОСОБА_7 задоволено, визнано за останнім право власності на нежитлове приміщення кафе-бару в будинку 1/2 по проспекту Шевченка в м. Одесі, загальною площею 340,9 кв.м. Втім, вказане рішення Приморського районного суду м. Одеси скасовано рішенням апеляційного суду Одеської області від 27.03.2013 року.

З огляду на вказане, судом констована відсутність правової підстави існування права власності у відповідача, а також зясовано, що наявний спір відносно спірного об'єкта нерухомого майна, який вирішується у цьому спорі.

17.12.2010 року між ОСОБА_5, ОСОБА_4К та ОСОБА_7 укладено попередній договір купівлі-продажу нежитлового приміщення кафе-бару, площею 340,9 кв.м., №1/2 по пр-ту. Шевченка в м. Одесі.

Між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 13.03.2013 року укладено договір купівлі-продажу № 1725 на 1/2 частину нежитлового приміщення кафе-бару «ЧеГеваре», розташованого адресою: проспект Шевченка, 1/2 в м. Одесі, вказаний договір нотаріально посвідчений приватним нотаріусом міста Одеси ОСОБА_6.

Між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 08.04.2013 року укладено договір купівлі-продажу № № 2559 на 1/2 частину нежитлового приміщення кафе-бару «ЧеГеваре», розташованого адресою: проспект Шевченка, 1/2 в м. Одесі, вказаний договір нотаріально посвідчений приватним нотаріусом міста Одеси ОСОБА_6.

Проте, право власності на вказане приміщення у ОСОБА_5 та ОСОБА_4 виникло на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2011 року, яким позовні вимоги ОСОБА_5 та ОСОБА_4 задоволено у повному обсязі, зокрема, визнано за ОСОБА_5 та ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину нежитлового приміщення кафе-бару, площею 340,9 кв.м., розташованого за адресою: проспект Шевченка, 1/2 в м. Одесі, відповідно за кожним.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 21 квітня 2016 року вищевказане рішення суду скасоване й постановлено нове, яким у задоволенні вказаного позову відмовлено у повному обсязі, з тих підстав, що заявлені позивачами вимоги до відповідача стосовно спірного майна спростовуються наявністю у спірного майна іншого власника територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради.

За договором купівлі-продажу № 1725 від 13 березня 2013 року ОСОБА_5 передав, а ОСОБА_2 прийняв у власність 1/2 частину нежитлового приміщення кафе-бару «ЧеГеваре», розташованого за адресою: проспект Шевченка, 1/2 в м. Одесі. За іншим договором купівлі-продажу № 2559 від 08 квітня 2013 року ОСОБА_4 передала, а ОСОБА_3 прийняла у власність 1/2 частину нежитлового приміщення кафе-бару «ЧеГеваре», розташованого за адресою: проспект Шевченка, 1/2 в м. Одесі.

Таким чином, судом достовірно встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4, набувши за скасованим рішенням суду право власності на спірні частини приміщення, продали їх ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відповідно.

Рішення суду, на підставі якого ОСОБА_5 та ОСОБА_4 отримали у власність спірне нерухоме майно, що є предметом оспорюваних договорів, на момент ухвалення рішення скасовані, правові підстави, відповідно до яких відповідачі набули право відчужувати спірні обєкти нерухомості, припинили існування та відпали як скасовані.

Отже, неодноразове відчуження спірного майна, що не було пов'язане (згідно з рішенням суду апеляційної інстанції від 27 березня 2013 року по справі за позовом ОСОБА_8 до Одеської міської ради, за участю третьої особи Одеського національного політехнічного університету про визнання права власності на спірний об'єкт нерухомого майна й рішенням від 21 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_5 та ОСОБА_4 до ОСОБА_7 про визнання права власності на нерухоме майно) з юридичним припиненням володіння попереднього власника та вступом у володіння наступного набувача, не може розглядатися судом в якості належної правової підстави для припинення права власності на спірне майно та виникнення права власності у інших осіб відповідачів.

Відповідно до ст. 388 Цивільного кодексу України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Згідно із п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 ЦК України).

Як встановлено матеріалами справи та було вище зазначено, первинний формальний набувач спірного приміщення у власність ОСОБА_7 набув право власності на спірне приміщення не за відплатним договором, а за рішенням суду, яке в подальшому було скасоване, оскільки іншим судом встановлено відсутність достатніх правових підстав для цього.

Отже у відповідності до того, що оспорюванні договори, на підставі якого ОСОБА_5 та ОСОБА_4 оформили право власності спірного приміщення, визнаний іншим судовим рішенням недійсним, таким чином, суд обґрунтовано дійшов до висновку про наявність підстав для визнання недійсними оспорюванних договорів.

Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, суд першої інстанції правильно дійшов висновку про те, що позивачі та їх правові попередники не набули правомірно та обґрунтовано права на спірне приміщення, що є предметом цього спору. Виявлені факти свідчать, що відповідачі не можуть посилатися на добросовісність своєї поведінки під час набуття прав на це майно, оскільки зі всіх обставин повинні були сумніватися в наявності прав на відчуження спірного майна у попередніх відчужувачів. При цьому, висновки, яких дійшли суди під час розгляду справ з приводу прав на спірне майно, мають наперед визначене значення для суду та сторін.

Тому, доводи апеляційної скарги про те, що на момент укладення договору купівлі-продажу зазначені рішення Приморського районного суду були чинними є неспроможними.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу та залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

За викладених обставин колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно і всебічно досліджено і оцінено обставини у справі, надані сторонами докази, правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи і доводами апеляційної скарги не спростовані.

Інші доводи апеляційної скарги є надуманими та нічим не обґрунтованими, тому, висновків суду не спростовують.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317,319 ЦПК України, судова колегія

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 серпня 2016 року по цивільній справі за позовом Одеського національного політехнічного університету до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, за участі третіх осіб Одеської міської ради та ОСОБА_4, за обєднаним позовом Одеського національного політехнічного університету до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, за участі третіх осіб Одеської міської ради залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: С.М. Сегеда

ОСОБА_9