Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний номер 319/1669/16 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/778/1928/17 Суддя-доповідач ОСОБА_2
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Подліянової Г.С.,

суддів: Кочеткової І.В.,

ОСОБА_3,

за участю секретаря Книш С.В,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну апеляційну скаргу ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 на рішення Куйбишевського районного суду Запорізької області від 27 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 про стягнення боргу за борговою розпискою.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 27 грудня 2012 року надав в борг ОСОБА_6 грошові кошти в розмірі 75120 грн., які останній зобов'язувався повернути до 01 січня 2014 року.

21 січня 2013 року ОСОБА_6 додатково узяв в борг грошові кошти в сумі 33000 грн. Загальна сума позики склала 108120 грн.

Зобов'язання за договором позики були оформлені борговою розпискою, складеною відповідачем власноручно. Свої зобов'язання відповідач до теперішнього часу не виконав.

На підставі викладеного позивач просив суд, стягнути з відповідача ОСОБА_6 на його користь 211705,42 грн. в рахунок сплати основного боргу з урахуванням індексу інфляції та 9730,80 грн. в рахунок сплати 3% річних у відповідності до ст. 625, 1050 ЦК України, а всього 221 436 гривень 22 копійки, а також стягнути судові витрати у вигляді сплати судового збору в розмірі 2214,36 грн.

Рішенням Куйбишевського районного суду Запорізької області від 27 лютого 2017 року в задоволенні позовних вимого відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно до вимог п. п. 1,2,3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне зясування судом обставин справи, що мають значення для справи; недоведеність обставин справи, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення не відповідає зазначеним вимогам закону.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 боргові зобов'язання виникли не з договору позики грошових коштів, а з іншого правочину, оскільки фактично грошові кошти позикодавцем боржнику не передавалися.

Однак з такими висновками колегія суддів не погоджується.

Позикові відносини регулюються положеннями глави 71 ЦК України.

Поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Частиною першою ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-63цс13 від 18 вересня 2013 року, та згідно ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Відповідно до положень ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 27 грудня 2012 року ОСОБА_6 написав розписку, за змістом якої вбачається, що він взяв в борг у ОСОБА_4 суму в розмірі 75120 грн. Відповідно до умов розписки, відповідач зобов'язався повернути взяту суму грошей у строк до 01 січня 2014 року. Факт отримання коштів за борговою розпискою від 27 грудня 2012 року також підтверджується особистим підписом ОСОБА_6 на вищезазначеній розписці (а.с. 15).

Отже, розписка ОСОБА_6 містить умови отримання позичальником від позикодавця в борг визначеної грошової суми із зобов'язанням її повернення у визначений строк, а тому є документом, що підтверджує боргове зобов'язання.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року № 6-1967цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Відповідно дост. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостоюстатті 203 цього Кодексу.

Відповідно дост. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Між тим, наявність будь-яких інших зобов'язань між сторонами відповідачем не доведено, договір позики позичальником не оспорювався, сторони договір не розривали. Тому доводи відповідача про те, що складанням розписки сторонами були оформлені інші правовідносини, судом першої інстанції помилково визнані такими, що відповідають встановленим фактичним обставинам та наявним у матеріалах справи доказам.

При цьому, суд першої інстанції не встановив, які ж саме правовідносини виникли між сторонами у звязку з написанням ОСОБА_6 вищезазначеної боргової розписки.

Суд першої інстанції також прийшов до висновку, що є незрозумілий запис на звороті розписки про те, що «взяв додаткову суму в кількості 33000 грн ( а.с. 15 зворот), оскільки не вказано хто взяв, у кого, та чи є обовязок повернути гроші, тощо.

Водночас, в суді першої інстанції ОСОБА_6 підтвердив той факт, що зазначений запис від 20.01.2013 року на звороті боргової розписки від 27.12.2012 року зроблений ним власноручно, та що він брав додаткові кошти в розмірі 33000 грн. у ОСОБА_4 для купівлі гербіцидів.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_6 також підтвердив зазначені обставини, та не заперечував факт отримання 20.01.2013 року від ОСОБА_7 в борг 33000 грн., про що зробив власноручно запис на звороті боргової розписки від 27.12.2012 року.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що відповідно до боргової розписки від 27.12.2012 року власноруч написаної ОСОБА_6, та змісту запису на звороті цієї ж розписки щодо отримання останнім додаткової суми коштів від 20.01.2013 року, свідчить проте, що між сторони виникли боргові зобовязання на загальну суму 108 120 грн. ( 75120.00+33000.00 = 108120.00).

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У п. 18 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" роз'яснено, що за змістом статті 552, частини другої статті 625 ЦК інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Як вбачається з матеріалів справи прийняті зобов'язання відповідач не виконав, в оговорені договором строки, грошову суму позивачу не сплатив, а тому повинен сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції. При цьому, колегія суддів погоджується з наданим позивачем розрахунком заборгованості щодо інфляційних сум та 3% річних, а саме:

Інфляційні втрати за вказаний період розраховуються відповідно до індексів інфляції, затверджених Держкомстатом України, і становлять - 103585.42 грн ( 108.120 грн.х 124.3% ( 2014)х 143,3% ( 2015)х 109.4% ( 2016-10 місяців).

3% річних становить - 9730 грн. ( 108120 грн.:100х3 =3243.60х 3=9730 грн.

Таким чином, стягненню підлягає сума боргу 108120 грн. за борговою розпискою від 27.12.2012 року та додатково взятою сумою зазначеної на звороті зазначеної розписки від 20.01.2013 року, 3% річних від простроченої суми зобов'язання, починаючи з 01.01.2014 року по 01.01.2017 року у сумі 9730,80 грн., та сума індексу інфляції за період з 01.01.2014 року по 31.10.2016 року у сумі 103585.42 грн., а всього 221435. 80 грн.

Ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанції відповідач не оскаржував та не спростовував розрахунок заборгованості наданий позивачем.

Натомість, суд першої інстанції не врахував фактичних обставин справи, вимог закону, всупереч вимогам ст. 212 ЦПК України не надав належну оцінку доказам у справі, та прийшов до помилкового висновку відмовивши у задоволенні позову ОСОБА_4, тому рішення суду не можна вважати законним і обґрунтованим, отже, воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Аргументи апеляційної скарги є виправданими.

У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України стягненню з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 підлягає судовий збір у сумі 4650.16 грн., сплачений ним при подачі позову та апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 задовольнити .

Рішення Куйбишевського районного суду Запорізької області від 27 лютого 2017 року у цій справі скасувати. Ухвалити нове рішення наступного змісту.

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про стягнення боргу задовольнити. Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики з урахуванням індексу інфляції, 3% річних в розмірі 221436.22 грн. та судовий збір в розмірі 4650.16 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: