Ухвала

іменем україни

17 серпня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Іваненко Ю.Г., Ситнік О.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства «Уманьферммаш», треті особи: відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Черкаській області Департаменту державної реєстрації, ОСОБА_7, про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 - ОСОБА_8 - на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 18 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 08 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року позивачі звернулися до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 02 червня 1998 року на товарній біржі «Українська біржа нерухомості» було укладено договір купівлі-продажу між ОСОБА_7, ОСОБА_9 та Відкритим акціонерним товариством «Уманьферммаш», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Уманьферммаш» (далі - ПАТ «Уманьферммаш»), в особі ОСОБА_10, який діяв на підставі довіреності від 29 травня 1998 року № 65. Відповідно до умов цього договору ОСОБА_7 і ОСОБА_9 придбали у ПАТ «Уманьферммаш» наступне майно: готель літ. «Б», гараж «В», прохідну, огорожу № 1 та замощення, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 помер, а його спадкоємцями є позивачі у справі. Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 08 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 17 червня 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 вересня 2015 року, визнано недійсним договір купівлі-продажу від 02 червня 1998 року. Таким чином, у період із 02 червня 1998 року по 17 червня 2015 року ОСОБА_9, а в подальшому його правонаступники: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, правомірно, відкрито володіли та користувалися зазначеним майном. Тобто вони володіли цим майном у період із 02 червня 1998 року по 17 листопада 2015 року, що фактично складає 17 років та 5 місяців, а до строку, який зараховується до набувальної давності, можна віднести період із 01 січня 2001 року по 17 листопада 2015 року, що складає 15 років 11 місяців та 17 днів. Також зазначають, що після укладення договору купівлі-продажу від 02 червня 1998 року майно було прийнято ОСОБА_9 та зареєстровано право власності за ним, що підтверджується відміткою Уманського відділення БТІ про державну реєстрацію права приватної власності на майно за ОСОБА_7 і ОСОБА_9, про що внесено запис в Книгу № 1 за реєстровим № 102 від 16 червня 998 року і підтвердженням чого також є договори оренди земельної ділянки та приміщень. Також вказали, що майно було придбано ОСОБА_9 і ОСОБА_7 за договором купівлі-продажу, укладеним на біржі, і покупці не знали і не могли знати про те, що продавець ПАТ «Уманьферммаш» не мало права продавати майно, а отже, ОСОБА_9 і ОСОБА_7 діяли під час укладення договору купівлі-продажу добросовісно.

Посилаючись на викладене, позивачі просили визнати за ними право власності в порядку набувальної давності по 1/6 частини нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, яке складається з готелю літ. «Б», гаража літ. «В», прохідної, огорожі № 1 та замощення.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 18 серпня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 08 листопада 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 - ОСОБА_8 - просить скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з ч. 1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Із змісту ст. 344 ЦК України випливає, що позивач як володілець майна, протягом всього часу володіння ним має бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. У такому випаду при вирішенні питання щодо визнання права власності на майно в порядку набувальної давності необхідно виходити із того, що задоволення таких вимог можливе лише за умов добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння.

Згідно з роз'ясненнями, наданими пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 9 постанови від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України.

При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Судом установлено, що рішенням Уманського міськрайонного Черкаської області від 08 травня 2015 року визнано недійсним договір купівлі-продажу від 02 червня 1998 року, укладений між ВАТ «Уманьферммаш» та ОСОБА_9, ОСОБА_7, зареєстрований на товарній біржі «Українська Біржа Нерухомості» за реєстраційним № 153-1; зобов'язано ПАТ «Уманьферммаш» повернути 28 681 грн, одержані на виконання договору купівлі-продажу від 02 червня 1998 року, спадкоємцям ОСОБА_9: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, а також повернуто у власність ПАТ «Уманьферммаш» технічну стоянку автомобілів літ. «В», готель літ. «Б», прохідну літ. «А», огорожу № 1 та замощення І, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

Відмовляючи в задоволенні указаного позову, суд першої інстанції, із висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши докази у справі і надавши їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 60, 61, 212 ЦПК України, а також, встановивши обставини справи, правильно виходив із недоведеності та необґрунтованості заявлених позовних вимог, відсутності підстав, передбачених ст. 344 ЦК України, для визнання за позивачами права власності на вищевказане нерухоме майно за набувальною давністю.

При цьому суд дійшов обґрунтованого висновку, що позивачі, які є спадкоємцями після смерті ОСОБА_9, ніколи не володіли спірним майном, а спадкодавець володів цим майном безпідставно та неправомірно, оскільки договір купівлі-продажу судом було визнано недійсним.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України перевірив доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками, у результаті чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам ст. 315 ЦПК України.

Наведені в касаційній скарзі доводи щодо неправильного застосування судами ст. 344 ЦК України є помилковими, спростовуються матеріалами справи, установленими судами обставинами на підставі достатньо повно досліджених доказів у справі, та змістом оскаржуваних судових рішень, які є достатньо повними та обґрунтованими. Розглядаючи указаний позов, суд правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню.

Доводи касаційної скарги щодо добросовісності володіння майном та помилковості висновків судів про безпідставність і неправомірність володіння спірним майном, спростовуються установленими судом обставинами справи, крім того, зводяться до переоцінки доказів, що згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії касаційного перегляду справи не передбачено.

Так, ст. 212 ЦПК України установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржувані судові рішення містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідають вимогам ст. ст. 212, 213-215, 303, 304 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості.

Підстав вважати, що оскаржувані судові рішення є незаконними та протиправними, ухваленими із порушенням норм матеріального права без з'ясування всіх обставин справи, колегія суддів не вбачає.

Отже, судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими із додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для їх скасування відсутні, тому відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України вони підлягають залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 - ОСОБА_8 - відхилити.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 18 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 08 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

Ю.Г.Іваненко

О.М.Ситнік