Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1333/17 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач Авраменко Т. М.
РІШЕННЯ

Іменем України

18.07.2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючої судді Авраменко Т.М.

суддів: Суровицької Л.В., Чельник О.І.

секретар Бодопрост М.М.

за участю сторін та їх представників

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 24 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним та поділ спільного майна подружжя.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які прибули в судове засідання, дослідивши матеріали справи, колегія суддів,

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним та поділ спільного майна подружжя.

Зазначала, що з 12 серпня 2005 року вона з ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі.

В період шлюбу за спільні кошти ними придбано майно, яке є спільною сумісною власністю, в тому числі автомобіль Mitsubishi Lancer, реєстраційний номер НОМЕР_1, вартістю 96000 грн. Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу знаходилось у ОСОБА_2

З березня 2016 року вони з ОСОБА_2 проживають окремо, подружні стосунки не підтримують, спільне господарство не ведуть, бажання надалі бути разом відсутнє.

ОСОБА_2 добровільно поділити придбане під час шлюбу майно відмовляється, автомобіль вважає своєю власністю та не бажає його ділити.

У травні 2016 року їй стало відомо, що автомобіль проданий ОСОБА_3 з переоформленням та видачею нового Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на її імя. Угода щодо відчуження ОСОБА_2 автомобіля, що є їхньою спільною сумісною власністю, на користь ОСОБА_3 виходить за межі дрібної побутової, а тому її згода на це мала бути подана письмово. Ні усної, ні письмової згоди на відчуження автомобіля вона не давала. ОСОБА_2 не мав повноважень на вчинення таких дій.

Просила визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля Mitsubishi Lancer, реєстраційний номер НОМЕР_2 (раніше ВА 3577 ВС), № 01102/5342/2016 від 04 травня 2016 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, визнати за нею та ОСОБА_2 право власності на ? частину автомобіля Mitsubishi Lancer, реєстраційний номер НОМЕР_2 (раніше ВА 3577 ВС) за кожним, стягнути з відповідачів на її користь судові витрати.

Рішенням Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 24 квітня 2017 року позов задоволено. Суд визнав недійсним договір купівлі-продажу автомобіля Mitsubishi Lancer, реєстраційний номер НОМЕР_1, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 04 травня 2016 року № 01102/01/5342/2016. Визнав за ОСОБА_2 право власності на ? частину автомобіля Mitsubishi Lancer, реєстраційний номер НОМЕР_1, визнав за ОСОБА_4 право власності на ? частину автомобіля Mitsubishi Lancer, реєстраційний номер НОМЕР_1. Стягнув з відповідачів на користь позивача судовий збір в сумі 693 грн. 10 коп. з кожного.

В апеляційній скарзі відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просять скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Зазначають, що позивачка звернулась в суд з позовом до двох відповідачів, в якому посилається на статті Сімейного Кодексу. Суд помилково відкрив провадження у справі, оскільки позивачка мала б уточнити свої позовні вимоги. В даній справі не може бути двох відповідачів, оскільки з висновків суду вбачається, що мова йде про поділ майна подружжя. Суд не дав належної оцінки наданим ними доказам. Наявність спільного життя не є обґрунтованою підставою для визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним. Суд не взяв до уваги документально підтверджені докази про придбання автомобіля за кошти, отримані від продажу будинку, який залишився у спадщину від їх батьків, тому цей автомобіль не був спільною сумісною власністю подружжя. Твердження позивачки, що кошти на придбання автомобіля давали її мати та сестра та саме за ці кошти був придбаний автомобіль, документально не підтверджені, а заробітку подружжя, який витрачався на забезпечення проживання сімї, недостатньо для придбання автомобіля.

В засіданні апеляційного суду відповідачі та їх представник підтримали доводи апеляційної скарги.

Позивач та його представник просили відхилити апеляційну скаргу, оскільки рішення суду є законним.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом, а обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, позивач ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_2 зареєстрували шлюб 12 серпня 2005 року.

09 листопада 2013 року ОСОБА_2 за 96000 грн. купив автомобіль Mitsubishi Lancer, право власності на автомобіль зареєстрував 16 листопада 2013 року, а 04 травня 2016 року продав цей автомобіль ОСОБА_3, на час розгляду справи судом власником спірного автомобіля є відповідач ОСОБА_3 (а.с.17,51,86,114).

Згідно з ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції (ч.1 ст.303 ЦПК України).

Задовольняючи позов про визнання недійсним договору купівлі - продажу автомобіля, за умовами якого ОСОБА_2 продав автомобіль ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив виключно з того, що договір купівлі-продажу укладено без письмової згоди дружини продавця ОСОБА_4, проте погодитися з таким висновком суду не можна, оскільки він ґрунтується на неправильному застосуванні норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

За статтею 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою, а для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі.

Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сімї.

Зазначена правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 22 лютого 2017 року у справі за № 6-17 цс17, у постанові від 22 червня 2017 року у справі за № 6-3058 цс16.

За змістом статей 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Позов про застосування наслідків недійсності правочину не заявлявся, проте суд за відсутності такого позову, не застосувавши передбачені законом наслідки недійсності правочину, визнав право власності на автомобіль як за позивачем, так і за відповідачем ОСОБА_2, який не просив повернути йому у власність ? частину автомобіля, а відповідно до ст.217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому.

За таких обставин доводи апеляційної скарги покупця автомобіля ОСОБА_3, що внаслідок рішення суду вона позбавлена права власності на автомобіль в цілому без застосування наслідків його недійсності та повернення їй сплаченого за угодою є обґрунтованими.

Позов про визнання договору купівлі-продажу автомобіля, як фіктивного правочину відповідно до ст.234 ЦК України, ОСОБА_4 не заявляла, також вона не подавала позов про стягнення грошової компенсації за відчужене без її згоди майно.

Щодо доводів позивача, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3, укладаючи договір купівлі-продажу автомобіля без її письмової згоди діяли недобросовісно, то колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу), якщо не доведено протилежне.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає зазначеним критеріям.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя.

Ця правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-606цс15, в постанові від 16 грудня 2015 р. у справі № 6-2641цс15, від 1 липня 2015 р. у справі № 6-612цс15.

Позивач зазначала, що автомобіль придбано подружжям в період шлюбу за спільні кошти (а.с.2-7), заперечуючи проти позову ОСОБА_2 посилався на те, що автомобіль хоч і був придбаний в період шлюбу, однак не за спільні кошти подружжя, а за його особисті кошти, отримані ним від продажу спадкового майна, яке залишилося після смерті його батьків (а.с.43-47).

Матеріалами справи підтверджується, що батьки відповідача ОСОБА_2 померли, батько 30 листопада 2008 року, мати 30 січня 2010 року (а.с.54-55).

Після їх смерті залишилося спадкове майно, зокрема, житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться в м.Кременчуці Полтавської області вул.Олеко Дундича,49.

За домовленістю між спадкоємцями, свідоцтво про право на спадщину за законом отримала ОСОБА_3, яка 24 жовтня 2013 року за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу продала спадковий будинок (а.с.52-53), в цей же день грошові кошти в сумі 170000 грн. внесла в банк на депозитний вклад строком на три місяці до 24 січня 2014 року, що підтверджується договором від 24 жовтня 2013 року, квитанцією від 24 жовтня 2013 року про внесення коштів в банк в сумі 170000 грн. (а.с.58).

З паспорту відповідача ОСОБА_2 вбачається, що його місце проживання було зареєстровано в спадковому будинку з 22 грудня 2000 року, знявся з реєстрації місця проживання перед укладенням договору купівлі-продажу будинку 18 жовтня 2013 року (а.с.48-50).

Відповідачі зазначали, що після продажу спадкового будинку, позивач наполягала на розподілі коштів від спадкового майна і було вирішено купити автомобіль.

29 жовтня 2013 року укладено додаткову угоду до договору строкового депозиту, за умовами якого договір від 24 жовтня 2013 року розривається до закінчення строку його дії з 06 листопада 2013 року (а.с.59).

06 листопада 2013 року було знято готівку в сумі 100000 грн. і в цей же день за 96000 грн. куплено спірний автомобіль (а.с.60). Факт отримання коштів підтверджується також розпискою ОСОБА_2 від 06 листопада 2013 року (а.с.74), давність написання якої позивачем належними доказами не спростована.

Зазначені докази суд належним чином не врахував, обмежившись посиланням на те, що офіційно ОСОБА_2 спадщину не оформляв, та в основу рішення про визнання автомобіля спільною сумісною власністю подружжя поклав виключно пояснення свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6, допитаних за клопотанням позивача, про наявність у подружжя спільних коштів без будь-яких документальних підтверджень цього.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.57 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.58 ЦПК України). Частиною 2 ст. 59 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, зокрема, підтвердження передачі грошейсвідченням свідків не допускається.

Доводи позивача, що на купівлю спірного автомобіля вони витратили кошти від продажу автомобіля, який був у них раніше, доказами не підтверджені, а відповідач ОСОБА_2 зазначив, що дійсно в його користуванні був автомобіль «ВАЗ», однак він був проданий 05 липня 2014 року за 25000 грн., тобто значно пізніше придбання спірного автомобіля. Ці доводи відповідача не спростовані.

Відповідно до наданих довідок розмір доходу за період з 01 січня 2006 року по 2013 рік включно становить 52641 грн. 37 коп.(а.с.30-31), грошові кошти, які надходили на рахунок в «Ощадбанку» в 2007-2009 роках не накопичувалися, а знімалися з рахунку, залишок на грудень 2009 року складав 1 грн.08 коп. (а.с.32-33). Інших письмових доказів про наявність у подружжя необхідної суми спільних коштів на час придбання автомобіля матеріали справи не містять.

Оцінюючи надані сторонами докази на підтвердження своїх вимог та заперечень відповідно до ст. 10, 60, 212 ЦПК України , колегія суддів приходить до висновку, що позивач належними та допустимими доказами не підтвердила факт придбання спірного автомобіля за спільні кошти подружжя та наявність таких коштів у подружжя на час його придбання, в той час як відповідач ОСОБА_2 письмовими доказами підтвердив отримання ним в день придбання автомобіля коштів в сумі 100000 грн., які не були спільним майном подружжя, тому висновок суду про належність автомобіля, власником якого є вже інша особа, до спільного майна подружжя не відповідає фактичним обставинам справи, а укладений відповідачем ОСОБА_2 договір купівлі-продажу автомобіля не потребував згоди позивача на його відчуження.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог повністю.

На підставі викладеного, керуючись п.2 ч.1 ст.307, ч.1 ст.309, ч.2 ст.314, ст.316 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 задовольнити.

Скасувати рішення Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 24 квітня 2017 року .

В позові ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним та поділ спільного майна подружжя відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуюча суддя Т.М.Авраменко

Судді: Л.В.Суровицька

ОСОБА_7