Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №336/7454/16 Головуючий у 1 інстанції Дацюк О.І.
Провадження № 22-ц/778/2574/17 Суддя-доповідач ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Подліянової Г.С.,

суддів: Дашковської А.В.,

ОСОБА_2,

за участю секретаря Волчанової І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційноу скаргу Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 04 квітня 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2016 року ПАТ «Родовід Банк» звернувся до суд з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В позові позивач зазначав, що 04.07.2008 року між ВАТ «Родовід Бванк», правонаступником якого є ПАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 34.10/АК-00017.08.2, умови якого змінювались додатковою угодою від 21.01.2011 року.

Відповідно до умов укладеного між сторонами договору 04.07.2008 року ОСОБА_3 наданий кредит в сумі 16825,05 доларів США строком до 04.07.2015 року зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 7,7 % річних, щомісячної плати за обслуговування кредиту в розмірі 0,3% від суми кредиту.

Виконання зобовязань за договором забезпечувалось порукою ОСОБА_5 відповідно до укладеного договору поруки від 04.07.2008 року та договору застави транспортного засобу від 04.07.2008 року.

Оскільки відповідачем ОСОБА_3 порушені умови договору щодо своєчасного повернення кредиту, сплати нарахованих відсотків, плати за обслуговування кредиту, станом на 09.11.2016 року наявна заборгованість в загальній сумі 13877,88 гривень, яка складається з суми простроченої заборгованості за платою за обслуговування кредиту у 7000 гривень, суми нарахованої пені за прострочення кредиту у 4125,38 гривень, суми пені за прострочені проценти у 49,79 гривень, суми 3% річних за прострочення кредиту у 582,64 гривень, суми 3% річних за прострочення процентів у 14,25 гривень, суми 3% річних від суми простроченої заборгованості за платою за обслуговування кредиту у 349,98 гривень, суми інфляційних втрат від суми простроченої заборгованості за платою за обслуговування кредиту у 1755,85 гривень.

На підставі викладеного позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів на його користь суму заборгованості 13877,88 грн. та судові витрати.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 04 квітня 2017 року у позові ПАТ «Родовід Банк» відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ПАТ «Родовід Банк» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

ПАТ «Родовід Банк», будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення ( судової повістки) ( а.с. 210) до апеляційного суду не зявився, про причини неявки суд не повідомив.

З огляду на вищевикладене та у відповідності до ст. ст. 303-1, 305 ЦПК України, судова колегія ухвалила ролхзглядати справу за відсутності ПАТ « Родовід Банк».

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову щодо стягнення заборгованості з поручителя , суд першої інстанції виходив з того, що порука ОСОБА_5 припинена на підставі ч. ч.1, 4 ст. 559 ЦК України ( зміна зобовязання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшено обсяг його відповідальності, Банком пропущено шестимісячний строк предявлення вимоги до поручителя ). Відмовляючи в задоволенні позову до ОСОБА_3, суд першої інстанції прийшов до висновку, що Банком порушено послідовність погашення заборгованості за договором, тому не має законних підстав для її стягнення, в тому й числі 3% річних, інфляційних втрат, передбачених ст. 625 ЦК України, оскільки предметом договору була іноземна валюта, тому вона не підлягає індексації на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, немає також підстав для стягнення пені, оскільки вона нараховано поза межами річного строку позовної давності про застосування якої наполягав відповідач.

Колегія суддів не може повністю погодитись з висновком суду першої інстанції.

Судом установлено, що 04.07.2008 року між ВАТ «Родовід Банк» (Банк) та ОСОБА_3 (Позичальник) укладений кредитний договір № 34.10/АК-00017.08.2, за умовами якого Банк відкриває Позичальнику невідновлювальну кредиту лінію на загальну суму 16825,05 доларів США терміном до 04.07.2015 року. Процентна ставка за кредитом встановлена у розмірі 7,7% річних. Також встановлено щомісячну плату за обслуговування кредиту в розмірі 0,3% від суми виданого кредиту.

Позичальник у свою чергу зобовязався щомісяця до 10 числа кожного календарного місяця частково погашати заборгованість по кредиту та нарахованим відсоткам у сумі 200,30 доларів США, а також у той же самий строк сплачувати плату за обслуговування кредиту.

Відповідно до п. 3.1.4 кредитного договору, позичальник зобовязався щомісячно, до 10 числа сплачувати Банку плату за обслуговування кредиту згідно з п. 1.5.1 договору шляхом внесення готівкою чи перерахування зі свого поточного рахунку на рахунок банку.

За порушення строків повернення кредитів чи сплати процентів, позичальник зобовячався сплачувати Банку за кожний день прострочення пеню у розмірі 1.6 від суми простроченої заборгованості.

04.07.2008 року між ВАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_5 укладений договір поруки, за яким ОСОБА_5, виступаючи в якості поручителя, зобовязується солідарно відповідати перед Банком у повному обсязі за своєчасне та повне виконання зобовязань ОСОБА_3 за кредитним договором № 34.10/АК-00017.08.2 від 04.07.2008 року, а також усіх додаткових угод, які можуть бути укладені між Банком та Позичальником.

Додатковою угодою № 1 від 21.01.2011 року, яка укладена між ПАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_3, внесено зміни до кредитного договору шляхом викладення пунктів 4.2 та 4.4. договору в іншій редакції.

Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за пропушення зобовязання боржником.

Відповідно до ч. 1 ст. 554 ЦК УКраїни у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову ( субсидіарну) відповідальність поручителя.

Разом з тим ст. 599 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, а тому з часу зарахування на банківський рахунок сум, стягнутих за рішенням суду або добровільно сплачених позичальником на вимогу про дострокове повернення позики ці зобов'язання вважаються припиненими.

Частиною 1 ст. 559 ЦК України визначено, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобовязання, а також у разі зміни зобовязання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Частиною 4 ст. 559 ЦК Ураїни передбачено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, прука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовзання не предявить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобовязання не встановлений або встановлений моментом преявлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не предявить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Пунктом 4.1 договору поруки визначено, що цей договір діє до погашення позичальником або поручителем заборгованості за кредитним договором.

Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобовязань боржника не означають, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України, тому суд першої інстанції вірно зазначив, що в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України.

Відповідно до п. 1.1 кредитного договору кінцевою датою повернення кредиту визначено 04.07.2015 року, тому строк для звернення з вимогою до поручитьекля сплив 04.01.2016 року, водночас, Банк звернувся з позовом до поручителя у грудні 2016 року.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про припинення поруки ОСОБА_5 та відповідно припинення права кредитора на задоволення своїх вимог за рахунок поручителя.

Відповідна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 17.09.2014 року у справі № 6-170цс13, яка відповідно до ст. 360-7, є обовязковою для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Разом з тим, колегія не може повністю погодитись з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог банку про стягнення простроченої заборгованості за платою за обслуговування кредиту, 3% річних за прострочення сплати кредиту,3% річних за прострочення сплати процентів, 3%, річних від суми простроченої заборгованості за платою за обслуговування кредиту.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (частина перша статті 530 ЦК України).

Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

Згідно із ст.ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання повинно виконуватися належним чином і у строк, встановлений договором. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві таку ж суму грошей у строк і в порядку встановленому договором. Згідно зістаттею 599 ЦК України обов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частини першоїстатті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Устатті 611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до положень п. 4.4 кредитного договору від 04.07.2008 року передбачено, що у разі несвоєчасного погашення заборгованості за кредитом, останнє нарахування процентів за користування кредитом здійснюється наступного робочого дня за датою вказаною п. 1.1., 1.2., 1.23 цього договору, в подальшому проценти за користування кредитом не нараховуються.

Внаслідок укладення додаткової угоди, п.4.4 кредитного договору було змінено та було передбачено, що нарахування процентів за користування кредитом здійснюється до моменту повного погашення кредиту позичальником.

Відповідач ОСОБА_3 належним чином умови кредитного договору не виконує, у зв'язку з чим згідно наданого позивачем розрахунку виникла прострочена заборгованість за платою за обслуговування кредиту у сумі 7000 грн. за період з 12.07.2011 року по 09.11.2016 року ; 4125,38 гривень - пеня за просрочення кредиту за перід з 11.09.2012 року по 17.11.2015 року ; 49,79 гривень пеня за прострочені проценти за період з 12.07.2011 року по 17.11.2015 року; 582,64 гривень 3% річних за прострочення кредиту; 14,25 гривень 3% річних за прострочення процентів; 349,98 гривень 3% річних від суми простроченої заборгованості за платою за обслуговування кредиту; 1755,85 гривень - інфляційні втрати від суми простроченої заборгованості за платою за обслуговування кредиту.

Разом із тим, главою 19 ЦК визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність. Позовну давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: про стягнення ненустойки ( штрафу, пені).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Загальна позовна давність установлюється тривалістю в три роки (стаття 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права чи про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Отже, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно з правовими позиціями Верховного Суду України, викладеними у постановах від 19 березня 2014 року і справі № 6-20цс14, від 03 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, та від 30 вересня 2015 року № 6-154 цс15, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

За кредитним договором, яким встановлено кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності ( ст. 257 ЦК України) щодо повернення кредиту в повному обсязі починається після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту ( ст. 261 ЦК України).

Ураховуючи те, що за умовами договору № 34.10/АК-00017.08.2 04 липня 2008 року , поряд зі встановленням строку дії договору сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобов'язань ( внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору, то початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань.

Як вбачається з матеріалів справи, кредитний договір було укладено строком до 04.07.2015 року, відповідно до розрахунку заборгованості ( а.с. 120) відповідач останній платіж здійснено 17.11.2015 року, а позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права 08.12.2016 року, отже, в межах трирічного строку позовної давності сума заборгованості, яка підлягає стягненню в загальному розмірі становить 7946.87 грн., яка складається: 7000 грн. простроченої заборгованості за платою за обслуговування кредиту; 582.64 грн. - 3% річних за прострочення сплати кредиту; 14.25 грн. 3% річних за прострочення сплати процентів; 349.98 грн. 3% річних від суми простроченої заборгованості за платою за обслуговування кредиту.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову Банку про стягнення пені, інфляційних витрат виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки ( штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Отже, стягнення неустойки ( пені , штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, тобто за період з часу з 08.12.2015 року по 06.12.2016 року.

Така правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України № 6-160цс/14 від 19.11.2014 року.

Натомість, з розрахунку заборгованості вбачається, що пеня за неналежне виконання зобовязань боржником було здійснено банком за період з 11.09.2012 року по 17.11.2015 року в розмірі 161.38 та з 12.07.2011 року по 17.11.2015 року в розмірі 69.35 без визначення грошової одиниці (а.с. 8), тобто поза межами річного строку, тому суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позову про стягнення пені, оскільки вона нарахована не відповідно до вимог пункту 1 частини 2 статті 258 ЦК України.

Відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» № 1282-Х11 від 03.07.1991 року ( з подальшими змінами), індекс івнфляцуії ( індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Грошовою одиницею є гривня, а інфляція- це знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується зростанням цін на товари і послуги.

Застосування до простроченої суми грошового зобовязання встановленого індексу інфляції за весь час прострочення за своєю правовою природою є відшкодування збитків, завданих кредитору внаслідок знецінювання його грошових коштів у звязку зі зростанням загального рівня цін на товари і послуги протягом певного періоду часу.

Отже, за ст. 625 ЦК України встановлений індекс інфляції ураховується до суми боргу в разі наявності між сторонами грошових зобовязань у валюті України гривні. Індексація внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, яка була предметом кредитного договору, індексації не підлягає, тому норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобовязання, яке визначене у гривні.

Таким чином колегія суддів погоджується з висновком суду про відмову у задоволенні вимог Банку про стягнення інфляційних втрат від суми простроченої заборгованості в розмірі в 1755.85 грн.

Виходячи з вищенаведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову про стягнення простроченої заборгованості за платою за обслуговування кредиту, 3% річних за прострочення сплати кредиту,3% річних за прострочення сплати процентів, 3%, річних від суми простроченої заборгованості за платою за обслуговування кредиту не можна вважати законним та обгрунтованитм, тому воно підлягає скасуванню, з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення позову.

В іншій частині рішення суду щодо відмови у задоволенні позову Банку відповідає вимогам закону, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Аргументи апеляційної скарги частково є виправданими.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що становить 1657.06 грн. ( 789.08 грн. судовий збір за подання позову до суду першої інстанції, 867.98грн. судовий збір за подання апеляційної скарги).

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 04 квітня 2017 року у цій справі в частині відмови у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» до ОСОБА_3 про стягнення простроченої заборгованості за платою за обслуговування кредиту, 3% річних за прострочення сплати кредиту,3% річних за прострочення сплати процентів, 3%, річних від суми простроченої заборгованості за платою за обслуговування кредиту, судового збору скасувати. В цій частині ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публячного акціонерного товариства «Родовід Банк» заборгованість за кредитним договором № 34.10АК-00017.08.2 від 04.07.2008 року в загальному розмірі 7946.87 грн.. яка складається із заборгованості: 7000.00 грн. прострочена заборгованість за платою за обслуговування кредиту; 582.64 грн. 3% річних за прострочення сплати кредиту; 14.25 грн. 3 % річних за прострочення сплати процентів; 349. 98 грн. 3% річних від суми простроченої заборгованості за платою за обслуговування кредиту, судовий збір в розмірі 1657.06 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: