У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 серпня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Червинської М.Є.,

суддів: Завгородньої І.М., Карпенко С.О.,

Мазур Л.М., Ситнік О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про припинення права на частку у спільному майні та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про виділ в натурі частки із спільної часткової власності за касаційною скаргою ОСОБА_3 та касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 18 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 2 лютого 2017 року,

в с т а н о в и л а :

У липні 2015 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом, який згодом уточнили, і остаточно просили припинити право власності ОСОБА_5 на 705/10 000 часток у квартирі АДРЕСА_1, стягнути з них на користь відповідача 66 954 грн компенсації вартості 705/10 000 часток вказаної квартири та визнати за ними право власності на цю частку. Свої вимоги обґрунтовували тим, що на праві спільної часткової власності вони є співвласниками квартири АДРЕСА_1. Частка відповідача у вказаній квартирі становить 705/10 000. Оскільки його частка є незначною і не може бути виділена в натурі, а спільне володіння і користування майном неможливе, просили позов задовольнити.

ОСОБА_5, заперечуючи проти первісного позову, звернувся із зустрічним, в якому просив на підставі ч. 1 ст. 364 ЦК України виділити йому в натурі частку у розмірі 705/10 000 квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 18 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від

2 лютого 2017 року, у задоволенні позовів відмовлено.

ОСОБА_3 у поданій касаційній скарзі просить скасувати судові рішення в частині відмови у задоволенні позову про припинення права на частку у спільному майні та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права у цій частині.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 18 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 2 лютого 2017 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову і ухвалити нове рішення про задоволення його позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права у цій частині.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційні скарги підлягають відхиленню.

Судами встановлено, що з 1994 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 перебували у шлюбі, який рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 17 вересня 2013 року розірвано.

На підставі свідоцтва про право на спадщину від 4 вересня 2002 року ОСОБА_4 є власником 3150/10 000 частини житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1. Відповідно до договору дарування від 18 вересня 2004 року ОСОБА_3 отримала в дар 1290/10 000 часток житлового будинку по АДРЕСА_1.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 19 грудня 2005 року за ОСОБА_3 визнано право власності на 2 700/10 000 часток квартири АДРЕСА_1, а за ОСОБА_4 - на 7 003/10 000 часток цієї квартири. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 16 жовтня 2014 року у порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_3 і ОСОБА_5 право власності по 705/10 000 часток квартири АДРЕСА_1 за кожним.

Отже, судами встановлено, що на час вирішення справи ОСОБА_3 належить 1 995/10 000 часток квартири АДРЕСА_1, ОСОБА_4 - 7 300/10 000 часток цієї квартири, а ОСОБА_5 - 705/10 000 часток спірної квартири.

Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи від 29 березня 2016 року, частка 705/10 000 у квартирі АДРЕСА_1 в квадратних метрах складає 5,19 кв.м, які включають не тільки основну річ - квартиру № 2, а й приналежні їй надвірні будівлі та споруди. Експертом зроблений висновок про те, що належна відповідачу частка не може бути виділена в натурі ні відповідно до ідеальних часток співвласників, ні відповідно до часток, наближених до ідеальних. Експертом запропонований варіант виділу ОСОБА_5 частки із майна, що перебуває у спільній частковій власності, зі значним відхиленням від його ідеальної частки (зі збільшенням з 705/10 000 до 8 763/10 000 часток), проведенням будівельних робіт і сплатою відповідної компенсації у сумі 50 544 грн іншим співвласникам.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що присудження ОСОБА_5 грошової компенсації вартості його частки з припиненням права власності на неї, завдасть істотної шкоди інтересам ОСОБА_5, оскільки іншого належного йому на праві власності житла він не має.

Відмову у задоволенні зустрічного позову суд першої інстанції мотивував неможливістю виділу ОСОБА_5 частки із майна, яка б відповідала ідеальній, а на виділ йому значно збільшеної частки, що передбачає проведення додаткових робіт та виплату ним відповідної компенсації, інші співвласники категорично заперечують.

Такі висновки судів попередніх інстанцій відповідають обставинам, що ними встановлені, і ґрунтуються на законі.

У силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Виходячи із цих положень, правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Відповідно до частин першої, другої ст. 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим, співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки, яка може бути надана лише за його згодою.

Статтею 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Отже, право на частку у спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з наведених умов, але таке припинення не має завдавати істотної шкоди інтересам співвласника, право якого припиняється.

Встановивши, що розмір частки відповідача незначний, не може бути виділений в натурі в окрему ізольовану частину із додержанням будівельних норм і спірна нерухомість, неможливість спільного володіння і користування якою ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не довели, є єдиним місцем проживання ОСОБА_5, суди дійшли правильного висновку про відмову у позові про припинення права на частку у спільному майні. Належних і допустимих доказів достатності внесених на депозит суду коштів для придбання іншого житла ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не надали.

Судами безспірно встановлено неможливість виділу ОСОБА_5 у натурі частки із майна відповідно до його ідеальної чи наближеної до ідеальної частки, а значне збільшення його частки, запропоноване експертом, з відповідним присудженням компенсації іншим співвласникам, частки яких зменшились, останні категорично заперечують. Такі обставини надали судам попередніх інстанцій підстави для відмови у задоволенні зустрічного позову, що є законним.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що судові рішення судів попередніх інстанцій є законними і обґрунтованими, такими, що відповідають встановленим судами обставинам і ґрунтуються на законі.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

За змістом ч. 1 ст. 335 ЦПК Українисуд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні судів першої та апеляційної інстанції чи відкинуті ними, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу та про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи касаційних скарг не дають підстав вважати, що при розгляді справи судом судами допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, оскільки висновків суду не спростовують і зводяться до переоцінки доказів, їх належності та допустимості. Проте, в силу ст. 335 ЦПК України, суд касаційної інстанції не вправі встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами на основі об'єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи та вірно застосовано норми матеріального права.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргуОСОБА_3 та касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 18 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 2 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є.Червинська
Судді: І.М.Завгородня С.О.Карпенко Л.М.Мазур О.М.Ситнік