Справа №204/3420/17
Провадження №2/204/1283/17
РІШЕННЯ

іменем України

(заочне)

18 серпня 2017 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого - судді Книш А.В.,

при секретарі Подвижній О.О.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до відповідача з позовною заявою, в якій просив визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 та зняти її з реєстрації. В обґрунтування даного позову позивач зазначив, що відповідно до договору купівлі-продажу нерухомого майна від 12 грудня 1997 року йому належить квартира АДРЕСА_2. З 01 серпня 1987 року позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 та від даного шлюбу має доньку відповідача. В спірній квартирі були зареєстровані лише позивач з відповідачем. Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 19 жовтня 1998 року шлюб між позивачем та ОСОБА_4 був розірваний, після чого ОСОБА_4 ще деякий час проживала разом з позивачем та відповідачем, однак десь у 2002 році виселилась з квартири і сумісне життя позивача з нею було припинене, сторони залишились проживати в спірній квартирі. В 2003 році відповідач вийшла заміж і продовжувала проживати у вищезазначеній квартирі зі своїм чоловіком, який не був зареєстрований в квартирі, а в 2004 році у відповідача народилась донька ОСОБА_5 Сімя відповідача розпалась і чоловік відповідачки у 2009 році залишив житло. Через декілька місяців, а саме в квітні 2010 року відповідач забрала свої речі та речі доньки і разом з нею добровільно виселилась із спірної квартири, при цьому ніхто її не виганяв, ключі не забирав та замки на вхідних дверях квартири не міняв. Відповідача, після того, як вона покинула житло, вже близько семи років, позивач не бачив і в спірній квартирі вона жодного дня не проживала та не зявлялась з того часу. ЇЇ місце проживання чи перебування позивачу невідоме, з матірю відповідача, колишньою дружиною позивача, він не спілкується вже років пятнадцять. Отже, встановити місцезнаходження відповідача на теперішній час позивач не має можливості. Всі комунальні платежі по спірній квартирі нараховуються і на відповідача, а так як вона грошей за їх сплату не надає та взагалі ніякого інтересу до квартири не проявляє, позивач вимушений нести додаткові витрати. Крім того, до позивача приходять працівники банків, в яких відповідачка взяла кредити, та погрожують йому з вимогами повернення кредитів, посилаючись на реєстрацію відповідачки в належній позивачу квартирі. Враховуючи, що відповідач ніяких дій щодо вселення в спірну квартиру не приймала, а вищезазначені обставини створюють для позивача турботи та проблеми, він вимушений звернутися до суду із зазначеним позовом.

Ухвалою суду від 18 серпня 2017 року позовні вимоги позивача щодо зняття відповідача з реєстрації в квартирі АДРЕСА_1 залишено без розгляду на підставі п.5 ч.1 ст. 207 ЦПК України у звязку з подачею позивачем до суду заяви про залишення позову в даній частині без розгляду.

У судовому засіданні позивач та представник позивача ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали, надали пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві, просили позов задовольнити.

У судове засідання відповідач не зявилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила, клопотань про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи у її відсутність не подавала, у звязку із чим, суд, враховуючи згоду позивача та представника позивача, ухвалив відповідно до ст. 224 ЦПК України проводити заочний розгляд справи з ухваленням заочного рішення суду.

Представник третьої особи у судове засідання не зявився, про час і місце судового розгляду повідомлений належним чином, до початку судового засідання надав заяву про розгляду справи у відсутності представника.

Суд, вислухавши пояснення позивача, представника позивача ОСОБА_2, свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7, дослідивши докази в їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Судом встановлено, що позивачу, на підставі договору купівлі продажу нерухомого майна від 12 грудня 1997 року, належить квартира АДРЕСА_3 (а.с.8), що також підтверджується копією реєстраційного посвідчення, виданого Дніпропетровським міжміським бюро технічної інвентаризації (а.с.9).

Відповідно до довідки № 1794 від 30 травня 2017 року, виданої Комунальним підприємством «Жилсервіс-2», вбачається, що в квартирі АДРЕСА_4 зареєстровані позивач, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 (а.с.15).

Також довідкою, наданою адресно-довідковим підрозділом ГУДМС, УДМС України в Дніпропетровській області від 19 червня 2017 року, встановлено, що відповідач ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 27 серпня 2001 року зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.29).

У відповідності до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Допитані у судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 пояснили, що відповідач добровільно зїхала з квартири за адресою: АДРЕСА_5, близько 7-8 років тому та з того часу вони її там не бали. Позивач у вказаній квартирі живе один, речі відповідача там відсутні.

Відповідно до актів від 04 жовтня 2012 року, 22 листопада 2013 року, 13 листопада 2014 року, 17 травня 2016 року, 12 січня 2017 року, затвердженого КП «Жилсервіс-1» Дніпропетровської міської ради, встановлено, що в квартирі АДРЕСА_6 відповідач з квітня 2010 року не проживає.

Таким чином, виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку про те, що відповідач не проживає в спірному житловому приміщенні понад один рік без поважних причин, спроб вселитися не робив і ніхто не перешкоджав її проживанню або вселенню до нього, а тому вимоги позивача щодо визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням є законними та обґрунтованими.

Згідно зі ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 640 грн.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212, 214, 224 226 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_7.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 640 (шістсот сорок) грн.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Головуючий: