Справа № 161/3811/17 Головуючий у 1 інстанції: Олексюк А.В.
Провадження № 22-ц/773/925/17 Категорія: 48 Доповідач: Данилюк В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 липня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого судді Данилюк В. А.,

суддів Грушицького А. І., Киці С. І.,

з участю:

секретаря Черняк О. В.,

представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей Луцької міської ради Волинської області, про надання дозволу на виїзд дитини за кордон на постійне місце проживання без згоди батька, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 травня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач ОСОБА_2 в березні 2017 року звернулася в суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей Луцької міської ради Волинської області, про надання дозволу на виїзд дитини за кордон на постійне місце проживання без згоди батька. Позов мотивовано тим, що перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі з 14.01.2009 року по 22.10.2014 року. Під час перебування у шлюбі у них народився син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Позивач вказує, що дитина повністю перебуває на її утриманні, відповідач у вихованні сина участі не приймає і матеріально не утримує. Зазначає, що на даний час вона проживає на території Канади, де має житло та стабільне джерело доходу. Просить суд надати дозвіл неповнолітньому ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, на виїзд на постійне місце проживання в Канаду у супроводі матері ОСОБА_2 без згоди (дозволу) та супроводу батька ОСОБА_3 та надати їй дозвіл на виготовлення візи неповнолітньому сину: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди та супроводу батька ОСОБА_3

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 травня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 підтримала апеляційну скаргу з підстав, що в ній наведені.

Інші особи в судове засідання не з'явились, хоча належним чином були повідомлені судом про час та місце судового розгляду.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, а також доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що суду не надано жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували відмову батька дитини, яким є відповідач, надати згоду у встановленому законом порядку на виїзд дитини за кордон, рівно як і не наведено обставин, які б унеможливлювали оформити виїзд дитини за кордон на постійне місце проживання за встановленою законом процедурою, що свідчить про те, що підстави для надання суду дозволу на виїзд дитини за кордон відсутні.

Так, з наявних у матеріалах справи та досліджених у судовому засіданні письмових доказів, судом першої інстанції встановлено, що позивач та відповідач є батьками ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (а.с. 8).

Відповідно до рішення Центрально-Міського районного суду міста Горлівки Донецької області від 22.10.2013 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. 9).

Також судом встановлено, що сторони проживають окремо. Неповнолітній син залишився проживати з матір'ю - ОСОБА_2, яка матеріально утримує та належним чином піклується про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, проте у зв'язку з перебуванням позивача за кордоном дитина знаходиться за місцем проживання матері позивача, яка у відсутності позивача піклується про дитину.

На даний час позивач проживає на території Канади, разом з тим належних та допустимих доказів права на постійне проживання у цій країні позивачем не надано, надані копії договору оренди житла, договору щодо догляду за дітьми належним чином не завірені (а.с. 11, 12).

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 20.08.2015 року надано дозвіл неповнолітньому ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, на багаторазові тимчасові виїзди за межі України до досягнення ним 16 років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 у супроводі матері ОСОБА_2 без згоди та супроводу батька ОСОБА_3 Надано дозвіл ОСОБА_2 на оформлення та виготовлення проїзних документів на право на багаторазові тимчасові виїзди за межі України неповнолітнього сина: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, до досягнення ним 16 років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2, у супроводі матері без згоди та супроводу батька.

Представник третьої особи - Служби у справах дітей Луцької міської ради Шульган Ф.П. подав в суд першої інстанції письмову заяву, в якій зазначив, що позов підтримує та не заперечує щодо надання дозволу на виїзд на постійне місце проживання дитини за кордон до досягнення нею 14 років.

Відповідно до ст. 141 СК мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (ст. 153 СК).

Згідно зі ст. 157 СК питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні й має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч. 3 ст. 313 Цивільного кодексу фізична особа, яка не досягла 16 років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріального засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років).

За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Згідно із п.п. 1, 2 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Виходячи з положень зазначених норм матеріального права, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків (на підставі рішення суду) може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення.

Надання такого дозволу на постійне проживання малолітньої дитини без згоди та супроводу батька суперечить чинному законодавству, що визначає рівність прав та обов'язків батьків у вихованні дитини, що може призвести до фактичного позбавлення батька дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею. Визначення місця проживання малолітньої дитини за місцем проживання матері без зазначення певної адреси проживання, що може призвести до маніпуляцій щодо проживання.

Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд України в Постанові від 12 квітня 2017 року в справі № 235/139-16-ц.

Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

На підставі викладеного, з врахуванням рішенням Луцького міськрайонного суду від 20.08.2015 року, яким надано дозвіл неповнолітньому ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, на багаторазові тимчасові виїзди за межі України до досягнення ним 16 років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 у супроводі матері, без згоди та супроводу батька, а також надано дозвіл на оформлення та виготовлення проїзних документів на право на багаторазові тимчасові виїзди за межі України неповнолітнього сина, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції.

Згідно із ч. 1 ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції, вони були предметом розгляду в суді першої інстанції та їм дана правильна правова оцінка. Зазначені доводи не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судом допущено порушення норм матеріального або процесуального права, які передбачені ст. 309 ЦПК України, як підстави для скасування рішення.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 травня 2017 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді