Ухвала

іменем україни

19 липня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Коротуна В.М.,

суддів: Кафідової О.В., Писаної Т.О.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про виселення з житлового приміщення; за зустрічним позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 до виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області про зобов'язання надати благоустроєне окреме житлове приміщення, за касаційними скаргами ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_7 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 07 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 19 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому, посилаючись на положення ч. 3 ст. 116 ЖК України, просив виселити ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 із квартири АДРЕСА_1.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що будинок АДРЕСА_2 належав ОСОБА_8, який був засуджений 23 травня 1945 військовим трибуналом військ НКВД Станіславської області з конфіскацією майна, а в подальшому був реабілітований на підставі ст. 1 Закону УРРС «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» від 17 травня 1991 року. В подальшому будинок комісією з питань поновлення прав реабілітованих при Івано-Франківській міській раді народних депутатів вирішено повернути реабілітованому. На підставі цього виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради було прийнято рішення про визнання за ОСОБА_8 права власності на вищевказаний. Після смерті ОСОБА_8 вказаний будинок був успадкований ОСОБА_9, а 14 вересня 1994 року позивач на підставі договору дарування набув право власності на зазначений будинок і в подальшому оформив технічну документацію на земельну ділянку, що знаходиться під будинком та отримав державний акт на право власності на земельну ділянку.

ОСОБА_3 вказує, що оскільки відповідачі на його прохання не виселилися із його житлового будинку та не знялися із реєстрації місця проживання, використовують його житлове приміщення та створюють йому перешкоди у володінні майном, просив задовольнити заявлені позовні вимоги.

У вересні 2015 року ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 звернулись до суду із позовом до виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про зобов'язання надати благоустроєне окреме житлове приміщення, посилаючись на те, що 20 травня 1992 року ОСОБА_4 вселилася в квартиру АДРЕСА_1 на підставі рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської Ради народних депутатів від 08 квітня 1992 року за № 106 та обмінного ордеру на житлове приміщення від 07 травня 1992 року. Разом з тим, згідно протоколу засідання комісії з питань поновлених прав реабілітованих при Івано-Франківській міській раді народних депутатів № 11 від 14 травня 1993 року, було вирішено повернути реабілітованому ОСОБА_8 конфіскований будинок АДРЕСА_2, в якому вона проживає разом із своєю сім'єю. На підставі зазначеного протоколу, виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради було прийнято рішення від 13 квітня 1994 року «Про розгляд питання повернення житла реабілітованим», і згідно п. 1 даного рішення за реабілітованим визнано право власності на вказаний будинок, а згідно п. 2 зобов'язано міське управління житлово-комунального господарства та обласне бюро технічної інвентаризації оформити та видати свідоцтва на право власності після відселення сімей, які проживають в цих будинках. Однак, міським управлінням житлово-комунального господарства та обласним бюро технічної інвентаризації не було враховано вимоги законодавства та проігноровано застереження про відселення сімей в результаті чого було оформлено і видано на ім'я ОСОБА_8 свідоцтво на право особистої власності на вказаний житловий будинок не зважаючи на те, що будинок був зайнятий, а тому у комісії не було підстав для повернення його реабілітованому без вирішення питання надання іншого житла ОСОБА_4

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 жовтня 2015 року справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про виселення з житлового приміщення та справу за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 до виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про зобов'язання надати благоустроєне окреме житлове приміщення, об'єднано в одне провадження.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 07 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 19 липня 2016 року, в задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_7, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просять скасувати вказані судові рішення в частині відмови в задоволенні зустрічного позову та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення вказаних вимог.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України (далі - ЦПК України) від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи, вважає, що касаційні скарги підлягають відхиленню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про залишення без задоволення первісних позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що сім'я ОСОБА_4 була вселена до спірної квартири на законних підставах, а тому підстав вважати їх вселення самоправним, як це передбачено у ч. 3 ст. 116 ЖК України, немає. Залишаючи без задоволення зустрічні позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про невірний спосіб захисту порушеного права.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками місцевого суду.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що ОСОБА_8 23 травня 1945 року був засуджений військовим трибуналом військ НКВД Станіславської області за ст. 34 КК УРСР до 10 років виправно-трудового табору з конфіскацією майна та помер під час відбування покарання у 1947 році.

На підставі Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні» від 17 квітня 1991 року ОСОБА_8 був реабілітований.

На час засудження ОСОБА_8 належав будинок по АДРЕСА_3

Протоколом № 11 засідання комісії з питань поновлення прав реабілітованих при Івано-Франківській міські раді народних депутатів від 14 травня 1993 року вирішено повернути конфісковані будинки реабілітованим, зокрема, ОСОБА_8 будинок АДРЕСА_2 (т.2 а.с. 21).

На підставі зазначеного протоколу, виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради було прийнято рішення від 13 квітня 1994 року № 127 «Про розгляд питання повернення житла реабілітованим».

Згідно з п. 1 цього рішення за ОСОБА_8 визнано право власності на будинок, а згідно з п. 2 - зобов'язано міське управління житлово-комунального господарства та обласне бюро технічної інвентаризації оформити та видати свідоцтва про право власності після відселення сімей, які проживають у цих будинках (т.2 а.с. 21).

В подальшому право власності на зазначене житлове приміщення перейшло до ОСОБА_9, як спадкоємця, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 20 травня 1994 року та згодом було нею подаровано ОСОБА_3 згідно договору дарування від 14 вересня 1994 року (т.1, а.с. 16), що також підтверджується копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 20 лютого 2014 року (т.1 а.с. 5).

Із наданої копії обмінного ордеру № 0044142 від 07 травня 1992 року, виданого ОСОБА_4, вбачається, що останній надано право на зайняття жилого приміщення АДРЕСА_4 Даний ордер був виданий на підставі рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 08 квітня 1992 року за № 106 та дійсний 30 днів.

Рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області від 08 квітня 1992 року за № 106 було дозволено ОСОБА_10 обміняти однокімнатну квартиру, житловою площею 20,86 кв. м, що знаходиться по АДРЕСА_5 на частину житлової площі, яка припадає на долю її онуки, ОСОБА_4, в трикімнатній квартирі АДРЕСА_6

19 травня 1993 між управлінням будинками № 2 житлового управління та ОСОБА_4 було укладено договір найму житлового приміщення по АДРЕСА_5 та в цей же день приміщення було їй передано (т.2 а.с. 88-91).

Згідно довідки № 02-02/ (виписка з будинкової книжки про реєстрацію та склад сім'ї), виданої КП «Єдиний розрахунковий центр» 22 вересня 2014 року, ОСОБА_4 зареєстрована в АДРЕСА_7, як основний квартиронаймач, з 20 травня 1992 року, а в подальшому в будинку також були зареєстровані члени її сім'ї (а.с.25).

Відповідно до копії довідки від 03 жовтня 2013 року ВК Івано-Франківської міської ради ОСОБА_4 станом на 03 жовтня 2013 року на квартирному обліку не перебуває (т. 2 а.с. 24).

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За положеннями ч. 1 ст. 316, ст. 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

Частиною 3 ст. 116 ЖК України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Вірним є висновок про неможливість задоволення первісних позовних вимог з підстав 3 ст. 116 ЖК України, про що наголошував ОСОБА_3, оскільки такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення таких осіб пов'язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі, натомість ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_7 не є такими особами.

Із матеріалів справи також вбачається, що ОСОБА_4 оскаржувала у судовому порядку рішення, оформлене протоколом № 11 засідання комісії з питань прав реабілітованих при Івано-Франківській міській раді народних депутатів від 14 травня 1993 року, рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 13 квітня 1994 року, свідоцтво про право власності на спірний будинок, виданий на ім'я ОСОБА_11, свідоцтво про право на спадщину за законом від 20 травня 1994 року, видане ОСОБА_9, договір дарування від 14 вересня 1994 року, укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_3 рішеннм Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 04 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 квітня 2016 року, такі вимоги були залишені без задоволення.

Таким чином, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, врахувавши у відповідності до положень ст. 61 ЦПК України, факти встановлені у вищевказаних судових рішеннях, які є преюдиційними, дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявлених ОСОБА_4 позовних вимог, оскільки повернення житла реабілітованому відбулось без порушення прав останньої, та врахувавши, що ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_7 на квартирному обліку не перебувають, право останніх у обраний ними спосіб захисту не підлягає.

Таким чином, судами першої та апеляційної інстанцій дотримано вимоги чинного законодавства та цивільного процесуального закону, всебічно, повно й об'єктивно з'ясовано обставини справи та надана їм належна оцінка, а наведені у касаційній скарзі недоліки при розгляді справи не впливають на суть ухвалених рішень і висновків судів не спростовують. Недоліків, які призводять до порушення основних принципів цивільного процесуального судочинства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі, та впливають на суть ухваленого рішення під час розгляду справи у суді касаційної інстанції не встановлено.

За таких обставин колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ не вбачає підстав для скасування ухвалених судами рішень, так як вони ухвалені із додержанням норм матеріального та процесуального права. Законне, обґрунтоване та правильне по суті й справедливе рішення суду не може бути скасовано з одних лише формальних міркувань.

Статтею 337 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 333, 335, 336, 337, 343, 344, 345, 349 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 07 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 19 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Коротун

Судді: О.В. Кафідова

Т.О.Писана

О.В.Умнова

І.М. Фаловська