АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2553/17 Справа № 191/48/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Петешенкова М.Ю.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Петешенкової М.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Макарова М.О.

при секретарі - Попазовій Н.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 січня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої ушкодженням здоровя внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом посилаючись на те, що 12 серпня 2010 року приблизно о 14-30 годин ОСОБА_2, керуючи автомобілем «ВАЗ-217030», державний номер: АЕ 83-14 СА, грубо порушуючи правила безпеки дорожнього руху, скоїв дорожньо-транспортну пригоду, у результаті якої йому заподіяні тілесні ушкодження. Згідно висновку судово-медичної експертизи №128 від 11 травня 2011 року заподіяні тілесні ушкодження відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя.

Вироком Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 липня 2011 року ОСОБА_2 був визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України та йому призначене покарання у вигляді 5 років позбавлення волі з випробуванням.

Позивач вказує, що протиправними діями відповідача йому заподіяна матеріальна та моральна шкода. Так, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди він отримав тяжку спинальну травму, та визнаний інвалідом другої групи з дитинства безстроково, внаслідок чого потребує щорічної медикаментозної терапії в неврологічному відділенні 2 рази на рік та відділенні реабілітації щорічно.

Згідно індивідуальної програми реабілітації інвалідів №320 від 10 березня 2015 року, складеної Васильківською МСЕК, йому встановлені наступні обмеження життєдіяльності: до самообслуговування; до пересування; до контролю за поведінкою; до трудової діяльності; до навчання; до професійного навчання; до здобуття освіти. Відповідно до індивідуальної програми реабілітації інвалідів №320 від 10 березня 2015 року позивачу були передбачені реабілітаційні заходи.

Згідно договору про надання реабілітаційних, фізкультурно-оздоровчих послуг №85, укладеного між позивачем та фізкультурно-оздоровчим центром «Гута», він проходив курс реабілітаційно-відновлювального лікування в даному закладі з 02 грудня 2015 року до 01 січня 2016 року, загальна вартість якого складає 49 000 грн. Даний курс лікування згідно рекомендації лікаря позивач повинен проходити 2 рази на рік.

Відповідно до накладної №3739 від 23 травня 2016 року вартість путівки до санаторію ДП «Клінічний санаторій «Хмільник», який проводить санаторно-курортне лікування для інвалідів-спинальників за профілем, складає 9 270 грн. Отже, профілактичні заходи та санаторно-курортне лікування коштують позивачу 107 270 грн. на рік, тобто 8 939,16 грн. на місяць. Оплата вказаних послуг здійснюється попередньо.

Позивач зазначає, що на даний час він поніс витрати на лікування та реабілітацію в сумі 77 903,46 грн., а саме:

- два курси фізичної реабілітації в ТОВ «Оздоровчо-фізкультурний центр Бубновського» в сумі 5 950 грн.;

- три курси фізичної реабілітації в ТОВ «Санаторій Сонячний» в сумі 12 172 грн.;

- реабілітаційно-відновлювальне лікування в реабілітаційному центрі «Гута» в сумі 49 000 грн.;

- курс санаторно-курортного лікування для інвалідів-спинальників за профілем «органи руху» в ДП «Клінічний санаторій «Хмільник» в сумі 9 270 грн.;

- витрати на проїзд до м.Вінниця (ДП «Клінічний санаторій «Хмільник») в сумі 210,876 грн.;

- витрати на ліки та медичні дослідження в сумі 1 300,60 грн.

Таким чином, щомісячний платіж, який відповідач повинен йому сплачувати становить 8 945,41 грн.

Крім того, згідно висновків судово-медичної експертної комісії № 81 від 06 травня 2016 року, за станом здоровя він не може бути працездатним в звичайних умовах, отримані ним травми є наслідком отримання тілесних ушкоджень під час дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 12 серпня 2010 року, і привели до стійкої втрати професійної працездатності на 80%.

Внаслідок такого розладу, йому завдану моральної шкоди, яка полягає у позбавленні можливості жити повноцінним життям, він змушений постійно лікуватися, відчувати сильний фізичний біль, не може пересуватися без палиці, раніше доводилося користуватися інвалідною коляскою. Травму отримав у неповнолітньому віці, всі роки юності провів на лікарняному ліжку, відчуваючи сильний фізичний біль та моральні страждання, які на даний час тривають. Повністю відновити попередній стан здоровя позивач не взмозі, на даний час потребує значних коштів на придбання ліків та реабілітацію у відповідних закладах.

У звязку із вищезазначеним, просить суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь матеріальну шкоду у розмірі 77 903,46 грн.; додаткові витрати, викликані необхідністю профілактичних заходів та санаторно-курортного лікування в розмірі 8 939,16 грн.; втрачений ним заробіток внаслідок зменшення загальної працездатності за період з 12 серпня 2010 року до 05 січня 2016 року в розмірі 59 374,64 грн.; втрачений ним заробіток внаслідок зменшення загальної працездатності щомісячно, починаючи з 05 січня 2016 року у розмірі 1 160 грн.; моральну шкоду в розмірі 500 000 грн.

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 січня 2017 року позовні вимоги задоволено частково (а.с.129-132).

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 матеріальну шкоду, завдану ушкодженням здоровя у розмірі 10 781, 46 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 втрачений заробіток внаслідок зменшення загальної працездатності за період з 12 серпня 2010 року до 05 січня 2016 року у розмірі 59 374, 64 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 втрачений заробіток внаслідок зменшення загальної працездатності в розмірі 80 % мінімальної заробітної плати починаючи з 05 січня 2016 року і на весь час стійкої втрати професійної працездатності ОСОБА_3 80 %.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 моральну шкоду, завдану ушкодженням здоровя в розмірі 300 000 (триста тисяч) грн.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулися з апеляційними скаргами, в яких посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити (а.с.146-150), в свою чергу ОСОБА_3 просить повністю задовольнити позов (а.с.177-178).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково, апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, котрим суд виконав всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, прийняте на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Рішення суду першої інстанції не в повному обсязі відповідає вимогам закону.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачем в судовому засіданні доведено ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог і заперечень і які мають значення для ухвалення такого рішення на підставі норм ст. ст. 1166-1167, 1995 ЦК України.

Колегія суддів не може повністю погодилася з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Доведено, що винним у дорожньо-транспортній пригоді, в результаті якої ОСОБА_3 завдані тілесні ушкодження, є відповідач ОСОБА_2, який зобов'язаний відшкодовувати матеріальну та моральну шкоду позивачу, і що не оспорюється самим відповідачем. Указана травма, є наслідком отримання тілесних ушкоджень позивачем, яка привела до стійкої втрати професійної працездатності 80%.

Позивач з 10 травня 2012 року перебуває на обліку в управлінні праці та соціального захисту населення Синельниківської міської ради Дніпропетровської області як інвалід дитинства 1 групи.

Як вбачається з індивідуальної програми реабілітації інваліда №320 від 10 березня 2015 року, виданою медико-соціальною експертною комісією, у позивача встановлені наступні обмеження життєдіяльності: до самообслуговування; до пересування; до контролю за поведінкою; до трудової діяльності; до навчання; до професійного навчання; до здобуття освіти. Відповідно до даної програми позивачу були передбачені реабілітаційні заходи, а саме, лікування в Синельниківській ЦРЛ, щорічне санаторно-курортне лікування в санаторіях Саки, Бердянську, Хмельник.

Інших санаторіїв зазначеною програмою реабілітації інваліда визначено не було.

Згідно копій квитанції від 23 травня 2016 року, а також копії накладної №3739 від 23 травня 2016 року, позивач перебував на лікуванні в ДП «Клінічний санаторій «Хмільник» і за надані йому послуги реабілітації позивачем сплачено 9 270грн. За понесені додаткові витрати на ліки та медичні дослідження, позивачем понесені витрати в загальному розмірі 1 300,60 грн. Крім того витрати на проїзд до зазначеного санаторію у розмірі 210,86 грн.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача вказані витрати у розмірі 10 781,46 грн.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 1195 ЦК України, фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду, тощо.

У разі каліцтва або іншого ушкодження здоров'я фізичної особи, яка в момент завдання шкоди не працювала, розмір відшкодування визначається виходячи із розміру мінімальної заробітної плати.

Згідно з висновком судово-медичної експертизи № 81 від 06 травня 2016 року встановлено, що у зв'язку із травмою, отриманою ОСОБА_3 під час дорожньо-транспортної пригоди 12 серпня 2010 року у останнього має місце стійка втрата професійної працездатності 80 %.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що відшкодування шкоди за період з 12 серпня 2010 року 05 січня 2016 року у розмірі 59 374, 64 грн. на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню з ОСОБА_2

Понесені позивачем витрати на два курси фізичної реабілітації в ТОВ «Оздоровчо-фізкультурний центр Бубновського», три курси фізичної реабілітації в ТОВ «Санаторій Сонячний», реабілітаційно-відновлювальне лікування в реабілітаційному центрі «Гута», не підлягають стягненню з відповідача, оскільки зазначені курси реабілітації у вказаних санаторіях, не передбачені індивідуальною програмою реабілітації інвалідів №320 від 10 березня 2015 року.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про неправильний висновок суду щодо загальної суми понесених витрат на санаторне-курортне лікування без урахування витрат на реабілітацію в ТОВ «Оздоровчо-фізкультурний центр Бубновського», ТОВ «Санаторій Сонячний», реабілітаційному центрі «Гута», які мають пряме відношення до травм, не можуть прийматися до уваги судом, як такі, що не підтверджені належним чином у порядку визначеному положеннями ст.ст.57-60 ЦПК України, оскільки обрані позивачем на власний розсуд, за відсутності будь-яких медичних призначень та рекомендацій на їх проведення, зокрема як і заклади реабілітаційних центрів.

Доводи апеляційної скарги щодо стягнення з відповідача наперед щомісячного платежу в розмірі 8945,41 грн. не підлягають задоволенню, оскільки докази та обставини, на які посилається ОСОБА_3 в апеляційній скарзі, є аналогічними заявленим вимогам, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права, тому, висновків суду в цій частині не спростовують.

Проте колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що суд першої інстанції будучи обмеженим предметом та обсягом заявлених позовних вимог вийшовши за їх межі, ухваливши рішення про стягнення заробітку, втраченого внаслідок зменшення професійної працездатності, оскільки такі позовні вимоги ОСОБА_3 не були заявлені у розумінні положень визначених ст.11 ЦПК України.

Крім того, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди,яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд першої інстанції не в повній мірівизначився з її розміром відповідно до засад розумності, виваженості та справедливості.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд врахував характер вчиненого відповідачем правопорушення, глибину фізичних та моральних страждань позивача, погіршення його здібностей або позбавлення його можливості їх реалізації, проте з урахуваннямхарактеру спору, ступені вини особи, яка завдала моральної шкоди, колегія суддів вважає, що відповідним розміром відшкодування моральної шкоди, є сума 30 000 грн.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів прийшла до висновку, що вирішуючи спір суд першої інстанції неповно з'ясував обставин, що мають значення для справи і його висновки не в повній мірі відповідають обставинам справи, а тому рішення суду підлягає скасуванню в частині стягнення втраченого заробітку внаслідок зменшення загальної працездатності в розмірі 80 % мінімальної заробітної плати за весь час стійкої втрати професійної працездатності та зміні в частині стягнення моральної шкоди, зменшивши її розмір до 30 000 грн.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 січня 2017 року в частині стягнення втраченого заробітку внаслідок зменшення загальної працездатності в розмірі 80 (вісімдесят) відсотків мінімальної заробітної плати за весь час стійкої втрати професійної працездатності, скасувати.

Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 січня 2017 року в частині стягнення моральної шкоди, завданої ушкодженням здоровя, змінити.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_1) моральну шкоду, завдану ушкодженням здоровя, в розмірі 30 000 грн.

В іншій частині рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 січня 2017 року залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: М.Ю. Петешенкова

ОСОБА_4

ОСОБА_5