У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
01 серпня 2017 року м. Рівне
Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:
головуючий суддя: Хилевич С.В.
судді: Ковалчьук Н.М., Шимків С.С.
секретар судового засідання: Шептицька С.С.
за участі: державного виконавця,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Рівненського міського суду від 18 листопада 2016 року у справі за поданням державного виконавця Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України,
в с т а н о в и л а:
У листопаді 2016 року в суд звернувся державний виконавець Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області (далі державний виконавець) про обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України.
Ухвалою Рівненського міського суду від 18 листопада 2016 року подання державного виконавця задоволено:
На ухвалу суду ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, де вважав її незаконною і необґрунтованою, що полягало у невідповідності висновків суду обставинам справи, порушенні норм процесуального права і неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи.
На її обґрунтування зазначалось про неврахування судом судової практики Верховного Суду України щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України від 01.02.2013 року, звідки вбачається, що особа, яка має невиконані зобов`язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне. Судом не з`ясовано, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково. На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням суду, повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження. Тобто про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків, передбачених ч. 6 ст. 12 Закону України "Про виконавче провадження". Зокрема, утримання від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; надання у строк, встановлений державним виконавцем, достовірних відомостей про свої доходи та майно, у т.ч. про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки в банках чи інших фінансових установах; своєчасна явка за викликом державного виконавця; письмове повідомлення державному виконавцю про майно, що перебуває у заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.
Зважаючи на викладене, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції.
Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи боржника, колегія суддів прийшла до висновку про відхилення апеляційної скарги.
Задовольняючи подання державного виконавця, суд першої інстанції правильно виходив з його доведеності та обґрунтованості. Так, державним виконавцем надано докази, які безспірно вказують на те, ОСОБА_1 в добровільному порядку не лише не виконує зобов`язань перед стягувачем, однак навмисно уникає їх виконання, тоді як державним виконавцем вжито усіх передбачених законом заходів для примусового стягнення заборгованості.
В розумінні "Сучасного тлумачного словника української мови" дієслову "Ухилятися" дано два визначення: 1.) Відступати, відхилятися, відскакувати тощо назад чи вбік від когось, чого-небудь. 2.) Не брати участі в чомусь, не робити чогось; уникати, наприклад, ухилятися від зобов`язань (Х.: Видавничий дім "Школа", 2011. С. 886).
З матеріалів справи вбачається, що на виконанні Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області перебуває виконавче провадження з виконання рішення Рівненського міського суду від 17 березня 2015 року у справі про стягнення 52 420, 27 гривень заборгованості з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 та рішення Рівненського міського суду від 15 квітня 2016 року у справі про стягнення 211 394, 01 гривню заборгованості з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 (а.с. 118, 124).
Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України "Про порядок виїзду з України та в`їзд в Україну громадян України" громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон у випадках, передбачених пунктами 1-9 частини першої цієї статті.
В контексті пунктів 2-5 частини 1 ст. 6 Закону України "Про порядок виїзду з України та в`їзд в Україну громадян України" підставою для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон являються випадки, коли діють неврегульовані договірні чи інші невиконані зобов`язання до виконання зобов`язань; стосовно громадянина у порядку кримінально-процесуального законодавства, застосовано запобіжний захід, за умовами якого йому заборонено виїжджати за кордон, - до закінчення кримінального провадження або скасування відповідних обмежень; він засуджений за вчинення кримінального правопорушення до відбуття покарання або звільнення від покарання; він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням до виконання зобов`язань.
Згідно зі ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права та ст. 2 Протоколу №4 Конвенції про захист прав та свобод людини на здійснення прав щодо вільного пересування не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві з метою захисту прав і свобод інших осіб.
Правовою підставою для необхідності додаткового заходу впливу у вигляді тимчасового обмеження виїзду боржника за межі України є діючі законодавчі акти України, які поширюються на дані правовідносини, а саме Закон України "Про виконавче провадження" (ст. 11), Закон України "Про порядок виїзду з України та в`їзд в Україну громадян України" (пункти 2-5 ст. 6), постанова Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 року №231 (підпункти 4-5 п. 22), Указ Президента України від 24.03.2008 року №261 "Про додаткові заходи щодо підвищення ефективності виконання рішень судів" (пункт 2), а також відповідні норми Цивільного та Цивільного процесуального кодексів України, роз`яснення рекомендації Міністерства юстиції України від 17.09.2012 року "Тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України", лист від 06.06.2008 року №25-32/507 "Щодо виїзду за кордон осіб, які мають невиконані зобов`язання, покладені на них рішеннями судів", ч. 3 спільного листа від 27.05.2008 року №25-32/463 і №25-5347 Міністерства юстиції України та Адміністрації Прикордонної служби України "Щодо запровадження єдиного порядку застосування державними виконавцями деяких норм чинного законодавства".
За положеннями ст. 124 Конституції України, ч. 2 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у попередній редакції, яка діяла на час примусового виконання рішення суду, ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими для виконання фізичними особами на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом, і це дає законні підстави та право прийняти до боржника додаткові заходи примусового виконання рішення суду.
Як правильно стверджено судом, і ці обставини ним перевірено в судовому засіданні повно та об`єктивно, державним виконавцем було вжито всіх необхідних заходів на стягнення заборгованості. Зокрема, 7 вересня 2015 року винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (а.с. 51), 30 вересня 2015 року постанову про розшук майна боржника (а.с. 56), 30 вересня 2015 року постанову про привід боржника (а.с. 128), 9 листопада 2015 року державним виконавцем складено акт про неявку боржника у визначений час та місце (а.с. 58), 2 березня 2016 року акт про небажання відчинити двері у жилому приміщенні за місцем помешкання боржника (а.с. 59), 11 лютого 2016 року аналогічну постанову (а.с. 60), 25 липня 2016 року Рівненським міським судом постановлено ухвалу про задоволення подання державного виконавця і оголошення розшуку ОСОБА_1 (а.с. 110-110, зв.).
Згідно зі ст. 377 (1) ЦПК України вирішення питання про тимчасове обмеження боржника-фізичної особи або керівника боржника-юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця. погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.
Відповідно до ч. 1, п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів до примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
У разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішення, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника-фізичної особи або керівника боржника-юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням.
Згідно із ст. 6 Закону України "Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України" ухилення громадянина від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи) або якщо щодо нього діють неврегульовані аліментні, договірні чи інші невиконані зобов`язання, є підставою для тимчасової відмови громадянину у виїзді за межі України.
Паспорт може бути тимчасового затримано чи вилучено у випадках, передбачених пунктами 1-9 частини першої цієї статті або в разі використання паспорта для вчинення злочину, або виявлення у ньому підробки, а також у випадках припинення громадянства України. Тимчасове затримання або вилучення паспорта у таких випадках здійснюється судом, органами прокуратури, внутрішніх справ, служби безпеки, Державної прикордонної служби України, військовими комісаріатами, уповноваженими на те посадовими особами центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства, та консульською службою України.
Нормами п. 4 ст. 20 Закону України "Про державну прикордонну службу" надано право органам, підрозділам, військовослужбовцям, а також працівникам Державної виконавчої служби в т.ч. не пропускати через державний кордон України осіб, яким Державною прикордонною службою України за порушення законодавства з прикордонних питань та про правовий статус іноземців чи за мотивованим письмовим рішенням суду та правоохоронних органів не дозволяється в`їзд в Україну або тимчасово обмежено право виїзду з України.
Повно і правильно з`ясувавши обставини процесуального питання та застосувавши норми матеріального і процесуального права, які підлягали до застосування при його вирішенні, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив подання державного виконання, тимчасово обмеживши боржнику право на його виїзд за межі України.
Щодо доводів апеляційної скарги про нез`ясування судом тих обставин, які свідчать про навмисне уникнення боржника від виконання грошових зобов`язань, то вони є необґрунтованими і не заслуговують на увагу колегії суддів.
Доказів про існування таких фактів, що потягли би помилкове вирішення цивільно-процесуального питання, ОСОБА_1 надано не було, а апеляційним судом не було здобуто. Тому покликання апеляційної скарги про недодержання судом вимог процесуального закону є припущеннями.
Не погоджується колегія суддів і з твердженнями боржника про відсутність в нього умислу на ухилення від примусового виконання рішення суду, адже за матеріалами справи ця обставина є доведеною і обґрунтованою.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).
Тому доводи особи, що подала апеляційну скаргу, на необхідність та вимушеність захисту її прав, порушуючи тим самим права стягувачів, є неприйнятними для апеляційного суду.
Підставою для залишення оскаржуваної ухвали без змін відповідно до п. 1 ст. 312 ЦПК України є її постановлення судом першої інстанції з додержанням вимог закону.
Керуючись ст.ст. 303, 307, 312, 313-315, 324-325 ЦПК України, колегія суддів
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а ухвалу Рівненського міського суду від 18 листопада 2016 року залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: