Провадження № 2/761/349/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2017 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Малинникова О.Ф.

при секретар - Салаті В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Українського центру оцінювання якості освіти, третя особа без самостійних вимог Кабінет Міністрів України про стягнення заборгованості по виплаті заробітної плати за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до Українського центру оцінювання якості освіти (далі відповідач) про стягнення 38494,29 грн. з яких 23467,08 грн. заробітна плата за час вимушеного прогулу, 15027,21 грн. компенсація за затримку розрахунку при звільненні. Заявами від 03.03.2016 року та 01.04.2016 року, позивач не змінюючи змісту позовних вимог збільшив позовні вимоги. Остаточно, просив стягнути з відповідача на свою користь 97529,64 грн, з яких 23467,08 грн. заробітна плата за час вимушеного прогулу, 74062,56 грн. компенсація за затримку здійснення розрахунку при звільненні.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач працював на посаді директора Українського центру оцінювання якості освіти (УЦОЯО) з 26 березня 2014 року (призначено Розпорядженням КМУ. №260-р від 25.03.2014 р.). 22 жовтня 2015 року, позивача було звільнено з даної посади відповідно до поданої ним заяви за наказом №403 о/с від 22.09.2015 р. на підставі розпорядження Кабінету міністрів України №973-р від 21.09.2015 р. З позивачем було проведено розрахунок під час звільнення, але позивачеві не було виплачено заробітну плату за період з 23 липня 2015 року по дату звільнення 22 жовтня 2015 року. Позивач зазначає, що відповідач відмовляється здійснити з ним повний розрахунок, оскільки за дорученням Прем'єр-міністра України від 23 липня 2015 року № 168 було призначено проведення службового розслідування в УЦОЯО. У зв'язку з чим, позивач, розпорядженням КМУ від 22 липня 2015 р. №756-р був тимчасово відсторонений від виконання повноважень за посадою директора УЦОЯО на час проведення службового розслідування тому заробітна плата позивачеві не нараховувалась та не сплачувалась. Позивач вважає такі дії неправомірними та такими, що порушують його трудові права у зв'язку з цим він звернувся із даним позовом до суду.

У судовому засіданні позивач та його представник з урахуванням заяв про збільшення підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити.

У судовому засіданні представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимоги надавши письмові заперечення. Заперечення обґрунтовані тим, відповідно до ст.117 КЗпП в разі не виплати з вини власника або уповноваженого органу належних звільненому працівникові сум у строк, зазначені в ст.116 КЗпП, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку. Разом з цим, позивач просить стягнути з відповідача заробітню плату за час вимушеного прогулу, а також компенсацію за затримку розрахунку при звільненні посилаючись на ст. 117 КЗпП.

Підставою відповідальності власника (підприємства,установи,організації) відповідно до статті 117 КЗпП, є склад правопорушення, який включає два юридичних факти - 1) порушення власником строків розрахунку при звільненні (ст.116 КЗпП) та вина власника. В тексі Позовної заяви про наявність вини Відповідача взагалі не згадується, а під час судових засідань не було доведено наявність вини Українського центру оцінювання якості освіти (далі Український центр), щодо не виплати належних звільненому працівникові сум в тому числі і компенсацію за затримку розрахунку при звільненні. Адже ст. 60 ЦПК покладає зобов'язання сторін довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Представник Позивача не довів наявності вини Відповідача, тому застосування ст.117 КЗпП є необгрунтованою.

Крім цього, позивач безпідставно вказує на неправомірність дій Кабінету Міністрів України щодо позивача, а саме протиправне відсторонення його від виконання ним службових обов'язків за розпорядженням Прем'єр-міністра України. Позивач міг скористатись своїм правом на захист та звернутись з адміністративним позовом про оскарження рішень, дій чи бездіяльності Кабінету Міністрів України до Окружного адміністративного суду але він не звертався.

У судовому засіданні представник третьої особи Кабінету Міністрів України надав суду свої письмові пояснення по цивільній справі та просив відмовити у задоволенні позовних вимог вважаючи позов безпідставним.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, заперечення представника відповідача та третьої особи, дослідивши матеріали цивільної справи № 761/32813/15-ц, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних сімейних, трудових відносин.

За правилами ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до ч. 2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з п.1 ч.1 ст.42 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» Прем'єр-міністр України керує роботою Кабінету Міністрів України (далі КМУ).

Одним з основних повноважень уряду передбачених ст.2 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» є забезпечення проведення політики у сфері освіти.

Пунктами 1 та 2 постанови КМУ від 31.12.2005р. № 1312 «Про невідкладні заходи щодо запровадження зовнішнього незалежного оцінювання та моніторингу якості освіти», якою затверджено Положення про Український центр оцінювання якості освіти (далі Центр) визначено, що Центр є бюджетною установою, що належить до сфери управління Міністерства освіти і науки України (далі МОН).

Центр у своїй діяльності керується Конституцією і законами України, актами Президента України та Кабінету Міністрів України, наказами МОН та цим Положенням. Центр очолює директор, який призначається на посаду за поданням МОН і звільняється з посади КМУ. При цьому, директор Центру здійснює керівництво діяльністю Центру, несе персональну відповідальність перед КМУ за виконання покладених на Центр завдань. Крім цього, директор Центру згідно покладених на нього повноважень, зокрема: видає у межах своєї компетенції накази, забезпечує здійснення контролю за їх виконанням; в установленому порядку призначає на посаду та звільняє з посади працівників Центру.

Судом встановлено, що позивач працював на посаді директора Українського центру оцінювання якості освіти з 26 березня 2014 року (призначено Розпорядженням КМУ. №260-р від 25.03.2014 р.) і до 22 жовтня 2015 року, коли Позивача було звільнено з даної посади відповідно до поданої ним заяви за Наказом №403 о/с від 22.09.2015 р. на підставі розпорядження Кабінету міністрів України №973-р від 21.09.2015 р.

Статтею 46 КЗпП України встановлений вичерпний перелік випадків відсторонення працівника від роботи, відповідно до якої відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння; відмови або ухилення від обов'язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Відсторонення працівника від роботи - це призупинення виконання ним своїх трудових обов'язків за рішенням уповноважених на це компетентних органів з підстав, передбачених законодавством.

За змістом вищеназваної статті допускається відсторонення працівника або у випадках, перелічених у статті, або в інших випадках, які повинні бути також передбачені певним нормативним документом.

Відповідно до пунктів, 1, 2 Порядку проведення службового розслідування стосовно осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, затвердженого Постановою КМУ від 13.06.2000 № 950 (далі порядок) рішення щодо проведення службового розслідування приймається вищими посадовими особами України.

Відповідно до п.4 вказаного Порядку, службове розслідування проводиться з відстороненням особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, від виконання повноважень за посадою або без такого відсторонення. Рішення про відсторонення приймається за поданням голови комісії з проведення службового розслідування керівником органу державної влади, в якому працює особа.

Як вбачається з матеріалів справи, 23 липня 2015року за дорученням Прем'єр-міністра України № 168 було призначено проведення службового розслідування , у зв'язку з чим розпорядженням КМУ від 22.07.2015року № 756-р позивач був тимчасово відсторонений від виконання повноважень за посадою директора на час проведення службового розслідування.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що розпорядження КМУ від 22.07.2015року № 756-р позивачем у судовому порядку не оскаржувалось, не визнавалось незаконним та не скасовувалось.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач просить стягнути з Відповідача заробітню плату за час вимушеного прогулу, а також компенсацію за затримку розрахунку при звільненні посилаючись на ст. 117 КЗпПвналідок протиправно прийнятого розпорядження КМУ від 22.07.2015року № 756-р про відсторонення його від займаної посади.

Відповідно до ст.117 КЗпП в разі не виплати з вини власника або уповноваженого органу належних звільненому працівникові сум у строк, зазначені в ст.116 КЗпП , при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналізуючи викладене можна дійти до висновку що ст. 117 КЗпП України встановлює міру відповідальності працедавця у разі порушення ним строків виплати належних працівнику сум у строки передбачених ст.116 КЗпП України.

Отже, підставою відповідальності власника (підприємства, установи, організації) відповідно до статті 117 КЗпП, є склад правопорушення, який включає два юридичних факти - 1) порушення власником строків розрахунку при звільненні (ст.116 КЗпП) та вина власника. Таким чином, застосування положення ст.117 КЗпП можливе за умови наявності вини.

Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.1992р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадку стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку із незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку, він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку. З наведеного можна зробити висновок, що стягнення на користь працівника заробітної плати за час вимушеного прогулу та компенсації за затримку розрахунку при звільненні можливо лише у разі встановлення судом незаконності такого відсторонення.

Судом, у порядку ч.4 ст.10 ЦПК України, позивачу роз'яснювалось його право на позов у порядку передбаченому КАС України щодо оскарження розпорядження КМУ від 22.07.2015року № 756-р.

Разом з цим, відповідно до положень ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст.ст.57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Судом не встановлено, а позивачем належним чином не доведено наявність вини відповідача у незаконному відстороненні позивача від роботи, невиплаті належних звільненому працівникові сум в тому числі і компенсацію за затримку розрахунку при звільненні.

З огляду на вище зазначене, вимоги позивача є безпідставними та такими що не підлягають задоволенню.

На підставі вищевикладеного, керуючись, ст.ст.19, 43 Конституції України, ст.ст.46, 116, 117, 233 КЗпП України, ст.ст. 3, 4, 10, 11, 56-61, 64, 88, 179, 208, 209, 212-215, 218, 223, 294, 296 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У позові ОСОБА_1 до Українського центру оцінювання якості освіти, третя особа без самостійних вимог Кабінет Міністрів України про стягнення заборгованості по виплаті заробітної плати за час вимушеного прогулу відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційному суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя: О.Ф. Малинников.