У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 липня 2017 рокум. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ДемяносовМ.В., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 13 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 03 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, Служби будівельно-монтажних робіт і цивільних споруд регіональної філії «Південної залізниці» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», треті особи: Харківська міська рада, Головне територіальне управління юстиції у Харківській області, про визнання права власності на квартиру, відновлення порушеного права власності на квартиру, визнання незаконними і недійсними правовстановлюючих документів на квартиру в частині суб'єктів права власності і виду права власності,

в с т а н о в и в:

У липні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вищезазначеним позовом посилаючись на те, що 27 березня 2000 року він підписав складені іншою особою документи про приватизацію квартири АДРЕСА_1 та отримав свідоцтво про право власності на вказану квартиру і технічний паспорт, внаслідок чого він став її єдиним власником.

Зі слів сторонньої обізнаної особи йому стало відомо, що у 2001-2002 роках його родичами ОСОБА_5 та ОСОБА_3, які мали доступ до його помешкання, були таємно вилучені з його квартири свідоцтво про право власності на квартиру і технічний паспорт та замінені підробленими.

У підробленому підміненому свідоцтві про право власності на житло та підробленому підміненому технічному паспорті на квартиру містяться неправдиві відомості про те, що дана квартира належить на праві спільної (сумісної або часткової власності) йому та членам його сім'ї, тоді як фактично вказана квартира належить на праві приватної власності лише йому, його родичі виписались з цієї квартири у 1999 році і не брали участі у приватизації, тобто слова «спільної (сумісної або часткової)» і «та членам його сім'ї» необхідно було викреслити.

На думку позивача, такі дії були вчинені його родичами внаслідок політичних розбіжностей у їхніх поглядах з ним, а також під впливом агентства «Делла-Центр», оскільки, крім правовстановлюючих документів на його квартиру, ними було викрадено і докази, що свідчили про незаконну діяльність вказаного агентства, яке з 1993 року його переслідувало, прослуховувало його телефони, підбурювало проти нього всіх родичів та знайомих, ізолювало від інших осіб.

Вказав, що після приватизації ним даної квартири 10 жовтня 2000 року він прописав на дану житлову площу його батька ОСОБА_4, який на той момент був співвласником квартири АДРЕСА_2, в приватизації якої він приймав участь 07 липня 2000 року разом з ОСОБА_5 і ОСОБА_3, яку вони втрьох продали 04 травня 2001 року.

Зазначив, що ним на ім'я ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у 2001 та 2005 роках видавались довіреності на право користування квартирою і без права розпорядження його квартирою та на представництво його інтересів в судах, використовуючи які відповідачі таємно від нього зверталися з позовами до судів міста Харкова з метою позбавлення його права власності на квартиру.

Вказав, що такі позови були частково задоволені судами першої інстанції та відповідні рішення переглядалися у апеляційному порядку, про що свідчить те, що в Апеляційному суді Харківської області працівники суду йому ставили непрямі питання щодо причин його присутності в суді, що було попередженням про наявність судових справ щодо права власності на його квартиру, у яких він є стороною.

17 липня 2015 року у КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» він ознайомився з матеріалами інвентаризаційної справи № 215874, де виявив довідку від 09 грудня 1999 року про те, що він є головним співвласником квартири, хоча він є єдиним власником.

Зазначив, що фактично станом на 09 грудня 1999 року він був єдиним наймачем даної ще неприватизованої квартири, він був єдиний прописаний в даній відомчій квартирі, оскільки станом на 09 грудня 1999 року власником цієї неприватизованої квартири відомчого житлового фонду був Публічне акціонерне товариство «Південна залізниця», а з 27 березня 2000 року після приватизації квартири він є єдиним її власником, ніяких «співвласників» квартири не було та не має.

06 листопада 2015 року він звернувся до відділу реєстрації речових прав на нерухоме майно Харківського міського управління юстиції, і державним реєстратором було прийнято рішення про зупинення розгляду його заяви про державну реєстрацію права власності на квартиру у зв'язку з тим, що документи, подані заявником, не містять передбачених законом відомостей про право набувача або про нерухоме майно, проте в усній формі працівник відділу пояснив йому, що розгляд заяви зупинено внаслідок існування якогось судового рішення, що на його думку, підтверджує наявність прихованих неправосудних судових рішень судів м. Харкова та Апеляційного суду Харківської області щодо його права власності на вищевказану квартиру.

23 грудня 2015 року державним реєстратором відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Харківського міського управління юстиції сформовано перший витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1, в який було внесено завідомо неправдиві відомості про те, що «опис об'єкта нерухомого майна однокімнатна».

11 січня 2016 року ним подано заяву про внесення змін до запису та цього ж числа державним реєстратором сформовано повторний витяг з реєстру, згідно якого «опис об'єкта нерухомого майна двокімнатна».

Вважав, що дана помилка непрямо свідчить про наявність завідомо неправосудного судового рішення стосовно права власності на його квартиру, яке приховується від нього, непрямо свідчить, що від нього приховується наявність інших правовстановлюючих документів на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 або на всю квартиру АДРЕСА_1 на ім'я одного з відповідачів.

На його заяви до директора Департаменту містобудування, архітектури та генерального плану та Харківського міського голови від 09 лютого 2016 року та від 01 лютого 2016 року йому надано копію інвентаризаційної справи № 215874 на його квартиру, в якій містився запит державного реєстратора з повідомленням, що «інформація про реєстрацію зазначеного речового права у Реєстрі прав власності на нерухоме майно - відсутня».

Зазначив, що дані дії керівника органу приватизації Харківської дистанції цивільних споруд Південної залізниці містять склад злочину, а саме підроблення, видача службовою особою заднім числом завідомо неправдивих офіційних документів - підробленого свідоцтва про право власності на житло та підробленого технічного паспорта на його квартиру.

Позивач просив відновити його право власності на квартиру АДРЕСА_1, яке існувало до порушення; визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1; визнати частково незаконними і частково недійсними правовстановлюючі документи: свідоцтво про право власності на житло, яке посвідчує, що квартира АДРЕСА_1 дійсно належить на праві приватної, спільної (сумісної або часткової) власності йому та членам його сім'ї, та технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1 посімейного спільного заселення, що знаходиться у власності громадянина ОСОБА_2 на праві приватної, спільної (сумісної або часткової) власності, виданих 27 березня 2000 року органом приватизації Харківської дистанції цивільних споруд Південної залізниці та зареєстрованих КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» за № В-54259, в частині визначення суб'єктів права власності «та членів його сім'ї» та в частині визначення виду права власності «спільна (сумісна або часткова)», «посімейного спільного заселення»; стягнути судові витрати.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 13 травня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 03 липня 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

ОСОБА_2 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з клопотанням про звільнення від сплати судового збору, вказуючи на тяжкий майновий стан.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі.

Згідно ч. 3 ст. 82 ЦПК України з підстав, зазначених у частині першій цієї статті, суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати.

Аналогічну норму місить ст. 8 Закону України «Про судовий збір».

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанцїі.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим касаційна скарга підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

У відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

В силу статті 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Частина 2 статті 15 ЦК України встановлює, що одним із засобів захисту цивільного права є його визнання.

Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З урахуванням цих норм правом звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

При цьому необхідно встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судами установлено, що ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1.

Із свідоцтва про право власності на житло, виданого 27 березня 2000 року Харківською дистанцією цивільних споруд Південної залізниці, технічного паспорту та договору про участь у витратах на утримання будинку та будинкової території, довідки про склад зареєстрованих у житловому приміщенні та забезпеченість житловою площею від 09 жовтня 2015 року вбачається, що ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1.

Із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 11 січня 2016 року вбачається, що власником 2-кімнатної квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_2

Згідно матеріалів інвентаризаційної справи на квартиру АДРЕСА_1 власником квартири є ОСОБА_2

Як вбачається з довідки Комунального підприємства «Жилкомсервіс» дільниця № 26 від 26 липня 2016 року ОСОБА_2 зареєстрований та постійно проживає за адресою: АДРЕСА_1 та є власником зазначеної приватизованої квартири.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиному реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта від 26 липня 2016 року ОСОБА_2 є власником вказаної квартири.

Отже, власником двокімнатної квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_2

Отже, суди обґрунтовано відмовили у задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог.

Розглядаючи спір суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, в результаті чого ухвалили законні й обґрунтовані рішення, яке відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи скарги висновки судів не спростовують та не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, крім того, зводяться до оцінки доказів, їх належності та допустимості, проте, в силу ст. 335 ЦПК України, суд касаційної інстанції не вправі встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Керуючись ст. 82, п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Клопотання ОСОБА_2 про звільнення від сплати судового збору задовольнити.

Звільнити ОСОБА_2 від сплати судового збору при зверненні з касаційною скаргою у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, Служби будівельно-монтажних робіт і цивільних споруд регіональної філії «Південної залізниці» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», треті особи: Харківська міська рада, Головне територіальне управління юстиції у Харківській області, про визнання права власності на квартиру, відновлення порушеного права власності на квартиру, визнання незаконними і недійсними правовстановлюючих документів на квартиру в частині суб'єктів права власності і виду права власності.

Відмовити ОСОБА_2 у відкритті касаційного провадження на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 13 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 03 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, Служби будівельно-монтажних робіт і цивільних споруд регіональної філії «Південної залізниці» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», треті особи: Харківська міська рада, Головне територіальне управління юстиції у Харківській області, про визнання права власності на квартиру, відновлення порушеного права власності на квартиру, визнання незаконними і недійсними правовстановлюючих документів на квартиру в частині суб'єктів права власності і виду права власності.

Додані до скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ М.В. Демяносов