Ухвала

іменем україни

19 липня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Коротуна В.М.,

суддів: Кафідової О.В., Писаної Т.О.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Фонду державного майна України про стягнення заборгованості по заробітній платі, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 25 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 10 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до Фонду державного майна України про стягнення заборгованості по заробітній платі. На обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 29 червня 1982 року по 01 квітня 2011 року він працював у відкритому акціонерному товаристві «Содовий завод» (далі - ВАТ «Содовий завод»), яке повний розрахунок із заробітної плати не здійснило. На підставі посвідчення комісії по трудовим спорам № 417 від 22 вересня 2003 року вирішено стягнути заборгованість по заробітній платі на користь позивача в сумі 3798,89 грн. Вказане посвідченнябуло своєчасно надано до виконавчої служби та прийнято до виконання, однак не виконано до цього часу. Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 14 січня 2016 року, що набрало законної сили, з ВАТ «Содовий завод» на його користь стягнуто середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 154667,76 грн. Проте рішення суду теж не виконано.

Зазначив, що за весь час державні органи не вжили заходів щодо сплати заборгованості по заробітній платі та виконанню судових рішень, не припинили порушення права позивача протягом тривалого часу. Посилаючись на зазначене, а також враховуючи те, що ВАТ «Содовий завод» на даний час знаходиться на стадії ліквідації, є державним підприємством, оскільки частка державної власності складає 100 %, і держава гарантує виконання рішення суду щодо майна, боржником за яким є державне підприємство, на підставі положень ст. 619 ЦК України, ст. 8 Конституції України, ОСОБА_3 просив суд стягнути з Фонду державного майна України на його користь заборгованості по заробітній платі в сумі 3798,89 грн. на підставі посвідчення комісії по трудовим спорам № 417 від 22 вересня 2003 року.

Заочним рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 25 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області від 10 травня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду та ухвалити нове рішення у справі, яким позов задовольнити.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року (далі - ЦПК України).

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши матеріали справи, необхідні для ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції, вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що Фонд державного майна України не несе додаткової (субсидіарної) відповідальності за боргами ВАТ «Содовий завод».

Вказаний висновок судів є вірним та таким, що відповідає вимогам закону та обставинам справи.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 працював у ВАТ «Содовий завод» з 29 червня 1982 року по 01 квітня 2011 року.

Відповідно до посвідчення комісії по трудовим спорам ВАТ «Содовий завод» № 417 від 22 вересня 2003 року вирішено стягнути заборгованість по заробітній платі на користь позивача в сумі 3798,89 грн.

Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 14 січня 2016 року, що набрало законної сили, з ВАТ «Содовий завод» на користь ОСОБА_3 стягнуто середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 154667,76 грн.

Постановою господарського суду Донецької області від 04 вересня 2003 року ВАТ «Содовий завод» визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру.

Відповідно до ч. 2 ст. 38 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури припиняються повноваження органів управління банкрутом щодо управління банкрутом та розпорядження його майном, а також припиняються повноваження власника (власників) майна банкрута, якщо цього не зроблено раніше.

Згідно абз. 15 ч. 2 ст. 41 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» на ліквідатора покладено обов'язок щодо продажу майна банкрута для задоволення вимог, включених до реєстру вимог кредиторів, зокрема із заробітної плати, у порядку, передбаченому законом.

Згідно з ч. 9 ст. 111 ЦК України виплата грошових сум кредиторам юридичної особи, що ліквідується, провадиться у порядку черговості, встановленої ст. 112 цього Кодексу, відповідно до проміжного ліквідаційного балансу, починаючи від дня його затвердження за винятком кредиторів четвертої черги, виплати яким провадяться зі спливу місяця від дня затвердження проміжного ліквідаційного балансу. У разі недостатності у юридичної особи, що ліквідується, грошових коштів для задоволення вимог кредиторів ліквідаційна комісія здійснює продаж майна юридичної особи.

Разом з тим, судами попередніх інстанцій встановлено, що згідно довідки ліквідатора від 03 лютого 2016 року, виданої на ім'я ОСОБА_3, рішення судів у ліквідаційній процедурі у справі про банкрутство можуть бути прийняті до виконання лише після проведення аукціону з продажу майна, який у даний час готується.

Частиною 2 ст. 152 ЦК України, ч. 2 ст. 3 Закону України «Про акціонерні товариства» встановлено, що акціонерне товариство самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями усім своїм майном. Акціонери не відповідають за зобов'язаннями товариства і несуть ризик збитків, пов'язаних з діяльністю товариства, тільки в межах належних їм акцій.

За приписами ч. 1 ст. 176 ЦК України держава, АвтономнаРеспубліка Крим, територіальні громади не відповідають за зобов'язаннями створених ними юридичних осіб, крім випадків, встановлених законом.

Договором або законом може бути передбачена поряд із відповідальністю боржника додаткова (субсидіарна) відповідальність іншої особи (ч. 1 ст. 619 ЦК України).

Ураховуючи наведене, суди попередніх інстанцій встановили, що між ОСОБА_3 та Фондом державного майна України не існувало будь-яких зобов'язань, вони не знаходились у трудових відносинах, а тому суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки не виникає обов'язку Фонду державного майна України перед позивачем щодо виплати сум, належних останньому від ВАТ «Содовий завод».

Крім того, суди попередніх інстанцій вірно зазначили, що посилання позивача на ст. 619 ЦК України є безпідставним, оскільки до спірних правовідносин має застосовуватись трудове законодавство, зокрема КЗпП України, а додаткова (субсидіарна) відповідальність не може застосовуватись до трудових правовідносин, оскільки виникає лише у разі порушення зобов'язання, якого між сторонами не існувало.

Посилання позивача в касаційній скарзі на норми Конституції України і міжнародного права, зокрема, статті 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції, не спростовує висновків судів. Законодавство України, яке регулює спірні правовідносини, цим нормам права не суперечить.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій, а при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують.

Отже, судові рішення є законними і обґрунтованими й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Заочне рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 25 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 10 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Коротун

Судді: О.В. Кафідова

Т.О.Писана

О.В.Умнова

І.М. Фаловська