АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 серпня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі: головуючого - Левенця Б.Б.

суддів: Ратнікової В.М., Гаращенко Д.Р.,

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 09 червня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_1 до неповнолітніх ОСОБА_2, ОСОБА_3, в інтересах яких діє ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним, -

в с т а н о в и л а :

У травні 2014 року позивачка звернулася із позовом, на обґрунтування якого зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_5 помер її син ОСОБА_5

Після смерті сина позивачка дізналась про наявність складеного ним заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зваричем О.І. 23 грудня 2013 року, за яким ОСОБА_5 розпорядився своїм майном на випадок смерті, заповівши ОСОБА_2 та ОСОБА_3 все своє майно.

Зазначала, що відповідачі є сторонніми особами для померлого ОСОБА_5, останній внаслідок хвороби (перебування на стаціонарному лікуванні і вживанні ліків) не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, тому його волевиявлення не було вільним.

Враховуючи вищевикладене та посилаючись на положення ст.ст. 201, 203, 215, 225, 1257 ЦК України, просила визнати недійсним заповіт від 23 грудня 2013 року укладений від імені ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зваричем О.І., зареєстрованим в реєстрі № 2672, судові витрати покласти на відповідачів. (т.1 а.с.1-3)

Заочним рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 09 червня 2017 року в задоволенні позову відмовлено. (т.2 а.с.77, 79-81)

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, підписаної її представником - ОСОБА_7, позивачка посилалась на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просила рішення суду скасувати і ухвалити нове про задоволення позову. На обґрунтування скарги зазначила, що суд не врахував обставин і доказів якими позивачка обґрунтовувала заявлені вимоги і дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову. Крім того, судова-психіатрична експертиза по справі була проведена поверхово, оспорюваний заповіт має ознаки нікчемного правочину, підпис ОСОБА_5 у заповіті відрізняється від його підписів в інших його заповітах та підписаних ним документах, у зв'язку з цим, просила призначити по справі повторну посмертну комплексну судово-медичну (психолого-психіатричну) експертизу та судову почеркознавчу експертизу. (т.2 а.с.89-96)

В судовому засіданні представники ОСОБА_1 - ОСОБА_7, ОСОБА_8 підтримали скаргу і просили її задовольнити, представник ОСОБА_4 - ОСОБА_9 заперечував проти скарги і просив її відхилити.

Інші особи до суду не прибули, причини неявки не повідомили, про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином про що у справі є докази. ОСОБА_1 була сповіщена також врученням повістки представникам ОСОБА_7, ОСОБА_8 (т.2 а.с.121-127)

Зважаючи на вимоги ч.ч. 3, 5 ст. 76, ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Судом встановлено, що за державним актом серії НОМЕР_1 від 11 березня 2005 року, ОСОБА_5 на праві власності належала земельна ділянка площею Ѕ від 0.0786 га. за адресою: АДРЕСА_1. (т.1 а.с.156)

За свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 02 квітня 2007 року ОСОБА_5 був власником Ѕ частини житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1. Право власності за ОСОБА_5 було зареєстровано встановленим порядком. (т.1 а.с.157)

25 грудня 2008 року і 12 червня 2012 року ОСОБА_5 були укладені заповіти за якими він заповідав належне йому майно ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_2, ОСОБА_3 (т.1 а.с.123, 140)

23 грудня 2013 року був укладений заповіт за яким ОСОБА_5 заповів усе належне йому майно на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, в рівних частинах кожному, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зваричем О.І., зареєстрованим в реєстрі № 2672. (т.1 а.с.122, 129)

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_5 помер, за фактом смерті було видано Свідоцтво серії НОМЕР_2.(т.1 а.с.105-106)

ОСОБА_1 (мати ОСОБА_5.), ОСОБА_10 (син ОСОБА_5.), ОСОБА_11 (донька ОСОБА_5.), ОСОБА_8.(сестра ОСОБА_5.) подали до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини, що відкрилась після смерті ОСОБА_5 (т.1 а.с.103-181)

Вищевказані обставини підтверджуються копіями матеріалів спадкової справи № 4/2014, належно завіреними приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Халявка Н.М. (т.1 а.с.103-181)

Сторони не заперечували, що в іншому провадженні суду розглядаються вимоги про встановлення батьківства ОСОБА_5 відносно ОСОБА_2, ОСОБА_3 (т.1 а.с.19-21)

За наявними у справі довідками, медичною картою стаціонарного хворого, повідомленнями медичних закладів, ОСОБА_5 на обліку у лікаря-психіатра не перебував. (т.1 а.с.74-97, 234, 234)

На виконання положень частини 4 ст. 10, ст. 145 ЦПК України районним судом по справі було призначено судово-психіатричну (посмертну) експертизу.(т.1 а.с.207-208)

Директор Київського науково-дослідного інституту судових експертиз МЮ України листом від 04 березня 2016 року № 07/01-12/3229-16 повідомив про неможливість проведення судово-психіатричної експертизи, призначеної за ухвалою Солом'янського районного суду міста Києва від 02 грудня 2014 року. (т.1 а.с.191, 196)

За висновком № 495 від 24 червня 2016 року посмертної судово-психіатричної експертизи проведеної Київським міським центром судово-психіатричної експертизи, ОСОБА_5 за своїм психічним станом на момент складання ним оспорюваного заповіту 23 грудня 2013 року не міг повною мірою усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. За цим же висновком, комісія експертів зазначила, що ліки, які отримував ОСОБА_5 за час знаходження у лікарні, де і був складений заповіт 23.12.2013 року, впливали в першу чергу на його соматичний стан та будь-якого прямого впливу на стан свідомості ОСОБА_5 не чинили. ОСОБА_5 на момент складання оспорюваного заповіту 23.12.2013 року виявляв ознаки вираженої (глибокої) астенії соматогенно обумовленої (на тлі наростаючої серцево-судинної недостатності) (МКХ-10:F06.08), яка істотно впливала на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на період складання заповіту 23.12.2013 року. (т.2 а.с.10-13)

Київський міський центр судово-психіатричної експертизи включений до Переліку установ, в яких провадяться судово-психіатричні експертизи, затверджений МОЗ України, експерти, які склали вищевказаний висновок, мають відповідну кваліфікацію судово-психіатричних експертів. (т.2 а.с.10)

Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1 - 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.(ч. 1 ст. 225 цього Кодексу)

Згідно із ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Таким чином, підставою для визнання правочину недійсним по ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Відповідний правовий висновок міститься і в постанові Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12, який з огляду на положення ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для застосування судами України.

Проведеною у справі судовою експертизою не зроблено висновку про абсолютну неспроможність ОСОБА_5 в момент складення ним заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними, а лише стверджено, що існуючі в той час порушення його психічної діяльності істотно впливали на його здатність усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними, що саме по собі не є підставою для визнання складеного в такому стані заповіту недійсним з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України.

Вказаний висновок № 495 від 24 червня 2016 року судово-психіатричної експертизи проведеної Київським міським центром судово-психіатричної експертизи, не суперечить іншим наявним у справі доказам, яким судом першої інстанції дана належна оцінка.

Оскільки судом не встановлено обставин і доказів, за наявності яких можливо було б визнати вищевказаний висновок судово-психіатричної експертизи необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, колегія суддів з огляду на положення частини 2 ст. 150, ст. 304 ЦПК України відхилила клопотання апелянта про призначення повторної експертизи.

Посилання апелянта на нікчемність оспорюваного заповіту об'єктивними доказами по справі не підтверджені, тому колегія суддів їх відхилила.

З огляду на положення ч. 1 ст. 60 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку, що позивачка не довела підставність заявлених нею вимог.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав задоволення заявленого позову.

В суді першої інстанції позивачка не заявляла вимог недійсності оспорюваного заповіту з підстав, що він був підписаний не ОСОБА_5, а іншою особою, не заявляв її представник - ОСОБА_7 і клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи.

На стадії апеляційного розгляду справи, ЦПК України не передбачає право сторін уточнювати позовні вимоги і заперечення проти них.

Тому, з огляду на положення частини 1 ст. 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що призначення почеркознавчої експертизи свідчитиме про вихід за межі предмету доказування по справі та необґрунтованого затягування її розгляду.

При цьому, колегія суддів враховує, що позивачка не позбавлена можливості звертатись до суду із зазначеним позовом про визнання заповіту недійсним з інших, не заявлених у цьому провадженні, підстав.

Посилання апелянта на тривалість розгляду справи районним судом, яка певним чином була обумовлена необхідністю витребування доказів по справі, заміною складу суду, у зв'язку із закінченням повноважень судді, який розглядав справу, та призначення районним судом (двічі) судової експертизи по справі, не спростовують вищенаведених висновків, та не можуть бути визнані підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Інші доводи скарги цих висновків не спростовують тому колегія суддів їх відхилила.

Керуючись ст. 303, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. 308, ст.ст. 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Заочне рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 09 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді Апеляційного суду міста Києва: Б.Б.Левенець

В.М.Ратнікова

Д.Р.Гаращенко

Справа № 22-ц/796/8591/2017

Унікальний номер 760/11468/14-ц

Головуючий у першій інстанції - Коробенко С.В.

Доповідач Левенець Б.Б.