Справа № 362/3010/15-ц Головуючий у І інстанції Корнієнко С. В.
Провадження № 22-ц/780/216/17 Доповідач у 2 інстанції Волохов Л. А.
Категорія 4 13.07.2017
УХВАЛА

Іменем України

13 липня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого Волохова Л.А.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.,

при секретарі Якимчук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 12 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -

встановила:

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 з вимогами про визнання об'єкту незавершеного будівництва житлового будинку АДРЕСА_1 об'єктом спільної сумісної власності подружжя - сторін у справі, як щодо майна набутого відповідачем у шлюбі, та визначити порядок користування ним.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 12 липня 2016 року даний позов задоволено.

Визнано об'єкт незавершеного будівництва - житловий будинок АДРЕСА_1 об'єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_2.

Виділено ОСОБА_4 в користування, в порядку поділу об'єкту спільної сумісної власності колишнього подружжя, на 1/2 частину об'єкту незавершеного будівництва - житловий будинок АДРЕСА_1, в користування приміщення у складі: житлові кімнати № 1-3 та №1-6 (57,6 кв.м.).

Виділено ОСОБА_2 в користування, в порядку поділу об'єкту спільної сумісної власності колишнього подружжя, на 1/2 частину об'єкту незавершеного будівництва - житловий будинок АДРЕСА_1, в користування приміщення у складі: житлові кімнати № 1-7 та № 1-8 (43,4 кв.м.)

В загальному користуванні ОСОБА_4 та ОСОБА_5 залишено допоміжні приміщення будинку: коридор № 1-1, котельню № 1-2, кухню № 1-4, коридор № 1-5, санвузол № 1-9, сходи «І», господарчі будівлі і споруди: «А» веранда відкрита, «А1» балкон, «А2» ганок, «Б» гараж, «В» літня кухня, № 1 колодязь, № 2 каналізація, № 3 ворота, № 4 огорожа, № 5 вимощення.

Стягнуто з ОСОБА_4 та ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в сумі 3654 грн. з кожного.

Не погоджуючись з даним судовим рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що брали участь у розгляді справи апеляційним судом, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до статей 213, 214 ЦПК України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до цих правовідносин відповідно до ст.8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які було досліджено в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їхню належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

У відповідності до положень ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, та кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За положеннями ст. 368 ЦК України,майно, набуте подружжям за час шлюбу в результаті спільної праці, за спільні грошові кошти, є їхньою спільною сумісною власністю.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно із вимогами ч.1 ст.71 СК України майно, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, а у випадку, коли дружина та чоловік не домовилися між собою про порядок поділу майна, спір може бути вирішено судом.

Згідно з роз'ясненнями, що містяться в п.п. 23, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року за №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на

них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором), або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Судом встановлено та визнано сторонами, що позивач та відповідач перебувають у зареєстрованому шлюбі з 18 жовтня 2003 року та мають двох неповнолітніх дітей, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ІНФОРМАЦІЯ_1.

За технічним паспортом, інвентаризаційний № 315, на житловий будинок АДРЕСА_1, нерухомість заінвентаризована за відповідачем; дозвіл на його будівництво, на належної йому на підставі державного акту НОМЕР_1 від 24.02.2010 року, земельній ділянці, площею 0,1000 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий НОМЕР_2, наданий йому рішенням виконавчого комітету Дібрівської сільської ради №16 від березня 2010 року, а будівельний паспорт від 29.11.2011 року.

Висновками судових будівельно-технічних експертиз № 1540 від 12.12.2015 року та №1663 від 18.03.2016 року визначений відсоток готовності об'єкта незавершеного будівництва по АДРЕСА_1 який складає 99,06% та визначені можливі варіанти встановлення порядку користуванням ним у відповідності до належності кожної із сторін по 1/2 його частки.

Апелянт у своїй апеляційній скарзі зазначав, що судом першої інстанції безпідставно не було взято до уваги покази свідка по справі, відповідно до яких будівництво спірного об'єкта нерухомості було здійснено за кошти ОСОБА_6.(батько відповідача).

Враховуючи, що судом першої інстанції зазначені вище обставини перевірялись у судовому засіданні, суд дав доказам належну оцінку, колегія суддів критично оцінює доводи апеляційної скарги та погоджується із висновками місцевого суду про те, що спірне нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя.

Щодо інших доводів апеляційної скарги, то вони не містять жодних доказів які б спростували законність та обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції судового рішення.

Колегія суддів не вбачає інших підстав для скасування та ухвалення нового судового рішення про відмову в позові.

Суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції, задовольняючи позов, дійшов до вірних висновків, оскільки відповідачем недоведене будівництво спірної нерухомості саме за його особисті кошти чи за кошти його батька та враховуючи той факт, що об'єкт незавершеного будівництва - спірний житловий будинок побудований сторонами саме у шлюбі, а отже є об'єктом спільної сумісної власності. Районним судом було належним чином перевірено всі обставини справи та дана їм належна оцінка, а отже підстави для скасування даного рішення відсутні.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 209, 218, 308 ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 12 липня 2016 року залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Волохов Л.А.

Судді: Мельник Я.С.

Матвієнко Ю.О.