Провадження № 2/734/711/17 Справа № 734/904/17
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

28 липня 2017 року смт. Козелець

Козелецький районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого - судді Анохіна А.М.,

при секретарі Музиченко А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Козелець цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до комунального закладу Остерської міської ради «Остерська міська лікарня», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про скасування пунктів 2,3 наказу № 22-ко від 09.03.2017 «Дисциплінарне стягнення» та пункту 8 наказу № 23-ко від 13.03.2017 «Про викладення пункту 2 наказу № 22-ко від 09.03.2017 в новій редакції», поновлення умов та оплати праці, відшкодування втраченого заробітку із 13.03.2017 по день фактичного поновлення умов та оплати праці, стягнення завданої моральної шкоди, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив скасувати пункти 2, 3 наказу Остерської районної лікарні № 22-ко від 09.03.2017 «Дисциплінарне стягнення» та пункт 8 наказу № 23-ко від 13.03.2017 «Про викладення пункту 2 наказу № 22-ко від 09.03.2017 в новій редакції», поновити умови та оплату праці, відшкодувати втрачений заробіток із 13.03.2017 по день фактичного поновлення умов та оплати праці, стягнути на його користь завдану моральну шкодуу розмірі 3200 грн.

В подальшому ОСОБА_1 подав заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої просив стягнути з відповідача на його користь різницю в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи в період із 13.03.2017 по час фактичного поновлення в займаній посаді з повним робочим днем 29.07.2017 в сумі 9493грн.54 коп., стягнути із відповідача 3200грн. моральної шкоди та судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що він працював на посаді лікаря-хірурга консультативно-діагностичної поліклініки Остерської районної лікарні. 09.03.2017 був відсутній на своєму робочому місті, про що комісією було складено відповідний акт. В цей же день 09.03.2017 заступник головного лікаря Остерської районної лікарні ОСОБА_2 видав наказ № 22-ко, пункт 3 якого «Дисциплінарне стягнення» викладено в наступній редакції: «за порушення трудової дисципліни, а саме неодноразова відсутність на своєму робочому місці застосувати до лікаря-хірурга ОСОБА_1 і перевести на 0,5 посади лікаря-хірурга консультативно-діагностичної поліклініки з 13.03.2017 терміном до 31.12.2017 згідно п.1 ст.147 КЗпП України».

Вважає що відповідно до Статуту Остерської районної лікарні заступник головного лікаря ОСОБА_2 не мав права застосовувати до працівників лікарні дисциплінарні стягнення.

13.03.2017 в.о. головного лікаря Остерської районної лікарні ОСОБА_3 видав наказ № 23-ко по Остерської районної лікарні, пункт 8 якого передбачав : наказ № 22-ко від 09.03.2017 пункт 2 змінити і викласти в такій редакції: «за порушення трудової дисципліни, а саме неодноразова відсутність на своєму робочому місці застосувати до лікаря-хірурга ОСОБА_1 і перевести на 0,5 посади лікаря-хірурга Консультативно-діагностичної поліклініки з 13.03.2017 терміном до 31.12.2017 згідно п.1 ст.147 КЗпП України».

При цьому позивач зазначає що йому було вдвічі зменшено розмір оплати праці та встановлено неповний робочий час оскільки не враховано п.3ст.32 КЗпП України відповідно до якої не допускається зміна істотних умов праці в порядку дисциплінарного стягнення та п.1 ст.147 КЗпП України не передбачено такого дисциплінарного стягнення як переведення порушника трудової дисципліни на 0,5 посади.

Позивач вважає, що дії відповідача є неправомірними щодо притягнення його двічі до дисциплінарної відповідальності за одне порушення трудової дисципліни, а тому позов підлягає до задоволення.

У судове засідання позивач не зявився хоча належним чином був повідомлений.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 позов підтримав та дав суду покази аналогічні викладеному у позовній заяві.

Представник відповідача комунального закладу Остерської міської ради Остерської міської лікарні в судове засідання не зявився при цьому надавши письмові заперечення на позовну заяву, позовні вимоги вважає необґрунтованими та такими що не підлягають до задоволення(а.с.26).

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 через канцелярію суду надали заяви про слухання справи за їх відсутності (а.с33,34).

Дослідивши зібрані у справі докази у їх сукупності, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, на підставі наданих доказів, судом встановлено такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

За умовами ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Судом встановлено, що 09.03.2017 о 12 год.30 хв. комісією у складі юрисконсульта ОСОБА_5, гол. бухгалтера ОСОБА_6, медичної сестри ОСОБА_7 та заступника головного лікаря ОСОБА_2 було складено акт про відсутність на робочому місці лікаря-хірурга ОСОБА_1 в приміщенні Остерської районної лікарні (а.с.5).

09 березня 2017 року заступником головного лікаря Остерської районної лікарні ОСОБА_2 був виданий наказ № 22-ко по Остерській районній лікарні, зміст п.3: дисциплінарне стягнення: «за порушення трудової дисципліни, а саме неодноразова відсутність на своєму робочому місці застосувати до лікаря ОСОБА_1 і перевести на 0,5 посади лікаря-хірурга Консультативно-діагностичної поліклініки з 13.03.2017, згідно п.1 ст.147 КЗпП України» (а.с.6).

13 березня 2017 року в.о. головного лікаря Остерської районної лікарні ОСОБА_3 був виданий наказ № 23-ко по Остерській районній лікарні, пункт 8 якого передбачає: наказ № 22-ко від 09.03.2017 пункт 2 змінити і викласти у наступній редакції «за порушення трудової дисципліни, а саме неодноразова відсутність на своєму робочому місці застосувати до лікаря-хірурга ОСОБА_1 і перевести на 0,5 посади лікаря-хірурга Консультативно-діагностичної поліклініки з 13.03.2017 терміном до 31.12.2017 згідно п.1 ст.147 КЗпП України»(а.с.7).

Згідно посвідчення серії-А № 031837 від 02.09.1994 ОСОБА_1 є потерпілим внаслідок аварії на ЧАЕС(а.с.8).

Відповідно до довідки МСЕ № 062846 від 30.09.1993 ОСОБА_1 є інвалідом II-групи, причина захворювання:загальне захворювання(а.с.9,10).

Статтею 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення.

Відповідно до ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» передбачено, що при розгляді таких спорів судам необхідно зясувати, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені ст.ст.147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Трудовим законодавством передбачено додержання працівниками норм, закріплених КЗпП України, правил внутрішнього трудового розпорядку, посадових інструкцій, за порушення якої до працівника можливо застосування положень ст. 147 КЗпП України.

Таким чином, суд приходить до висновку, що наказ про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності у вигляді переведення порушника трудової дисципліни на 0,5 посади не відповідає вимогам трудового законодавства, а саме п.1 статті 147 КЗпП України, тому підлягає скасуванню.

Суд вважає за можливе скасувати п.3 наказу №22-ко від 09.03.2017 року, як такий, що не відповідає вимогам трудового законодавства

Скасуванню підлягає і п.8 наказу 23-ко від 13.03.2017 року, який фактично дублює зміст п.3 попереднього наказу і є таким, що суперечить ст.147 КЗпП України.

Суд відхиляє доводи позивача про те, що наказ від 09.03.2017 № 22-ко підписаний неповноважною особою, оскільки відповідно до Статуту лікарні лише головний лікар має право видавати накази та розпорядження. Вказані доводи спростовуються витягом з наказу № 11-ко від 08.02.2017 року згідно з яким у зв»язку з відрядженням головного лікаря на період з 09.02.2017 по 10.03.2017 року його обов»язки були покладені на заступника ОСОБА_2

Підлягають задоволенню і вимоги позивача про стягнення з відповідача частини заробітної плати, якої він був позбавлений на підставі незаконних наказів.

Виходячи з посадового окладу ОСОБА_1 4097 грн. та проведених розрахунків за період з 13.03.2017 року по 29.07. 2017 року до стягнення підлягає 9493 грн. 54 коп.

Що стосується вимоги про відшкодування моральної шкоди в розмірі 3200,00 грн., то слід зазначити наступне.

Статтею 247-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до морпльних мтраждань, втрати нормальних життєвих зв»язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Пленум Верховного Суду України у постанові № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз»яснив, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини душевних страждань, ступеня вини відповідача, який завдав моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Як встановлено в судовому засіданні, в результаті порушення трудових прав позивачу було заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тривалих моральних стражданнях через позбавлення можливості отримувати гарантований заробіток для забезпечення себе- інваліда 2 групи ліками, продуктами харчування та через позбавлення інших матеріальних потреб. Позивач був змушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя.

При цьому, виходячи з обставин справи, суд вважає, що розмір моральної шкоди, завданої позивачу в сумі 3200,00 грн. значно завищений і з відповідача на користь позивача підлягає стягненню моральна шкода в сумі 500,00 грн.

При таких обставинах позов підлягає задоволенню частково.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Оскільки спір, який розглядається судом є трудовим і ОСОБА_1 згідно п. 1 ч. 1 ст. 5 ЗУ "Про судовий збір" звільнений від сплати судового збору, тому в силу ч. 3 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає до стягнення судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що складає 1280 грн.00 коп.

Керуючись ст.ст. 40, 147-1, 148, 149, 184, 233, 235, 237-1 КЗпП України, постановою Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 р. №9 Про практику розгляду судами трудових спорів, статтями 209, 212- 215, 218, 367 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до комунального закладу Остерської міської ради Остерська міська лікарня, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про скасування пунктів 2,3 наказу № 22-ко від 09.03.2017 «Дисциплінарне стягнення» та пункту 8 наказу № 23-ко від 13.03.2017 «Про викладення пункту 2 наказу № 22-ко від 09.03.2017 в новій редакції», поновлення умов та оплати праці, відшкодування втраченого заробітку із 13.03.2017 по день фактичного поновлення умов та оплати праці, стягнення завданої моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати незаконними пункт 3 наказу № 22-ко від 09.03.2017 «Дисциплінарне стягнення» Остерської районної лікарні, пункт 2 наказу № 22-ко від 09.03.2017 «Дисциплінарне стягнення» Остерської районної лікарні (в редакції пункту 8 наказу № 23-ко від 13.03.2017 «Дисциплінарне стягнення Остерської районної лікарні), пункт 8 наказу № 23-ко від 13.03.2017 «Дициплінарне стягнення» Остерської районної лікарні.

Стягнути з комунального закладу Остерської міської ради Остерська міська лікарня на користь ОСОБА_1 різницю в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи за період із 13 березня 2017 року по час фактичного поновлення в займаній посаді з повним робочим днем 29 липня 2017 року в сумі 9493 (девять тисяч чотириста девяносто три) гривні 54 коп.

Стягнути з комунального закладу Остерської міської ради Остерська міська лікарня на користь ОСОБА_1 500 (пятсот) гривень 00 коп. моральної шкоди.

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Стягнути з коммунального закладу Остерської міської ради Остерська міська лікарня на користь держави судовий збір в розмірі 1280 (одна тисяча двісті вісімдесят) гривень 00 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення через Козелецький районний суд до апеляційного суду Чернігівської області.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Козелецького районного суду

Чернігівської області ОСОБА_8