Справа №591/1562/17 Головуючий у суді у 1 інстанції - Бурда Б. В.
Номер провадження 22-ц/788/1244/17 Суддя-доповідач - Ткачук С. С.
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 серпня 2017 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Ткачук С. С.,

суддів - Хвостика С. Г. , Собини О. І.

за участю секретаря судового засідання - Новікової А.С.,

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Зарічного районного суду м.Суми від 26 червня 2017 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оброни України про стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и л а:

Звернувшись із позовом, ОСОБА_1 просив суд стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 240000 грн. на підставі статті 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та статті 1167 ЦК України.

Свої вимоги мотивує тим, що він був призваний на військову службу за часів існування СРСР з 20 квітня 1984 року по 11 листопада 1984 року, у складі збройних формувань вказаної держави проходив військову службу на території Демократичної Республіки Афганістан (ДРА).

Під час проходження служби отримав закриту черепно-мозкову травму, контузію головного мозку, травму правого плеча, що в подальшому призвело до розвитку ряду захворювань.

Через отриманні пошкодження здоров`я під час проходження військової служби у 1984р., після медичного огляду 02.12.2016р. в Обласній медико-соціальній експертній комісії №1 позивача вперше визнано інвалідом 3 групи.

У зв`язку з цим, як зазначає позивач, порушено його нормальний життєвий стан, він позбавлений можливості реалізувати свої нормальні звички та бажання, внаслідок чого змушений витрачати кошти на відновлення свого здоров`я.

Рішенням Зарічного районного суду м.Суми від 26 червня 2017 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 за необґрунтованістю вимог.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Доводи скарги мотивує тим, що судом не враховано обставини того, що в матеріалах справи наявні докази, які свідчать про заподіяння позивачу моральної шкоди. Для даних правовідносин (настання інвалідності у особи, яка проходила військову службу та інвалідність якої пов`язана з виконанням обов`язків військової служби) нормами законодавства передбачена можливість відшкодування моральної шкоди.

Сторони в судове засідання не з`явилися, але про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином завчасно. Від них та їх представників надішли листи про розгляд справи без їх участі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що статтею 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди провадиться у встановленому законом порядку. Цим законом визначені соціальні гарантії військовослужбовців у випадку встановлення інвалідності, яка пов`язана з виконанням обов`язків військової служби в Збройних Силах України. Такі гарантії реалізуються шляхом виплати грошової допомоги, спір щодо отримання якої між сторонами відсутній. Стаття 1167 ЦК України, на яку теж посилається позивач, регулює позадоговірні (деліктні) відносини, тому зазначена норма матеріального права не поширюється на правовідносини, з приводу яких виник спір.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Як вбачається із цивільної справи, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, є інвалідом 3 групи і має право на пільги встановлені законодавством України для ветеранів війни інвалідів війни до 01.02.2019р. Посвідчення про інвалідність видане 24.01.2017р. Департаментом соціального захисту населення Сумської міської ради.

Згідно довідки до акту огляду медико-соціальною експертизою від 02.12.2016р., виданою Обласною медико-соціальною експертною комісією №1, позивача вперше визнано інвалідом 3 групи, із зазначенням причини інвалідності травма з виконанням обов`язків в/с при перебуванні в країнах де велись бойові дії. Наступний термін огляду 02.12.2018р.

Представленими позивачем документами: витягом із протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв від 07.02.2013р.; архівної довідки Архіву військово-медичних документів від 16.11.2011р.; довідки ІНФОРМАЦІЯ_2 від 23.02.2017р. № 25/55; копії військового білету, доведено, що дійсно солдат запасу ОСОБА_1 , призваний Сумським ОМВК з 04.10.1982 р. по 11.11.1984 р. проходив службу в Збройних Силах України, в т.ч. у діючій армії у складі в/ч п.п 24742, приймав участь у бойових діях в республіці Афганістан у період з 20.04.1983 р. по 11.11.1984 р. і у період з 22.07.1984 р. по 06.08.1984 р. рядовий в/ч пп НОМЕР_1 ОСОБА_1 проходив лікування в ВПХ в/ч НОМЕР_2 (м. Кандаган, ДРА) з діагнозом «закрытая черепно-мозговая травма (сотрясение головного мозга средней тяжести), ушиб и гематома правого плеча» і після закінчення лікування вибув у свою частину. Причинний зв`язок: поранення отримане при виконанні обов`язків військової служби, а саме, 22.07.1984 в р-ні н.п. Лашкарган отримав мінно вибухову травму (поряд вибух міни). За медичними висновками лікувальних установ ЗЧМТ, контузія, травма правого плеча, захворювання, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби під час перебування в країнах, де велись бойові дії.

Згідно довідки ІНФОРМАЦІЯ_2 від 19.01.2017р. № 25/20 рядовий у відставці ОСОБА_1 проходив військову службу у складі діючої армії в період бойових дій (в тому числі під час виконання інтернаціонального обов`язку, перебування в партизанських загонах і з`єднаннях) 1 рік 6 місяців, 21 день.

На даний час ОСОБА_1 продовжує перебувати на обліку ІНФОРМАЦІЯ_2 з 14.07.1992р.

Отже, матеріалами справи доведено, що позивач будучи призваним на строкову військову службу Сумським ОМВК, т.т. місцевим державним органом Міністерства оборони Української РСР, яку проходив на території Демократичної республіки Афганістан, і під час виконання обов`язків військовослужбовця проходження строкової військової служби був травмований, травма пов`язана з виконанням обов`язків військової служби, внаслідок чого його 02.12.2016р. визнано інвалідом 3 групи, інвалідом війни.

Відповідно до Акту проголошення незалежності України від 24.08.1991р. Верховною Радою Української Радянської Соціалістичної Республіки урочисто було проголошено утворення на основі Української РСР самостійної української держави Україна, з визначенням, що на території України мають чинність виключно Конституція і закони України.

Постановою Верховної Ради Української РСР від 24.08.1991р. №1427 з цієї дати проголошено Україну незалежною демократичною державою.

Відповідно до постанови ВР України від 12.09.1991р. № 1545 «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР» у зв`язку з постановою Верховної Ради України від 24 серпня 1991 року «Про проголошення незалежності України» та прийняттям Акта проголошення незалежності України, було постановлено, що до прийняття відповідних актів законодавства України на території республіки застосовуються акти законодавства Союзу РСР з питань, які не врегульовані законодавством України, за умови, що вони не суперечать Конституції і законам України.

Відповідно норм статей 2,3.9 Закону України «Про правонаступництво України» від 12.09.1991р. № 1543 до ухвалення нової Конституції України на території держави діяла Конституція Української РСР. Закони Української РСР та інші акти ухвалені Верховною радою УРСР, діють на території України, оскільки вони не суперечать законам України, ухваленим після проголошення незалежності України. Всі громадяни Союзу РСР, які на момент проголошення незалежності України постійно проживали на території України, є громадянами України. Україна гарантує забезпечення прав людини кожному громадянину України незалежно від національної належності та інших ознак відповідно до міжнародно-правових актів про права людини.

Постановою Верховної Ради України «Про військові формування в Україні» від 04.08.1991р. №1431 були підпорядковані всі військові формування, дислоковані на території республіки, Верховній Раді України, утворено Міністерство оборони України. Запропоновано Урядові України приступити до створення Збройних Сил України, республіканської гвардії та підрозділу охорони Верховної Ради, Кабінету Міністрів і Національного банку України.

Відповідно до Закону України «Про Збройні Сили України» від 06 грудня 1991 року N 1934, який набрав чинності з 20.12.1991р., визначено, що Збройні Сили України - це військове формування, на яке відповідно до Конституції України покладаються оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності. Збройні Сили України забезпечують стримування збройної агресії проти України та відсіч їй, охорону повітряного простору держави та підводного простору у межах територіального моря України у випадках, визначених законом, беруть участь у заходах, спрямованих на боротьбу з тероризмом. Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління.

Частиною 2 ст. 65 Конституції України, яка набрала чинності з 28 червня 1996р., визначено, що громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Таким чином, формування Збройних Сил України відбувалось на основі військових формувань, які дислоковані на території республіки і в цей період позивач перебував на військовому обліку в Сумського ОМВК, як рядовий у відставці, і продовжує до цього часу перебувати на цьому обліку.

За наведених обставин висновки суду першої інстанції про не поширення правовідносин щодо відшкодування відповідачу моральної шкоди на підставі прийнятого державною Україна законодавства яким врегульовані питання соціального та правового захисту військовослужбовців через не проходження позивачем служби в рядах Збройних Сил України не відповідає матеріалам справи та вище викладеним правовим нормам матеріального права.

Постановою Верховної Ради України від 20 грудня 1991 року N 2012-XII «Про порядок введення в дію Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», якою передбачався порядок введення в дію Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011 ( далі Закон 2011) було визначено, що з моменту його опублікування в газеті «Голос України», а статті, в яких відповідні пільги та компенсації визначатимуться в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, - після прийняття Урядом України рішень з цих питань.

Правила, передбачені пунктами 4, 6, 7 і 9 статті 12, пунктами 2 і 3 статті 14, частиною четвертою статті 15, пунктами 5 і 6 статті 18 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", не застосовуються до сімей військовослужбовців, які загинули чи померли під час проходження служби внаслідок вчинення ними злочину. Дія цього Закону поширюється на військовослужбовців внутрішніх військ, дислокованих на території України, до завершення формування на основі цих військ Національної гвардії України. Стаття 17 цього Закону, якою визначено право на відшкодування моральної шкоди, набрала чинності разом з введенням в дію самого закону з 10.01.1992р.

Виплата одноразової компенсації, передбаченої частиною четвертою статті 15, провадиться батькам і неповнолітнім дітям тих військовослужбовців, які загинули чи померли або пропали безвісти під час проходження служби, починаючи з 1945 року, за винятком учасників Великої Вітчизняної війни.

Цією постановою дано доручення Кабінету Міністрів України у тримісячний строк: подати до Верховної Ради України пропозиції про внесення до законодавчих актів України змін і доповнень, що випливають з цього Закону; прийняти необхідні рішення щодо виконання положень Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей"; привести рішення Уряду України, що стосуються соціального і правового захисту громадян, у відповідність з цим Законом. До приведення законодавства України у відповідність із Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" застосовуються акти законодавства України і Союзу РСР, якщо вони не суперечать цьому Закону.

Статей 1,3 цього Закону №2011 визначено поняття соціального захист військовослужбовців, а саме, це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Сфера дії цього Закону поширюється на:1) військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення (далі - правоохоронних органів), Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів - громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України, та членів їх сімей; 2) військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти; 3) військовозобов`язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і членів їх сімей.

Дія цього Закону не поширюється на членів сімей військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які загинули чи померли під час проходження військової служби (зборів), проходження служби у резерві внаслідок вчинення ними злочину чи адміністративного правопорушення, або якщо загибель (смерть) військовослужбовця, військовозобов`язаного чи резервіста сталася внаслідок вчинення ними дій у стані алкогольного, наркотичного або токсичного сп`яніння, чи є наслідком навмисного заподіяння собі військовослужбовцем, військовозобов`язаним чи резервістом тілесного ушкодження.

А також дія цього Закону не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які проходять військову службу у Збройних Силах України.

Цим Законом врегульовані питання прав військовослужбовців, які проходять службу на території України та за її межами, а також їх соціального та правого захисту, а і питання пенсійного забезпечення, допомоги у разі завершення служби, а також уразі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності.

Крім того, за статтею 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди проводиться у встановленому законодавством порядку.

На виконання цього Закону Кабінетом Міністрів України 19.08.1992р. прийнята постанова №488, якою затверджені Умови державного обов`язкового особистого страхування військовослужбовців і військовозобов`язаних, призваних на збори, і порядок виплат їм членам сімей страхових сум, яка діяла до прийняття постанови КМУ від 25.12.2013р. №975.

На виконання ст.16 цього Закону постановою КМУ від 28.05.2008р. № 499 затверджено Порядок та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб.

Постанова КМУ від 25.12.2013р. №975, якою затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, визначено механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності, прийнята на викання п.2 ст. 16-2 та п.9 ст.16-3 вказаного Закону.

Отже, на час проголошення незалежності України, як самостійної демократичної держави, діяли норми Закону СРСР від 12.10.1967р. №1950 «Про загальнообов`язкове військове зобов`язання», за яким позивача 04.10.1982р. було призвано на війську службу Сумським ОМВК, і яку він проходив у діючій армії у складі в/ч п.п 24742 в країні де велись бойові дії, в Демократичній Республіці Афганістан, приймав участь у бойових діях, під час яких його було поранено, а саме, 22.07.1984 в р-ні н.п. Лашкарган отримав мінно вибухову травму (поруч вибух міни).

Саме внаслідок такої травми, отриманої 22.07.1984р., ОСОБА_1 за висновком МСЕК від 02.12.2016р. було визнано інвалідом 3 групи через стійке ушкодження здоров`я та втрату працездатності.

Постановою КМУ від 08.02.1994р. №63 «Про організаційні заходи щодо застосування Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" було дозволено саме Міністерству оборони визначати осіб, які можуть вважатися учасниками бойових дій, тимчасово застосовувати затверджені Генеральним штабом Збройних Сил колишнього Союзу РСР переліки підрозділів, частин, з`єднань, об`єднань та органів управління, що входили до складу діючої армії у роки Великої Вітчизняної війни 1941-1945 років.

Також цією постановою був затверджений перелік держав, яким надавалася допомога за участю військовослужбовців Радянської Армії, Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки та осіб рядового, начальницького складу і військовослужбовців Міністерства внутрішніх справ, військовослужбовців Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, інших військових формувань, осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ колишнього Союзу РСР, і періодів бойових дій на їх території.

В даний перелік держав включено країну і території та періоди бойових дій в Афганістані з квітня 1978 р. - грудень 1989 р.

Колегія суддів визнає, що на характер спірних відносин розповсюджується дія Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», яким передбачено відшкодування заподіяної моральної шкоди.

Але питання відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної шкоди, яка визначено статтею 17 цього Закону, переліченими постановами КМУ не врегульовані.

Проте, за приписами ст.63 Конституції України права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків передбачених Конституцією України.

Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться в пп. 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями), що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

У пунктах 5 та 15 цієї постанови Пленуму Верховного суду України дано роз`яснено, що оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

Судам слід мати на увазі, що на правовідносини, які виникли до набрання чинності відповідним законодавчим актом про відшкодування моральної шкоди, обов`язок по її відшкодуванню не поширюється, в тому числі й на ті випадки, коли позивач після набрання чинності цим актом ще зазнає моральних чи фізичних страждань від раніше вчинених неправомірних дій. Однак моральна шкода підлягає відшкодуванню, якщо неправомірні дії (бездіяльність) відповідача, що завдають позивачеві моральних або фізичних страждань, почалися до набрання законної сили актом законодавства, яким встановлена відповідальність за заподіяння такої шкоди, і продовжуються після набрання цим актом чинності.

Як визначено в п. 3 ч. 2 ст.1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала в інших випадках встановлених законом.

Аналіз викладених норм матеріального права, дає підстави для висновку, що незважаючи на відсутність порядку визначеному постановою КМУ щодо відшкодування моральної шкоди через неприйняття урядовим органом державної влади відповідно до 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», законодавством порядку та приписів постанови Верховної Ради України від 20 грудня 1991 року N 2012 «Про порядок введення в дію Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", виходячи з принципу верховенства права, норм ст.ст. 23,1167 ЦК України, колегія суддів приходить до висновку, що позивачу через стійке ушкодження здоров`я і втрату працездатності внаслідок отриманого поранення у зв`язку з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, завдано моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях і тому підлягає відшкодуванню у розмірі з урахуванням розумності, справедливості та виваженості.

Отже, враховуючи конкретні обставини справи, тривалість, характер та глибину фізичних і душевних страждань позивача, ступінь вини відповідача, розмір втрати позивачем працездатності внаслідок отриманої травми, що пов`язана з проходження військової служби, а також з урахуванням принципів розумності та справедливості, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в сумі 20000,00 грн., через визначення позивачем завеликої суми 240000,00 грн.

Висновок суду першої інстанції щодо непоширення на спірні правовідносини дії ст. 1167 ЦК України є помилковим, оскільки заявлено спір виник з деліктних правовідносин, який позивач просив вирішити на підставі Закону №2011 та ст. 1167 ЦК України.

Відшкодування моральної шкоди слід покласти на Міністерство оборони України, яке по справі виступає належним відповідачем і доводи наведені цим органом як у запереченнях на позов, так і в запереченням на апеляційну скаргу, цих висновків не спростовують. Відсутність вини з боку держави не звільняє від відповідальності, яка відповідно до ст.ст. 170,173 ЦК України здійснює цивільні права та обов`язки через створені органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановлених законом.

Саме, Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади, на який Законом України «Про Збройні Сили України» покладені обов`язки військового управління військовими формування Збройних Сил України, де проходять призвані на військову службу військовослужбовці та військовозобов`язані.

Отже, обов`язок держави відшкодувати позивачу завдану моральну шкоду покладається на Міністерство оборони України, як на уповноважений орган державного управління.

Також, ч. 4 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Таким чином, особа, якій завдано моральної шкоди, має право на її відшкодування незалежно від інших виплат, які вона отримала, чи могла б отримати.

Висновки місцевого суду про відсутність підстав для задоволення позову через недоведеність позивачем вини з боку Міністерства оборони є помилковим і суперечить викладеним вище нормам матеріального права, бо в даному випадку держава через Міністерство оборони України несе відповідальність за завдану моральну шкоду військовозобов`язаному внаслідок настання каліцтва від отриманої травми під час участі в бойових діях, куди останній був направлений для проходження строкової військової служби, як на уповноважений орган державного управління, без наявності винних дій цього центрального органу управління Збройними Силами України.

Витрати на відшкодування моральної шкоди здійснюються за рахунок державних коштів.

Питання правого статусу ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяння формування в суспільстві шанобливого ставлення до них, а також визначення правового порядку соціального забезпечення інвалідів війни врегульовано Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» із змінами від 22.10.1993р. №3551, який введено в дію 01.01.1994р. і цим Законом питання відшкодування моральної шкоди не передбачено.

Проте позивачем обрано спосіб захисту відповідно до ст. 16 ЦК України у спосіб визначений ст. 17 Закону №2011, а саме відшкодування йому завданої моральної шкоди через поранення під час проходження військової служби у діючій армії і прийняття участі у бойових діях. Ці обставини відповідно до ст.ст. 10,57,60 ЦПК України доведені належними та допустимими доказами.

Відповідно листа Генерального штабу Збройних Сил України Головного управління оборонного та мобілізаційного планування Міністерства оборони України від 21.08.2014 № 322/2/7142 документом, який підтверджує призов та проходження військової служби військовослужбовцем є військовий квиток, в якому в відповідних розділах здійснюються службові відмітки.

З копії військового квитка позивача, який міститься в матеріалах справи (а.с. 17-20) вбачається, що він з 04.10.1982р. по 11.11.1984р. проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . Позивач не може надати суду документ, що він проходив військову службу у Збройних Силах України або був військовослужбовцем іншого утворення відповідно до законів України військового формування та правоохоронного органу спеціального призначення, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, оскільки проходив військову службу у період коли Збройні Сили України та інші військові формування створені ще не були, і останній проходив строкову військову службу у Збройних Силах колишнього Союзу РСР.

Що стосується заперечень представника відповідача стосовно того, що позивачем не надано доказів причинно-наслідкового зв`язку завдання йому моральної шкоди, то суд не приймає їх до уваги, оскільки в судовому засіданні достовірно встановлено на підставі медичних документів завдання моральної шкоди позивачу та причинно-наслідковий зв`язок ушкодження здоров`я внаслідок поранення отриманого в період проходження строкової військової служби в країні де велись бойові дії, куди останній був направлений державою, на основі якої було утворена держава Україна.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги частково дають підстави для висновку про порушення судом норм матеріального та процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи по суті через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, тому колегія суддів оскаржене рішення на підставі ст. 309 ЦПК України скасовує і ухвалює нове про часткове задоволення позову та стягує відповідно до ст. 1168 ЦК України одноразово з Міністерства оборони України на користь позивача у відшкодування завданої моральної шкоди 20000,00 грн. за рахунок коштів бюджетних асигнувань цього державного органу.

Враховуючи межі задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , відповідно до ст. 88 ЦПК України та п.п 2.п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», з відповідача підлягає стягненню, незалежно від грошового розміру моральної шкоди, присудженої на користь позивача, на користь держави судовий збір в сумі 1344 грн. за розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанціях.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 316, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Зарічного районного суду м.Суми від 26 червня 2017 року скасувати.

Позов задовольнити частково.

У відшкодування завданої моральної шкоди стягнути з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 20000,00 (двадцять тисяч) гривень за рахунок коштів бюджетних асигнувань.

Стягнути з Міністерства оборони України на користь держави 1344 гривень у відшкодування судового збору за розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанціях.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді: