ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
____________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2017 року Фастівський міськрайонний суд Київської області у складі: головуючого судді Чернишової Є.Ю., за участі секретаря Соловей Ж.В., представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2, розглянувши позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, Приватний нотаріус Фастівського районного нотаріального округу Перепилиця Жанна Пилипівна про визнання заповіту недійсним та зустрічний позов ОСОБА_5, ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_6, третя особа: Приватний нотаріус Фастівського районного нотаріального округу Перепилиця Жанна Пилипівна про усунення від права спадкування,

ВСТАНОВИВ:

28.10.2015 року позивач за первісним позовом звернулась до Фастівського міськрайонного суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, Приватний нотаріус Фастівського районного нотаріального округу Перепилиця Жанна Пилипівна про визнання заповіту недійсним, мотивуючи свої вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року у віці 79 років помер її рідний батько ОСОБА_8, який все життя страждав на тяжкі психоневрологічні роздали здоров'я. Після смерті батька відкрилася спадщина на житловий будинок АДРЕСА_1, земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок, транспортний засіб - легковий автомобіль DAEWOO LANOS D4MM550, 2003 року випуску, причіп марки ПФ 01ФЕРМЕР, 1986 року випуску. ОСОБА_3 та її сестра ОСОБА_6 є єдиними спадкоємцями першої черги, інших спадкоємців немає. Також позивач за первісним позовом вказує, що вона є інвалідом другої групи, тому має право на обов'язкову частку у спадщині. Так, ОСОБА_3 разом із сестрою ОСОБА_6 звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та їм було повідомлено, що спадкова справа вже була відкрита приватним нотаріусом ОСОБА_9. Приватний нотаріус повідомила, що ОСОБА_8 склав заповіт від 16.11.2012 року на користь невідомих заявникам осіб: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ОСОБА_3 вказує, що батько страждав на тяжкі психоневрологічні розлади здоров'я та на момент складання заповіту не усвідомлював значення своїх дій та не міг керуватися ними, батько страждав на втрату пам'яті, став плутав людей, не пам'ятав своє прізвище, імена своїх родичів, не впізнавав дітей, онуків, не пам'ятав події свого життя, зовсім не орієнтувався у часі та просторі та згодом за станом свого психоневрологічного стану не міг проживати у великому місті, тому наприкінці 2003 року переїхав з міста Києва до села Томашівка. 08 серпня 2012 року ОСОБА_10 було встановлено діагноз: органічний розлад комбінованого ґенезу з різко вираженим психоорганічним синдромом з перевагою інтелектуального зниження. Виходячи з викладеного просить визнати недійсним заповіт ОСОБА_8, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_5

ОСОБА_5 та ОСОБА_4 звернулися до Фастівського міськрайонного суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_3, ОСОБА_6, третя особа: Приватний нотаріус Фастівського районного нотаріального округу Перепилиця Жанна Пилипівна про усунення від права спадкування. Позивачі за зустрічним позовом вказали, що ОСОБА_8 з 2004 року проживав однією сімєю як чоловік і жінка та мав спільне господарство з їх матір'ю - ОСОБА_11. Відповідачі за зустрічним позовом єдиний раз, за всі роки сумісного проживання з ОСОБА_11, приїжджали до померлого, при цьому взагалі не телефонували та не допомагали йому. Також зазначили, що ОСОБА_8 був офіційно розлученим з матір'ю ОСОБА_12 та ОСОБА_6 з 22.07.1980 року, тому з того часу відносини між померлим та дочками майже не було. Останні роки життя спадкодавець дуже хворів, постійно виникали ускладнення від захворювань, що змушувало по декілька разів на рік перебувати в лікарні на стаціонарному лікуванні. Поховальна церемонія повністю була проведена за кошти ОСОБА_13, сімей ОСОБА_14 та ОСОБА_15 Позивачі та зустрічним позовом вважають, що померлий призначив їх своїми спадкоємцями, враховуючи тривалі родинні та сімейні взаємовідносини, за роки яких вони стали рідними та близькими. ОСОБА_3, ОСОБА_6, будучи повнолітніми, працездатними, матеріально забезпеченими людьми, свідомо та тривалий час зневажливо ставилися до особистого життя заповідача, не цікавилися станом його здоров'я, не поважали його як батька, не піклувались про нього, не надавали ні матеріальної допомоги, ні моральної підтримки, тому позивачі за зустрічним позовом просять усунути ОСОБА_3, ОСОБА_6, від права на спадкування за законом спадщини, відкритої внаслідок смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_8.

В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом надала пояснення, аналогічні викладеним, просила первісний позов задовольнити та заперечувала проти задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 та ОСОБА_4.

Представник позивача за зустрічним позовом ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову ОСОБА_3, вимоги зустрічного позову підтримала повному обсязі та просила їх задовольнити.

Третя особа приватний нотаріус ОСОБА_9 в ході розгляду справи категорично заперечувала проти позовних вимог ОСОБА_3, пояснивши, що підстави для визнання заповіту недійсним відсутні. Вирішення вимог зустрічного позову віднесла на розсуд суду.

Заслухавши пояснення учасників процесу та покази свідків, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_8, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1, що видане виконавчим комітетом Томашівської сільської ради Фастівського району Київської області (а.с. 5).

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 ОСОБА_3 є дочкою ОСОБА_8 (а.с. 9). Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_3, ОСОБА_6 є дочкою ОСОБА_8 (а.с. 12,13).

За життя ОСОБА_8 складений заповіт, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_9 16.11.2012 року, яким він заповідав ОСОБА_4 житловий будинок № АДРЕСА_1 та земельну ділянку на якій цей будинок розміщений та ОСОБА_5 автомобіль DAEWOO LANOS D4MM550, 2003 року випуску, причіп марки ПФ 01ФЕРМЕР, 1986 року випуску (а.с. 4).

Як встановлено в ході розгляду справи з пояснень сторін, своє майно померлий ОСОБА_8 заповів ОСОБА_5 та ОСОБА_4, які є доньками ОСОБА_11, з якою він проживав та вів спільний побут.

Відповідно до положень ст.ст. 1216, 1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), яке здійснюється за заповітом або за законом. Загальні вимоги до форми заповіту та його посвідчення обумовлені главою 85 Цивільного Кодексу України.

Згідно із ст.1257 ЦК України, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених ч.ч.1-3,5,6 ст.203 даного Кодексу. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю (частина 1 ст.216 ЦК України). Згідно із ст.203 ЦК України загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, є зміст правочину, який не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За змістом ч.1 ст.225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Оскільки заповіт як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів, то за позовом заінтересованої особи, заповіт може бути визнаний судом недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (ч. 2 ст. 1257 ЦК України).

Отже, вирішуючи даний спір суд повинен встановити психічний стан заповідача в момент вчинення заповіту, тобто чи розумів останній значення своїх дій та чи міг керувати ними в цей момент.

Так, свідок ОСОБА_11 показала, що вона з ОСОБА_8 познайомилися 2003 році та згодом почали проживати як чоловік та жінка. Останній час він дуже сильно хворів, однак ОСОБА_8 був психологічно здоровий, сам їздив на великі відстані, постійно сам керував авто.

Свідок ОСОБА_17 суду показала, що померлого знає дуже з 1988 року, ніяких психологічних відхилень у ОСОБА_8 не помічала, він постійно керував автомобілем, працював на високій посаді.

Свідок ОСОБА_18 суду пояснив, що покійний був дуже розумною людиною, у віці 75 років він користувався комп'ютером, знав як працювати з програмами ворд та ікс ель, спілкувався по скапу з знайомими, друзями, тримав пасіку. Часто самостійно літав на літаку, самостійно водив машину, їздив на батьківщину у Кіровоград.

Надані цими свідками покази суд вважає достовірними, так як вони узгоджуються з матеріалами справи.

Пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснено, правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до п.6 ОСОБА_19 спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року, системний аналіз норм ЦК свідчить, що відповідно до ч.2 ст. 1257 ЦК України виключно підстави недійсності правочину, визначені у ст. 225 ЦК України, ст.231 ЦК України, зумовлюють те, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підстави припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу. Суд не має права давати оцінку медичним документам, які потребують спеціальних знань.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою суду по справі була призначена посмертна судово-психіатрична експерта, виконання якої покладено на Київський міський центру судово-психіатричної експертизи.

Так, із висновку судово-психіатричної експертизи № 215 вбачається, що ОСОБА_8 на момент складання заповіту від 16.11.2012 р., за своїм психічним станом усвідомлював значення своїх тій та міг керувати ними.

Даний висновок складено з урахуванням пояснень свідків та наданої медичної документації, де чітко і конкретно зазначено, що ОСОБА_8 на момент складання заповіту за своїм психічним станом усвідомлював значення своїх тій та міг керувати ними.

Судово-психіатричний експерт Київського міського центру судово-психіатричної експертизи ОСОБА_20 (лікар вищої кваліфікаційної категорії (від 19.06.2014 року №36530) та вищого кваліфікаційного класу (ЕКК МОЗ України від 02.07.2010 року №128-о) зі стажем роботи по спеціальності - 24 роки), який був допитаний для перевірки доводів позивачів за первісним позовом щодо невідповідності висновку медичній документації, підтримав висновок судово-психіатричної експертизи № 215.

Суд критично ставиться до довідки, яка надана 09.02.2016 року головним лікарем Клініки сімейної медицини «Ісаєви плюс» про те, що ОСОБА_8 мав діагноз ЗЧМТ. ОСОБА_21 ДЕП ІІ ст. Органічний розлад комбінованого ґенезу (радіоактивний, судинний, травматичний) з різко вираженим психоорганічним синдромом з перевагою інтелектуального зниження, оскільки з довідки не вбачається профіль лікаря, який ставив діагноз.

Інших будь-яких доказів на підтвердження наявності сумнівів у психічному здоров'ї спадкодавця суду, в тому числі перебування його на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра надано не було.

Так, принцип презумпції психічного здоров'я означає, що особа вважається психічно здоровою і здатною усвідомлювати свої дії та керувати ними доки зворотне не буде доведено. Згідно з цим визначенням, кожна особа, яка досягла встановленого законом віку, апріорі вважається психічно здоровою і здатною до свідомих дій, тобто, у визначенні чинного законодавства, дієздатною.

Таким чином, початково психічне здоров'я особи не підлягає доведенню. Доводити необхідно наявність хворобливого психічного розладу і певний стан здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними.

Під час судового розгляду не було встановлено належних та достатніх доказів, які б безперечно доводили ту обставину, що на момент укладення заповіту померлий не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Отже співставляючи викладені у висновку обставини та досліджені під час судового розгляду докази, суд зазначає про відсутність підстав вважати, що ОСОБА_8 не міг усвідомлювати значення своїх дій та не міг керувати ними.

Так, у постанові від 29 лютого 2012 року Верховний Суд України зазначав: «Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.», а також те, що «Підставою для визнання правочину недійсним по ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.»

Отже в цьому випадку суд враховує, що на момент укладення заповіту померлий ОСОБА_8 не був обмежений у здійсненні особистого розпорядження, його волевиявлення було вільним та відповідало його волі, оскільки доказів зворотного надано не було.

Відповідно до ч. 2 ст. 1247 ЦК України, - заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Згідно ст. 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів.

З огляду на встановлені в ході розгляду обставини відомо, що спірний заповіт складено у відповідності до вимог діючого законодавства.

Отже, дослідженими по справі доказами в їх сукупності спростовується той факт, що в момент складання ОСОБА_8 оспорюваного заповіту його волевиявлення не було вільним і не відповідало його внутрішній волі.

За змістом ст.ст. 10, 59, 60 ЦПК України, правосуддя у цивільних справах здійснюється на засадах змагальності сторін, тому кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Наполягаючи на задоволенні позову позивачем за первісним позовом та її представником не надано суду жодного доказу та підтвердження наявності підстав, з якими Закон пов'язує визнання правочинів недійсними. Всі їх доводи, в тому числі, що померлий страждав на поведінкові та психічні розлади здоров'я, не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними не підтверджено жодними належними та допустимими доказами.

Згідно зі змістом частини третьої статті 213 ЦПК України ухвалене судом рішення обґрунтовується на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в справі, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

З огляду на наведене, відсутні підстави для визнання заповіту недійсним, що обумовлює безпідставність заявлених вимог.

Вирішуючи вимоги зустрічного позову щодо усунення ОСОБА_3 та ОСОБА_6 від спадкування суд виходить з наступного.

Правовою підставою звернення до суду з такими вимогами позивачами за зустрічним позовом визначені положення ч. 5 ст. 1224 ЦК, відповідно до якої особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо судом буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Наявність у померлого тяжкої хвороби позивачі за зустрічним позовом підтверджують консультативним заключенням хірурга-проктолога ПМУ ім. Богомольця, з якого вбачається, що ОСОБА_8 мав діагноз хронічний геморой ІІІ ст. Аденома передміхурової залози, остеохондроз крижово-куприкового відділу хребта (а.с. 39) та витягом з медичної карти стаціонарного хворого № 2562/13 Київської міської клінічної лікарні «Київській міський центр серця», відповідно до якого ОСОБА_8 мав діагноз: ІХС: атеросклеротичний кардіосклероз. Стан після імплантації ЕКС. Дисфункція ЕКС: виснаження елемента живлення. Фібриляція передсердь, постійна форма. Гіпертонічна хвороба І ст., 1 ст. ризик 2. СН ІІ А зі зниженою систолічною функцією лівого шлуночку (а.с. 41).

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги ОСОБА_5 та ОСОБА_4 посилалась на те, що у зв'язку із станом здоров'я (перенесення операції на серці) та похилим віком спадкодавець ОСОБА_8 потребував стороннього догляду, оскільки перебував у безпорадному стані, однак відповідачі свідомо ухилялись від своїх обов'язків щодо догляду за батьками.

Виходячи зі змісту зазначеної норми закону та вимог позивачів суд відповідно до вимог ст. 214 ЦПК повинен установити і факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та його потребу в допомозі цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування. Наявність (відсутність) зазначених обставин суд повинен встановити за допомогою належних доказів. При цьому суд повинен оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування" поняття "безпорадний стан" тлумачиться як безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично чи матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв'язку з чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Отже, ухилення характеризується умисною формою вини.

З пояснень свідка ОСОБА_18 вбачається, що за 4-5 дні до смерті ОСОБА_10 прийшов до нього додому сам, без сторонньої допомоги. Також свідок зазначив, що померлий мав штучний стимулятор серця та скаржився на здоров'я, однак йому не відомі факти, щоб ОСОБА_8 був у безпорадному стані.

Аналогічні покази щодо стану здоров'я ОСОБА_8 надані свідками ОСОБА_11 та ОСОБА_17, які суду показали, що померлий мав ряд захворювань, однак у безпорадному стані не перебував.

Докази про те, що перенесена операція по встановленню штучного стимулятора серця або інші проблеми зі здоров'ям призвели до безпорадного стану ОСОБА_8, також не надані.

Що ж стосується другої необхідної умови для усунення особи від права на спадкування - ухилення від надання допомоги особі, яка перебуває у безпорадному стані, ця складова у даному випадку також відсутня. У матеріалах справи немає доказів, які б свідчили, що відповідачі, маючи реальну можливість допомогти батькові, умисно ухилялись від виконання цього обов'язку.

Обставин, які б свідчили про безпорадний стан ОСОБА_8, та потреба у допомозі саме відповідачів, так і умисне ухилення останніх у наданні спадкодавцеві допомоги, свідки не наводили.

Також не встановлено доказів того, що ОСОБА_8 у зв'язку з віком та хворобою висловлював прохання про надання допомоги, а ОСОБА_3 та ОСОБА_6 свідомо від її надання ухилялись.

Як на доказ ухилення відповідачів від надання допомоги спадкодавцю позивачі за зустрічним позовом посилались на факт тривалого невідвідування ними хворого батька. Проте, як вбачається з листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» та обставина, що сторони не спілкувалися протягом тривалого часу, не свідчить про факт умисного ухилення від надання допомоги.

Тобто, факту навмисного ухилення спадкоємців від надання допомоги безпорадному спадкодавцю з боку позивачів не доведено.

Враховуючи вищезазначені обставини справи, зокрема, той факт, що в судовому засіданні не доведений факт знаходження спадкодавця у безпорадному стані, у зв'язку з чим потребував допомоги відповідачів, а останні мали можливість її надавати, але умисно допускали дії чи бездіяльність, спрямованих на уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу батькові, суд приходить до висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог.

Керуючись ст. 215-216, 225, 1224, 1257 ЦК України, ст. 2, 6, 8, 10, 11, 58, 59, 60, 88, 159, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_5, ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Повний текст рішення виготовлений 01 вересня 2017 року.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Київської області через Фастівський міськрайонний суд Київської області, протягом десяти днів з дня його проголошення, а для осіб, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час його проголошення, протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Є.Ю.Чернишова