Справа №: 343/1072/17
Провадження №: 2/0343/511/17
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
I М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
31 липня 2017 року м. Долина
Долинський районний суд Iвано-Франкiвської областi в складi:
головуючого судді Андрусіва І. М.,
за участю: секретаря судових засідань- Височанської О.З.,
представника позивача- Кобилинець Т. В.
розглянувши у вiдкритому судовому засiданнi в залі Долинського районного суду Івано-Франківської області справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Мізунь" про стягнення заборгованості по заробітній платі, стягнення компенсації за затримку заробітної плати і відшкодування моральної шкоди,- ВСТАНОВИВ:
В судовому засіданні позивач та його представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити з підстав, зазначиних у позові.
Представник відповідача в судове засідання на повторний виклик не з"явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгдялу справи був повідомлений у встановленому законом порядку, про що свідчать наявні у матеріалах справи рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення
Суд, заслухавши думку позивача та його представника, всебічно з»ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об"єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.
Згідно запису з копії трудової книжки, ОСОБА_1 з 02 вересня 2013 року перебував у трудових відносинах з відповідачем (а.с.7).
У відповідності до копії наказу за №75-к від 02 вересня 2013 року ОСОБА_1 був прийнятий на роботу водієм автотранспортних засобів (а.с.10).
Наказом ТзОВ «Мізунь» №82-к від 09 листопада 2016 року (а.с.11), ОСОБА_1. звільнено 09 листопада 2016 року за згодою сторін, згідно п.1 ст. 36 КзпП.
З копії відповіді Управління державної праці в Івано-Франківській області на запит ОСОБА_1 з приводу невиплати йому розрахункових коштів при звільненні за №16-07/15-10/3390 від 13.05.2017 року вбачається, що за результатами перевірки директору ТзОВ «Мізунь» винесено припис з вимогою дотримуватись норм законодавства про працю та повідомлено про те, що матеріали перевірки щодо невиплати заробітної плати працівникам товариства будуть направлені в правоохоронні органи для вжиття відповідних заходів (а.с.12).
Стаття 129 Конституції України передбачає, що одними з основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу .
Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
Зі змісту наявної в матеріалах справи копії довідки про заборгованість заробітної плати за №21 від 01.06.2017 року, виданій ОСОБА_1 (а.с. 8), заборгованість по заробітній платі складає 8327,69 грн.
Суд встановив, що остаточний розрахунок з позивачем не проведено по теперішній час.
За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.
Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117 , 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Згідно п. 2, п. 4 "Порядку обчислення середньої заробітної плати", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995р. №100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.
Згідно п. 8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати» нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
За розрахунком позивача, з урахуванням уточнень, сума середнього заробітку, який відповідач зобов»язаний сплатити на його користь складає 35 465,27 грн. Розрахунок даної суми позивачем проведено по 31 липня 2017 року, яка включає в себе 179 робочих днів затримки х 198,13 грн. середньоденної суми з/п.
Проте, суд не вповній мірі погоджується в даними розрахунками. Так, враховуючи, що довідку про розмір середньомісячго заробітку відповідачем суду не надано, суд, з урахуванням вищевказаної постанови КМУ №100, розраховує середньомісячну заробітну плату шляхом ділення заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом жовтня-листопада, 2016 року робочі дні на число робочих (календарних) днів за цей період (тобто, 5349,58:43) = 124.40 грн.
Положеннями частин першої-третьої статті 10 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Розглядаючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд виходить з наступного.
Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Як роз'яснив Пленум Верховного суду України в п. 13 постанови № 4 від 31.03.1995 року із змінами «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», судам необхідно врахувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та духовних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають суттєве значення.
В суді встановлено, що порушення прав та гарантій позивача як працівника, з яким в повній мірі не проведений розрахунок заробітної плати, призвели до значних моральних страждань, що, в свою чергу, до цього часу негативно впливає на його самопочуття, настрій та стан здоров»я.Не маючи певний період часу засобів для існування, він прикладав додаткових зусиль для організації свого життя. Окрім цього, в цей період помер його син, і для організації похорону він був змушений брати гроші в позику.
Виходячи з принципів розумності та справедливості, а також з існуючих в матеріалах справи доказів, які підтверджують наявність причинного зв'язку між неправомірними діями відповідача та стражданнями, моральними переживаннями позивача, а також обгрунтуваннями, на які він посилалася в судовому засіданні, суд прийшов до висновку прочасткове задоволення позовних вимог з приводу стягнення з відповідача моральної шкоди, у розмірі 5000,00 грн.
Щодо вимоги про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 судових витрат за надання правової допомоги, вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних міркувань.
Відповідно до п.2 ч.3 ст.79 ЦПК України до судових витрат, серед інших, належать і витрати на правову допомогу.
Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом з тим, граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах".
Статтею 1 Закону встановлено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.
У п.48 Постанови №10 зазначено, що витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено Законом України від 20 грудня 2011 року N 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах"стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).
Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.
Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Відповідно до ст.ст. 10, 59, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач 20.06.2017 року уклав договір-доручення про надання правової допомоги з адвокатом ОСОБА_3, у відповідності до якого вартість послуг останнього складає 3000,00 грн. Матеріали справи не містять доказів, які вказують предмет, обсяг та вид наданої правової допомоги, вартість якої склала вказану суму, відсутній розрахунок витрат та докази щодо її виконання.
У матеріалах справи міститься також догоговір про надання юридичної (правової допомоги), укладеного 11.07.2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, яка брала участь у судових засіданнях та представляла інтереси позивача. Її попередній гонорар, сплачений позивачем, становив 200,00 грн., а тому вказана сума підлягає стягненню з відповідача за надання юридичних послуг, пов"язаних з розгядом даної справи.
На підставі вищевикладеного, відповідно до статті 129 Конституції України, ст.6, 41 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, статті 23 Цивільного кодексу України, ст.ст. 47, 116, 117, 231, 237-1 Кодексу законів про працю України, Постанови Кабінету Міністрів України №100від 08.02.1995 року "Про обчислення заробітної плати", керуючись статтями 3, 4, 6, 10, 57-60, 88, 209, 212-214, 218, 223, 224-226, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд-
У Х В А Л И В:
Позов задовольнити частково.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Мізунь" на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 5000,00 (п"ять тисяч) гривень, 200,00 гривень за надання правової допомоги та 1600,00 грн сплаченого судового збору згідно квитанцій.
Рішення суду в частині стягнення заробітної плати за один місяць підлягає негайному виконанню.

Заочне рішення може бути переглянуто Долинським районним судом за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з часу ознайомлення з мотивувальною частиною рішення до Апеляційного суду Івано-Франківської області через Долинський районний суд.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржено відповідачем в апеляційному порядку.

Суддя:

Повне рішення суду виготовлено: 04.08.2017 року