АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
Справа № 686/2708/17
Провадження № 22-ц/792/1237/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2017 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючого судді Костенка А.М.,

суддів: Гринчука Р.С., Талалай О.І.

секретар Задвірний В.І.

з участю позивача, його представника, представників сторін

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 686/2708/17 за апеляційними скаргами ОСОБА_1, Заступника прокурора Хмельницької області, Головного управління Державної фіскальної служби у Хмельницькій області, Державної казначейської служби України на рішення Хмельницького міськрайонного суду від 18 травня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, прокуратури Хмельницької області, Головного управління Державної фіскальної служби у Хмельницькій області, за участю третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідачів Головного управління Державної казначейської служби України в Хмельницькій області про стягнення моральної шкоди.

Заслухавши доповідача, пояснення позивача, представників сторін, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з апеляційною скаргою, колегія суддів

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в якому зазначав, що 18 листопада 2010 року відносно нього як директора ПМП «Юнар» та ПП «Дизайн Буд Сервіс» було відкрито декілька кримінальних проваджень, за фактом незаконного заволодіння службовими особами чужим майном та легалізації доходів, одержаних злочинним шляхом та підробка службових документів. 10 березня 2011 року його було затримано як обвинуваченого за підозрою у вчиненні зазначених злочинів, відносно нього було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який згодом був змінений на підписку про невиїзд. Вироком Хмельницького міськрайонного суду від 5 листопада 2013 року, залишеним у цій частині без змін ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 28 січня 2014 року, його за обвинуваченням у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 27, ч. 5, ст. 191, ч. 2 ст. 209, ч. 2 ст. 366 КК України ( за епізодом підробки та використання накладної № 214) виправдано за відсутністю складу цих злочинів, за ч. 2 ст. 366 КК України ( за епізодом підробки та подачі документів ТОВ «Юнар» та ТОВ «Укргалантерея» до тендерного комітету ВАТ ЕК «Хмельницькобленерго» ) також виправдано за недоведеністю участі у вчиненні цього злочину та засуджено за ч. 1 ст. 366 КК України із звільненням від відбування покарання на підставі ч. 5 ст. 74 КК України, в

_____________________________________________________________________________

Головуюча у першій інстанції ОСОБА_2 Провадження № 22-ц/792/1237/17

Доповідач Костенко А.М. Категорія № 30,33

подальшому в цій частині справу скасовано та передано це питання на додаткове розслідування. Постановою прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами фіскальної служби прокуратури Хмельницької області від 29 грудня 2015 року кримінальне провадження за обвинуваченням його у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 2 ст. 212, ч. 2 ст. 366 КК України закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України у звязку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості у вчиненні цих кримінальних правопорушень у суді та вичерпанням можливостей їх отримання. За таких обставин, позивач посилався, що він перебував під слідством більше пяти років, вісім місяців провів під вартою через незаконні дії органів досудового розслідування, прокуратури та суду, які виявилися у незаконному порушенні проти нього кримінальних проваджень, незаконних обшуках, виїмках документів, арешту майна, незаконного тримання під вартою, тому просив стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунку на його користь 1 500 000 грн. моральної шкоди, спричиненої внаслідок зазначених незаконних дій.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 18 травня 2017 року позов задоволено частково, стягнуто на користь ОСОБА_1 з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України в рахунок відшкодування заподіяної ОСОБА_1 незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду моральної шкоди кошти в сумі 200 000 грн., в решті позову відмовлено. Вирішено питання щодо стягнення судових витрат.

Державна казначейська служба України не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції подала апеляційну скаргу, вказує на порушення судом норм матеріального та процесуального права, зазначає, що позовні вимоги до Державної казначейської служби України є безпідставними та необґрунтованими, оскільки позивачем не було вказано яке саме його право порушено цим органом влади та не було вказано жодної правової підстави для стягнення з нього коштів. Судом також не було зазначено яке саме право позивача порушено Державною казначейською службою України. Також посилається апелянт, що судом безпідставно стягнуто з них судові витрати, оскільки письмових заяв про стягнення витрат на правову допомогу вони не отримували, крім того, сторони в такій категорії справ взагалі звільняються від сплати судових витрат.

Головне управління державної фіскальної служби України також не погодилося з рішенням суду першої інстанції від 18 травня 2017 року подало апеляційну скаргу, зазначає, що відповідно до ст. 94 КПК України були обґрунтовані та законні підстави для відкриття кримінальних проваджень щодо обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні злочинів, крім того, постанови слідчого про порушення кримінальних справ та направлення їх до суду не були оскаржені позивачем. Також, зазначає апелянт, що сама кримінальна справа за обвинуваченням ОСОБА_1 за різними кваліфікаціями двічі спрямовувалася до суду та розглядалася судами двох інстанцій, з яких судом першої інстанції ОСОБА_1 був засуджений, що свідчить про наявність на момент її спрямування та розгляду в суді достатніх даних та доказів, підтверджуючих у вчиненні ОСОБА_1 інкримінованих йому злочинів. Окрім того, обставини вчинення ОСОБА_1 злочинів, передбачених ч. 3 ст. 27, ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 209 та ч. 2 ст. 366 КК України, викладені в обвинувальному висновку від 23.07.2012 року, який затверджений прокуратурою Хмельницької області. На думку, апелянта, позивачем не надано відповідних та достатніх доказів про наявність шкоди, протиправної поведінки, вини, наявності причинного звязку між шкодою і протиправною поведінкою відповідачів по справі. Не надано доказів про істотність змін у його життєвих та виробничих стосунках, ступінь зниження престижу ділової репутації, а тому позивачем взагалі не доведено факт спричинення моральної шкоди.

Обидва зазначені апелянти просили, скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу в задоволенні позову в повному обсязі.

ОСОБА_1 не погодився з рішенням суду першої інстанції подав апеляційну скаргу, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, про стягнення на його користь 1 500 000 грн. як відшкодування спричиненої моральної шкоди, вважає, що судом безпідставно зменшено розмір відшкодування до 200 000 грн. без достатніх правових підстав.

Прокуратура Хмельницької області також подала апеляційну скаргу, не погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині стягнення з них витрат на правову допомогу в розмірі 7 200 грн., оскільки такі вимоги при подачі позову не заявлялися і не були підтверджені належними та допустимими доказами, крім того, при обчисленні витрат на правову допомогу, судом не враховано вимоги ст. 2 Закону України «Про граничний розмір компенсацій витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Безпідставно на думку апелянта, з них стягнуто і судовий збір в розмірі 561 грн. 33 коп., оскільки ці кошти повинні бути зараховані до Державного бюджету України, а прокуратура є державною установою яка повністю фінансується за рахунок коштів державного бюджету.

За таких обставин прокуратура Хмельницької області просила скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення з них судових витрат за розгляд справи та відмовити позивачу в позові в цій частині.

Апеляційні скарги ОСОБА_1, Заступника прокурора Хмельницької області, Головного управління Державної фіскальної служби у Хмельницькій області,Державної казначейської служби України підлягають задоволенню частково, а рішення суду зміні та скасуванню в частині з наступних підстав.

У відповідності до п. п. 3, 4 ч. 1 та ч. 2 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування та зміни рішення суду першої інстанції є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Так судом встановлено, що 29 січня 2010 року слідчим слідчого відділу податкової міліції ДПА у Хмельницькій області було порушено кримінальну справу за фактом незаконного заволодіння службовими особами ВАТ «Пульсар», ПМП «Юнар», ПП «Дизайн Буд Сервіс Поділля» чужим майном та легалізації доходів, отриманих злочинним шляхом за ознаками злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 209 КК України.

18 листопада 2010 року відносно ОСОБА_1, було порушено кримінальну справу за фактами умисного ухилення від сплати податків ПМП «Юнар» та ПП «Дизайн Буд Сервіс Поділля» у великих розмірах за ознаками злочинів, передбачених ч. 2 ст. 212 Кримінального кодексу України.

10 березня 2011 року відносно ОСОБА_1 було порушено кримінальну справу за ознаками злочинів ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 209, ч. 3 ст. 358 Кримінального кодексу України.

10 березня 2011 року ОСОБА_1 було затримано за підозрою у вчинення означених злочинів.

11 березня 2011 року позивачу було оголошено постанову про притягнення як обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 209, ч. 3 ст. 358 Кримінального кодексу України.

За поданням слідчого з ОВС СВ ПМ ДПА у Хмельницькій області від 11 березня 2011 року постановою Хмельницького міськрайонного суду від 12 березня 2011 року, залишеною без зміни ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 18 березня 2011 року відносно ОСОБА_1 було обрано запобіжний захід у виді взяття під варту.

Постановою слідчого з ОВС СВ ПМ ДПА у Хмельницькій області від 28 березня 2011 року відносно ОСОБА_1 було порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 366 Кримінального кодексу України.

28 березня 2011 року ОСОБА_1 було пред'явлено нове обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 27, ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 209, ч. 2 ст. 212, ч. 2 ст. 366 Кримінального кодексу України.

Постановою Хмельницького міськрайонного суду від 05 травня 2011 року, залишеною без зміни ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області, строк тримання його під вартою було продовжено до 4 місяців.

07 липня 2011 року позивачу було пред'явлено кінцеве обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 27, ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 209, ч. 2 ст. 212, ч. 2 ст. 366 Кримінального кодексу України та справу було направлено до суду.

Постановою Хмельницького міськрайонного суду від 26 грудня 2011 року, залишеною без зміни ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 13 березня 2012 року, кримінальну справу було повернуто прокурору Хмельницької області для організації додаткового розслідування та змінено ОСОБА_1 міру запобіжного заходу з утримання під вартою на підписку про невиїзд.

Постановою Хмельницького міськрайонного суду від 31 жовтня 2013 року, кримінальну справу за обвинуваченням позивача у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 212, ч. 2 ст. 366 КК України, вдруге було повернуто прокурору Хмельницької області на додаткове розслідування, із залишенням йому запобіжного заходу як підписка про невиїзд.

Вироком Хмельницького міськрайонного суду від 05 листопада 2013 року, залишеним у цій частині без зміни ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 28 січня 2014 року, ОСОБА_1 за обвинуваченням у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 27, ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 209, ч. 2 ст. 366 КК України (за епізодом підробки та використання накладної №214) виправдано за відсутністю складу цих злочинів, за ч. 2 ст. 366 КК України (за епізодом підробки та подачі документів ТОВ «Юнар», ТОВ «Укргалантерея» до тендерного комітету ВАТ ЕК «Хмельницькобленерго») виправдано за недоведеністю участі у вчиненні цього злочину та засуджено за ч. 1 ст. 366 КК України із звільненням від покарання на підставі ч. 5 ст.74 КК України.

Ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 28 січня 2014 року, вирок Хмельницького міськрайонного суду від 05 листопада 2013 року в частині засудження за ч. 1 ст. 366 КК України скасовано з направленням справи в цій частині прокурору Хмельницької області на додаткове розслідування.

Постановою прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами фіскальної служби прокуратури Хмельницької області від 29 грудня 2015 року кримінальне провадження за обвинуваченням позивача у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 212, ч. 2 ст. 366 КК України закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв'язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості у вчиненні цих кримінальних правопорушень у суді та вичерпанням можливостей їх отримати.

Таким чином судом встановлено, що ОСОБА_1 під слідством та судом перебував з 18 листопада 2010 року по 29 грудня 2015 року, тобто 5 років 1 місяць та 11 днів, з яких 9 місяців та 16 днів - під вартою.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що з врахуванням вимог закону та встановлених обставин справи позивач має право на відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету моральної шкоди, яка була йому заподіяна в звязку з незаконним притягненням як обвинуваченого.

Згідно зі статтею 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За вимогами Закону України Про порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, ч.ч. 1, 2, 7 ст. 1176 ЦК України, шкода в порядку, передбаченому цими нормами, може бути відшкодована лише внаслідок обставин, визначених ст. 1 цього Закону, а право на її відшкодування виникає у випадках, зазначених у ст. 2 Закону.

Пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону України Про порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду передбачено, що підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

За правилами п. 2 ч. 1 ст. 2 вказаного Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінальної справи за відсутністю події злочину, відсутністю у діянні складу злочину або недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину.

Статтею 4 цього ж Закону передбачено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства і прокуратури завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих звязків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

При визначенні розміру моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури, суд повинен визначити страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру, при цьому суд зобовязаний враховувати, що таке відшкодування проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом (ст. 13 Закону).

Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України „ Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31 березня 1995 року № 4 передбачено, що у випадку, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи.

Крім того, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості.

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

При цьому колегія суддів вважає, що при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції не в повній мірі врахував всі обставини справи, а саме тривалий термін більше 9 місяців перебування під вартою в умовах слідчого ізолятору, обмеження в спілкуванні з рідними, тяжкість вимушених змін у життєвих стосунках, зниження ділової репутації, припинення та унеможливлення зайняття підприємницькою діяльністю, зниження доходів сімї, внаслідок чого дочка припинила навчання у вищому навчальному закладі, приниження позивача в очах близьких, рідних, знайомих через обвинувачення у вчинення кримінального злочину, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, а тому вважає, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути збільшений до 300 000 грн., які підлягають стягненню на користь позивача.

Доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України про безпідставність рішення суду в частині задоволення позовних вимог до Державної казначейської служби України слід відхилити.

Як вбачається з рішення, суд стягнув кошти безпосередньо з Державного бюджету України, а не з Державної казначейської служби, шляхом списання коштів з відповідного рахунку Державної казначейської служби України.

Згідно зі ст. 48 Бюджетного кодексу України (далі БК України) в Україні застосовується казначейська форма обслуговування Державного бюджету України, яка передбачає здійснення Державним казначейством України операцій з коштами державного бюджету. Проте Державне казначейство України не є розпорядником бюджетних коштів та не уособлює державу в бюджетних відносинах.

Відповідно до п. 8 ст. 7, пп. 1, 2 ст. 23 БК України, бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями, які встановлюються Законом України «Про Державний бюджет України».

Отже, стягнення шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, провадиться за рахунок Державного бюджету України, шляхом списання коштів з відповідного казначейського рахунку, а не безпосередньо з Державної казначейської служби України.

Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги Головного управління Державноїх фіскальної служби України у Хмельницькій області щодо необгрунтованості рішення суду, оскільки ці доводи фактично зводиться до переоцінки рішень судів в кримінальній справі, які набрали законної сили та якими позивача було виправдано за недоведеністю вчинення ним зазначених кримінальних правопорушень та не встановлено наявності в його діях складу злочинів, які йому інкримінувались, постановою прокурора закрито кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 за недоведеністю вчинення ним зазначених кримінальних правопорушень, а згідно вимог чинного законодавства судові рішення, які набрали законної сили, не можуть переглядатись в інший спосіб ніж передбачений процесуальним законодавством та мають обовязкову силу при розгляді інших справ.

Слід відхилити також твердження апелянта щодо недоведеності позивачем заподіяння йому моральної шкоди притягненням його до кримінальної відповідальності. Сам по собі факт притягнення до кримінальної відповідальності, перебування під слідством, під вартою, судовий розгляд, з очевидністю свідчить про завдання громадянину моральних втрат, душевних страждань, переживань, порушення його нормальних життєвих звязків, вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

В той же час, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд першої інстанції неправильно застосував норми процесуального права.

У відповідності до ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Згідно ст.ст. 1, 2 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. У разі якщо сторона у цивільній чи адміністративній справі звільнена від оплати витрат на правову допомогу, компенсація таких витрат виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення компенсація витрат на правову допомогу виплачується за рахунок державного бюджету.

Як вбачається з рішення, суд першої інстанції з врахуванням витраченого адвокатом часу на вивчення документів, підготовку позовної заяви, участь в судових засідання протягом 3 годин 23 хвилин, відповідно до вимог чинного законодавства. в розумному розмірі визначив розмір судових витрат на правову допомогу в сумі 7200 грн., а не 30 000 грн. як про це просив позивач. Вказані кошти підлягають стягненню на користь позивача з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України.

Крім того, згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Відповідно до п. 13 ч. 2 ст.. 3 Закону України судовий збір не справляється за поданняпозовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

Отже, оскільки судовий збір не справляється за подання вищевказаної позовної заяви, то відсутні підстави і стягувати в дохід держави судовий збір з відповідачів по даній цивільній справі, який мав би бути сплачений саме за подання позовної заяви до суду першої інстанції.

За таких обставин рішення суду в частині розподілу судових витрат підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення в частині стягнення на користь позивача витрат на правову допомогу.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_1, Заступника прокурора Хмельницької області, Головного управління Державної фіскальної служби у Хмельницькій області,Державної казначейської служби України задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду від 18 травня 2017 року в частині розміру відшкодування моральної шкоди змінити, виклавши абзац другий резолютивної частини рішення в наступній редакції :

Стягнути на користь ОСОБА_1 з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України в рахунок відшкодування, заподіяної ОСОБА_1 незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, моральної шкоди в сумі 300 000 грн.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду від 18 травня 2017 року в частині стягнення з Прокуратури Хмельницької області, Головного управління Державної фіскальної служби у Хмельницькій області, Державної казначейської служби України судового збору та судових витрат на правову допомогу скасувати.

Стягнути на користь ОСОБА_1 з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України судові витрати на правову допомогу в сумі 7200 грн.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржене в касаційному порядку двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий (підпис) А.М. Костенко

Судді (підпис) Р.С. Гринчук

(підпис) ОСОБА_3

Згідно з оригіналом ОСОБА_4