Справа № 161/3136/17
Провадження № 2/161/3413/17
У Х В А Л А

09 серпня 2017 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі головуючого судді Подзірова А.О., при секретарі судових засідань ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Луцька цивільну справу за позовом Департаменту соціальної політики Луцької міської ради до ОСОБА_2 про повернення надміру виплачених коштів,-

в с т а н о в и в:

Департамент соціальної політики Луцької міської ради звернувся в суд з цивільним позовом до ОСОБА_2 про повернення надміру виплачених коштів.

У клопотанні від 21 березня 2017 року відповідач просила суд закрити провадження у справі з тих підстав, що існує ухвала Апеляційного суду Волинської області від 13 січня 2015 року про закриття провадження у справі №161/15730/14-ц у якій розглядалися в порядку цивільного судочинства позовні вимоги з тих самих підстав та за участю тих самих сторін.

Розглянувши клопотання, суд дійшов висновку, що у його задоволенні слід відмовити, з наступних підстав.

Як встановлено судом позивач 24 лютого 2017 року звернувся з розглядуваним позовом про стягнення з відповідача 5 594,33 грн надмірно виплачених коштів за призначеними житловими субсидіями, які виплачені у період з січня 2007 року по червень 2009 року, з листопада 2009 року по квітень 2010 року, з листопада 2010 року по квітень 2011 року, з жовтня 2011 року по січень 2012 року, з березня 2012 року по квітень 2012 року, з листопада 2012 року по квітень 2013 року (а.с.1).

Судом встановлено, що ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 13 січня 2015 року у справі №161/15730/14-ц, яка залишена без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 квітня 2015 року, апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 листопада 2014 року в даній справі скасовано. Провадження у справі за позовом Департаменту соціальної політики Луцької міської ради до ОСОБА_2 про повернення надміру виплачених коштів закрито (а.с.56-59).

Як слідує з цих судовим рішень, провадження у справі №161/15730/14-ц було закрито у звязку з непідсудністю цих вимог загальним судам в порядку цивільного судочинства (п.1 ч.1 ст.205 ЦПК України).

Визначаючись з питанням підсудності даного спору, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших субєктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно з частиною другою статті 2 КАС до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність субєктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Таким чином, законодавець чітко визначив, що суттю адміністративного судочинства є судовий контроль за діяльністю органів влади та місцевого самоврядування у сфері дотримання прав та свобод громадян та юридичних осіб за допомогою процесуального закону з певними особливостями, зокрема обовязку доказування правомірності своєї діяльності органами влади чи самоврядування. Тобто, однією з визначальних особливостей КАС є те, що позивачем в адміністративній справі може бути фізична чи юридична особа, чиї права, свободи чи інтереси вони вважають порушеними, а відповідачем ? орган влади, орган місцевого самоврядування, їхні посадові чи службові особи.

Відповідно до статті 50 КАС громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, їх обєднання, юридичні особи, які не є субєктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом субєкта владних повноважень: 1) про тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності обєднання громадян; 2) про примусовий розпуск (ліквідацію) обєднання громадян; 3) про примусове видворення іноземця чи особи без громадянства з України; 4) про обмеження щодо реалізації права на мирні зібрання (збори, мітинги, походи, демонстрації тощо); 5) в інших випадках, встановлених законом.

Суд дійшов висновку, що правовий аналіз пунктів 1?4 частини четвертої статті 50 КАС свідчить, що всі наведені підстави, коли громадяни, іноземці чи особи без громадянства, їх обєднання, юридичні особи, які не є субєктами владних повноважень, можуть бути відповідачами за адміністративним позовом субєкта владних повноважень лише у випадках превентивного (попереднього) судового контролю за рішеннями, діями органів влади, які при реалізації своїх владних управлінських повноважень можуть порушити права чи свободи фізичних чи юридичних осіб.

Однак і в цих випадках, водночас із перевіркою дій чи бездіяльності згаданих осіб, обставин, що стали підставою для втручання субєктів владних повноважень, суд має перевірити на відповідність чинному законодавству рішення, дії чи бездіяльність самих субєктів владних повноважень.

Логічний спосіб тлумачення частини четвертої статті 50 КАС дозволяє колегії суддів дійти висновку, що і пункт 5 частини четвертої статті 50 КАС, який є частиною норми процесуального права, існує як послідовне продовження випадків «превентивного» судового контролю і має розумітися та застосовуватися судами саме в такому значенні, а не як норма, що давала би право для розширеного тлумачення права субєкта владних повноважень на адміністративний позов. Такий безпідставний підхід до розуміння змісту пункту 5 частини четвертої статті 50 КАС по суті призводить до відмови органів влади від виконання своїх функціональних обовязків та можливої дискреційної поведінки.

За пунктом 5 частини четвертої статті 50 КАС субєкт владних повноважень може звертатися до суду з адміністративним позовом до громадян України, іноземців чи осіб без громадянства, їх обєднань, юридичних осіб, які не є субєктами владних повноважень, для превентивного судового контролю своєї ж діяльності і у випадках, визначених законом.

Водночас за змістом статті 177 Цивільного кодексу України гроші є обєктами цивільних прав.

Отримавши кошти, ОСОБА_2 набула право власності на них. Оскільки спір виник щодо правомірності набуття відповідачем права власності на кошти в сумі 5 593,33 та стягнення з неї цієї суми як з недобросовісного набувача, спір має приватно-правовий, а не публічний характер.

У випадку, що розглядається, позов заявлений про стягнення грошових коштів, що стали власністю громадянки ОСОБА_2 і, на думку суду, не підпадає під дію пункту 5 частини четвертої статті 50 КАС.

Отже даний спір підсудний загальному суду в порядку цивільного судочинства.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 13 вересня 2016 року №21-1928а16, яка в силу статті 360-7 ЦПК України є обовязковою для врахування судом.

Пунктом 2 частини першої статті 206 ЦПК України передбачено, що Суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі у зв'язку з відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав;

Таким чином, суд повинен закрити провадження у справі виключно, що якщо існує така, що набрала законної сили ухвала суду про закриття провадження у справі у звязку з:

1)відмовою позивача від позову;

2)укладенням мирової угоди сторін.

Якщо провадження у справі закривалося з інших підстав (як у справі №161/15730/14-ц), це не є підставою для повторного закриття провадження.

Оскільки в розглядуваному випадку відсутня ухвала суду про закриття провадження у справі у зв'язку з відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін, а судом встановлена підсудність даного спору загальному суду в порядку цивільного судочинства, суд дійшов висновку, що у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі слід відмовити.

На підставі наведеного, керуючись частиною другою статті 205, статтею 210 ЦПК України суд, -

у х в а л и в:

У задоволенні клопотання ОСОБА_2 про закриття провадження у справі за позовом Департаменту соціальної політики Луцької міської ради до ОСОБА_2 про повернення надміру виплачених коштів відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту постановлення та оскарженню не підлягає. Заперечення на ухвалу можуть бути викладені в апеляційній скарзі на судове рішення за результатом розгляду справи.

Суддя Луцького міськрайонного суду Волинської області ОСОБА_3