ухвала

іменем україни

16 серпня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Червинської М.Є., Іваненко Ю.Г., Ситнік О.М., Карпенко С.О., Ступак О.В.,
за участю представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_8, ОСОБА_9 до ОСОБА_10, ОСОБА_6, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, Реєстраційної служби Обухівського міськрайонного управління юстиції Київської області, третя особа - Обухівський відділ поліції Головного управління національної поліції в Київській області, про визнання порушеним права власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки, зобов'язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди, за касаційними скаргами ОСОБА_8, ОСОБА_9 на рішення апеляційного суду Київської області від 08 серпня 2016 року, представника ОСОБА_10 - ОСОБА_14 та представника ОСОБА_6 - ОСОБА_15 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 16 лютого 2016 року та рішення апеляційного суду Київської області від 08 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_8, ОСОБА_9 звернулися з даним позовом, свої вимоги обґрунтовуючи тим, що ОСОБА_8, перебуваючи у шлюбі із ОСОБА_9, 03 квітня 2002 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки придбав у ОСОБА_13, за дорученням якого діяла його мати ОСОБА_16, земельну ділянку площею 0,12 га в садівницькому товаристві «Роздолля» (далі - СТ «Роздолля») на території Української міської ради Обухівського району Київської області.

10 червня 2002 року ОСОБА_8 отримав державний акт на право приватної власності на землю серія НОМЕР_1, який був зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 2390.

Позивачі зазначали, що 19 січня 2013 року їм стало відомо про продаж належної ОСОБА_8 земельної ділянки ОСОБА_11 та ОСОБА_12

За фактом незаконного заволодіння земельною ділянкою 21 січня 2013 року ОСОБА_8 подав заяву до Шевченківського РВ ГУ МВС України в м. Києві, а 21 січня 2013 року - до Обухівського РВ ГУ МВС України в Київській області, про що було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ч. 1 ст. 190 КК України.

У ході слідства було встановлено, що земельною ділянкою, яка належить на праві власності ОСОБА_8, володіють відповідачі ОСОБА_10 та ОСОБА_6, які розпочали роботи на спірній земельній ділянці, шляхом розчищення її під будівництво і знищення майна позивачів.

З урахуванням наведеного позивачі вважали, що порушене право власності ОСОБА_8 на земельну ділянку підлягає поновленню, а спірна земельна ділянка має бути витребувана на користь ОСОБА_8 із володіння ОСОБА_10 та ОСОБА_6, на підставі ст. ст. 387, 388 ЦК України.

Також позивачі зазначали, що порушене право власності ОСОБА_8 на земельну ділянку підлягає поновленню шляхом зобов'язання Реєстраційної служби Обухівського міськрайонного управління юстиції Київської області внести відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо права власності ОСОБА_8 на спірну земельну ділянку.

Крім того, позивачі зазначали, що внаслідок неправомірних дій відповідачів їм заподіяно моральну шкоду, яка полягає у тому, що вони протягом тривалого часу не можуть розпорядитися своєю земельною ділянкою. У травні 2014 року відповідачі зруйнували на спірній земельній ділянці недобудований цегляний будинок і знищили фруктовий сад, внаслідок чого позивачі, які є особами похилого віку, позбавлені можливості належним чином відновити земельну ділянку до стану, який передував діям відповідачів.

У зв'язку з чим просили суд визнати порушеним право власності ОСОБА_8 на земельну ділянку площею 0,12 га, кадастровий № НОМЕР_2, розташовану в СТ «Роздолля» Обухівського району Київської області, що належить йому на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 03 квітня 2002 року, зареєстрованого в Українській міській раді за № 1с-252, та державного акта на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1, виданого на його ім'я 10 червня 2002 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 2390; витребувати на користь ОСОБА_8 із володіння ОСОБА_10 та ОСОБА_6 вказану земельну ділянку площею 0,12 га, кадастровий № НОМЕР_2, розташовану в СТ «Роздолля» Обухівського району Київської області; зобов'язати Реєстраційну службу Обухівського міськрайонного управління юстиції Київської області внести відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо права власності ОСОБА_8 на спірну земельну ділянку; стягнути солідарно з відповідачів на користь позивачів моральну шкоду у розмірі 30 000 грн та судові витрати у розмірі 487 грн 20 коп.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 16 лютого 2016 року з урахуванням ухвали того ж суду від 22 березня 2016 року про виправлення описки, позовні вимоги ОСОБА_8, ОСОБА_9 про захист права власності на земельну ділянку, задоволено частково.

Витребувано із володіння ОСОБА_6 та ОСОБА_10 на користь ОСОБА_8 земельну ділянку площею 0,12 га для ведення садівництва за кадастровим номером НОМЕР_2, яка розташована на території Української міської ради с/т «Роздолля», Обухівського району Київської області та належить ОСОБА_8 на підставі державного акта на право приватної власності на землю від 10 червня 2002 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю № 2390.

Стягнуто з кожного ОСОБА_10, ОСОБА_6, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 на користь ОСОБА_8 сплачений ним судовий збір в розмірі по 48 грн 72 коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 08 серпня 2016 року рішення Обухівського районного суду Київської області від 16 лютого 2016 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_8 і ОСОБА_9 про визнання порушеним права власності на земельну ділянку скасовано та ухвалено нове рішення в цій частині.

Позовні вимоги ОСОБА_8 і ОСОБА_9 про визнання порушеним права власності на земельну ділянку задоволено.

Визнано порушеним право власності ОСОБА_8 на земельну ділянку площею 0,12 га, розташовану у садівницькому товаристві «Роздолля» Обухівського району Київської області, яка належить йому на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 03 квітня 2002 року, зареєстрованого в Українській міській раді за № 492, та державного акта на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1, виданого 10 червня 2002 року на ім'я ОСОБА_8, що зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 2390.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_8 та ОСОБА_9 просять змінити рішення апеляційного суду в частині відмови у задоволенні позову про зобов'язання реєстраційної служби вчинити дії та стягнення моральної шкоди, задовольнити вказані позовні вимоги в повному обсязі, в іншій частині рішення апеляційного суду залишити без змін, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У касаційних скаргах представник ОСОБА_10 - ОСОБА_14, представник ОСОБА_6 - ОСОБА_15 просять скасувати судові рішення у частині задоволених вимог, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційні скаргу слід відхилити, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 2 ст. 324 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позовні вимоги в частині витребування від ОСОБА_10 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 спірної земельної ділянки, суд першої інстанції, з яким також погодилася колегія суддів апеляційного суду, виходив із того, що ОСОБА_8 як власник спірної земельної ділянки втратив володіння цим майном не з власної волі.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про зобов'язання Реєстраційної служби Обухівського міськрайонного управління юстиції Київської області внести відомості до державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості щодо права власності позивача на земельну ділянку площею 0,12 га, суди попередніх інстанцій виходили із того, що позивачами не заявлялась вимога про скасування рішення про державну реєстрацію права відповідача на спірну земельну ділянку.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення моральної шкоди, суди виходили з необґрунтованості таких вимог, оскільки позивачі стверджували, що один з відповідачів здійснив вирубку фруктового саду та зруйнував недобудований цегляний будинок, внаслідок чого позивачі позбавлені можливості належним чином відновити земельну ділянку до стану, який передував діям відповідача, а зважаючи на фінансову кризу і їх фінансове становище відновлення будинку також знаходиться під сумнівом. При цьому позивачами у порушення вимог ст. ст. 10, 60, 58, 59 ЦПК України не надано належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин. Не містять таких доказів і матеріали справи.

Скасовуючи рішення районного суду в частині відмови у задоволенні позову про визнання порушеним права власності позивача на спірну земельну ділянку, апеляційний суд виходив з того, що установивши, що спірна земельна ділянка вибула з володіння власника не з його волі, тому його право власності на спірну земельну ділянку є порушеним та підлягає поновленню в судовому порядку.

Як установлено судами попередніх інстанцій, 03 квітня 2002 року ОСОБА_8, перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_9, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки придбав у ОСОБА_13, від імені якого за дорученням діяла ОСОБА_16, земельну ділянку площею 0,12 га, з цільовим призначенням для ведення садівництва, яка розташована в СТ «Роздолля» на території Української міської ради Обухівського району Київської області. Вказаний договір посвідчений державним нотаріусом Української державної нотаріальної контори ОСОБА_17 та зареєстрований в реєстрі за № 1с-252. 03 квітня 2002 року зазначений договір зареєстрований в Українській міській раді за № 492.

Зі змісту вказаного договору вбачається, що земельна ділянка належала ОСОБА_13 на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії КВ, що був виданий Українською міською радою на підставі рішення від 19 лютого 1997 року № 98 та рішення 6 сесії Української міської ради XXIII скликання від 15 квітня 1999 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право власності на землю від 28 березня 1997 року за № 413.

10 червня 2002 року ОСОБА_8 отримав державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,12 га, з цільовим призначенням для ведення садівництва, яка розташована в СТ «Роздолля» на території Української міської ради Обухівського району Київської області, тим самим позивач набув право власності на земельну ділянку відповідно до вимог земельного законодавства України.

Також установлено, що 29 березня 2012 року відповідач ОСОБА_13 опублікував в газеті «Вісті Київщини» випуск № 11 (68) оголошення про те, що загублений державний акт на право державної власності на землю серія КВ, номер реєстрації 413, від 28 березня 1997 року на ім'я ОСОБА_13 вважати недійсним.

06 червня 2012 року відділом Держкомзему у м. Українка Обухівського району ОСОБА_13 був виданий новий державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1198 га, з цільовим призначенням для ведення садівництва, кадастровий номер НОМЕР_3, що розташована за адресою: Київська область, Обухівський район, Українська міська рада, СТ «Роздолля» на підставі рішення Української міської ради від 19 лютого 1997 року № 98 та рішення Української міської ради 06 сесії 23 скликання від 15 квітня 1999 року.

Встановлено, що 19 червня 2012 року ОСОБА_13 на підставі договору купівлі-продажу продав вказану вище земельну ділянку площею 0,1198 га з кадастровим номером НОМЕР_3 по 1/2 частини ОСОБА_11 та ОСОБА_12 Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_18 та зареєстрований в реєстрі за № 809.

30 серпня 2012 року ОСОБА_11 отримав державний акт на право власності на вказану земельну ділянку площею 0,1198 га з кадастровим номером НОМЕР_3, серії НОМЕР_4.

Встановлено, що 20 червня 2013 року ОСОБА_11 та ОСОБА_12 на підставі договору купівлі-продажу продали вказану земельну ділянку площею 0,1198 га з кадастровим номером НОМЕР_3 ОСОБА_6 Цей договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_19 та зареєстрований в реєстрі за № 1315.

Зі змісту вказаного договору видно, що право власності ОСОБА_11 та ОСОБА_12 на вказану земельну ділянку зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрації прав та їх обтяжень № 4654493, виданого державним реєстратором Реєстраційної служби Обухівського міськрайонного управління юстиції Київської області 10 червня 2013 року, реєстраційний № 1.

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо об'єкта нерухомого майна, 20 червня 2013 року за ОСОБА_6 зареєстровано право власності на вказану вище земельну ділянку площею 0,1198 га з кадастровим номером НОМЕР_3, що розташована в СТ «Роздолля» на території Української міської ради Обухівського району Київської області.

Встановлено, що рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 16 квітня 2014 року задоволено позов ОСОБА_10 до ОСОБА_6 про поділ майна подружжя та визнано за ОСОБА_10 право власності на земельну ділянку площею 0,1198 га, для ведення садівництва, кадастровий номер НОМЕР_3, що розташована в СТ «Роздолля» на території Української міської ради Обухівського району Київської області.

Також у справі встановлено, що 20 січня 2013 року Обухівським РВ ГУ МВС України у Київській області за заявою ОСОБА_8 за фактом незаконного заволодіння ОСОБА_11 та ОСОБА_12 його земельною ділянкою було внесено відомості до ЄРДР за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України.

26 травня 2014 року ухвалою слідчого судді Обухівського районного суду Київської області, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 03 липня 2014 року, накладено арешт на земельну ділянку площею 0,1198 га, з кадастровим номером НОМЕР_2, що розташована в СТ «Роздолля» на території Української міської ради Обухівського району Київської області, яка належить ОСОБА_8 згідно із державним актом на право приватної власності на землю серії НОМЕР_5, виданого Українською міською радою 10 червня 2002 року.

Відповідно до довідки СТ «Роздолля» від 05 травня 2015 року № 8/2015 ОСОБА_8 є членом даного товариства, сплачує членські внески та володіє земельною ділянкою НОМЕР_6, площею 0,12 га, що розташована в СТ «Роздолля» на території Української міської ради Обухівського району Київської області з цільовим призначенням для ведення садівництва.

Згідно з довідками ДПІ в Обухівському районі від 17 червня 2013 року № 478/10/17-01-26 та від 07 квітня 2015 року № 1185/10/10-16-15-01, ОСОБА_8 перебуває на обліку як платник земельного податку та сплачує земельний податок за земельну ділянку площею 0,12 га, що розташована на території Української міської ради.

Відповідно до листа голови правління СТ «Роздолля» від 24 грудня 2015 року у СТ «Роздолля» станом на 25 грудня 2015 року у власності ОСОБА_8 знаходиться одна земельна ділянка на підставі державного акта на право власності від 10 червня 2002 року. Земельній ділянці присвоєно НОМЕР_6 за планом садівницького товариства, за кадастровим планом їй відповідає ділянка з кадастровим № НОМЕР_3. Станом на 25 грудня 2015 року у СТ «Роздолля» не знаходяться земельні ділянки ОСОБА_13, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_6 та ОСОБА_10

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього.

Згідно зі ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до положень ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

У пункті 26 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 липня 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 липня 2014 року № 5 судам роз`яснено, що відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 125 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Відповідно до ч. 1 ст. 126 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом.

Відповідно до ч. 2 розділу VII «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про Державний земельний кадастр» вказується, що земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. У разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності). Внесення інших змін до відомостей про ці земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок.

Згідно зі ст. 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача.

Згідно з пунктом 22 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК України). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК України. У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі ст. 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

Отже, за положеннями ст. ст. 387, 330 ЦК України власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними.

До того ж ч. 1 ст. 388 ЦК України передбачає необхідність встановлення саме обставин вибуття майна із володіння власника, який вважає своє право власності порушеним та вимагає повернення майна, а не особи, яка в подальшому перепродала це майно відповідачу та правову підставу набуття права власності у цієї особи, а також наявність реєстрації права власності на це майно у особи, яка ним заволоділа.

Згідно із ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до ст. 125 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Так, 20 червня 2013 року за ОСОБА_6 зареєстровано права власності на земельну ділянку площею 0,1198 га для ведення садівництва з кадастровим номером НОМЕР_3, що розташована в СТ «Роздолля» на території Української міської ради Обухівського району Київської області.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 16 квітня 2014 року право власності на спірну земельну ділянку визнано за ОСОБА_10

Однак ОСОБА_10 в установленому законом порядку не зареєструвала право власності на спірну земельну ділянку, а відтак у неї не виникло право особистої приватної власності на земельну ділянку відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України та ст. 125 ЗК України.

Згідно з ч. 1 ст. 397 ЦК України володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе.

Статтею 399 ЦК України визначено, що право володіння припиняється у разі, зокрема, витребування майна від володільця власником майна або іншою особою.

Отже, з урахуванням вказаних обставин справи та вимог закону, суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що слід витребувати у ОСОБА_6 та ОСОБА_10 спірну земельну ділянку на користь ОСОБА_8, оскільки на час розгляду справи право власності на спірну земельну ділянку зареєстровано за ОСОБА_6, а ОСОБА_10 є володільцем цієї ділянки.

Крім того, з урахуванням вимог ч. 2 розділу VII «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про Державний земельний кадастр», спростовуються доводи скарги щодо недоведення того, що земельна ділянка площею 0,12 га є тотожною земельній ділянці площею 0,1198 га з кадастровим номером НОМЕР_3, оскільки кадастровий номер є індивідуальним та присвоєний лише земельній ділянці площею 0,1198 га, то вони не заслуговують на увагу.

Як установлено судами, ОСОБА_8 на підставі договору купівлі-продажу від 03 квітня 2002 року придбав у ОСОБА_13 спірну земельну ділянку площею 0,12 га. Тобто, право власності позивача ОСОБА_8 на спірну земельну ділянку виникло до 2004 року, а тому земельна ділянка вважається сформованою незалежно від присвоєння їй кадастрового номера.

До того ж наведеними вище доказами підтверджено, що 06 червня 2012 року відділом Держкомзему у м. Українка Обухівського району ОСОБА_13 було видано новий державний акт на право власності на спірну земельну ділянку площею 0,1198 га, з цільовим призначенням для ведення садівництва, кадастровий номер НОМЕР_3, що розташована за адресою: Київська область, Обухівський район, Українська міська рада, СТ «Роздолля» на підставі рішення Української міської ради від 19 лютого 1997 року № 98 та рішення Української міської ради 6-ої сесії 23-го скликання від 15 квітня 1999 року, яка є тією ж самою ділянкою, яка була придбана ОСОБА_8 у ОСОБА_13 03 квітня 2002 року. Вказана обставина відповідачами у суді не спростована.

Таким чином, касаційні скарги не містять доводів на спростування вказаних висновків судів попередніх інстанцій, які є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судами не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_8, ОСОБА_9 відхилити.

Касаційну скаргу представника ОСОБА_10 - ОСОБА_14 відхилити.

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_15 відхилити.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 16 лютого 2016 року у частині, яка не скасована апеляційним судом, та рішення апеляційного суду Київської області від 08 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий0Головуючий0 Головуючий М.Є. Червинська
Судді: Ю.Г. Іваненко С.О. Карпенко О.М. Ситнік О.В. Ступак