30 серпня 2017 року Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області в складі: головуючого судді Шевченко О.А., при секретарі Пахніц О.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, -
15.03.2017 року позивачка звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона згідно правовстановлюючих документів є власницею будинку №21 по вул. Осипенко в м.Маріуполі. За вказаною адресою разом з нею зареєстровані відповідачі, син і його дружина. Так як у неї недостатньо влаштоване житло для постійного проживання, то відповідачі не могли з нею тривалий час проживати і тому змушені були зі своїми особистими речами в липні 2015 року виїхати з її будинку в невідомому напрямку, однак в силу політичної обстановки на Україні і проведенням АТО в Донецькій області не встигли своєчасно знятися з реєстраційні по її адресою. Таким чином, відповідачі з липня 2015 року по даний час за вищевказаною адресою жодного дня не жили. Крім того, відповідачі не проводять оплату за користування жилим приміщенням і комунальні послуги. Вона одна оплачує їх в повному обсязі. Вона не в змозі надалі оплачувати дані витрати за відповідачів, оскільки не має на це матеріальних можливостей, і бажає оформити субсидію. Вважає, що оскільки відповідачі в спірній квартирі не проживають більше року, не проводять оплату за користування жилим приміщенням і комунальні послуги, не несуть інших витрат з утримання будинку і не приймають участі в загальному побуті, вони вважаються такими, які втратили право користування житловим приміщенням. Визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням необхідно для зняття їх з реєстрації.
Позивачка у судове засідання не зявилась, надала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позовній заяві, наполягала на їх задоволенні, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення.
Відповідачі у судове засідання не зявились, про день та час слухання справи повідомлялись у встановленому законом порядку, причину неявки суду не повідомили, заяву про розгляд справи у його відсутність суду не надав.
За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача та ухвалити заочне рішення відповідно до ст. 224 ЦПК України, оскільки позивачка не заперечувала проти заочного розгляду справи.
Суд, дослідивши надані докази, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Як вбачається з довідки №141 від 31.01.2017 року, виданої головою КСН «Парковий» у будинку №21, розташованому по вул. Осипенко у м. Маріуполі зареєстрована: ОСОБА_1 та має склад сімї: син ОСОБА_4 з 27.08.1999 року, син ОСОБА_2 з 23.07.1997 року, невістка ОСОБА_3 з 12.09.2016 року. (а.с.3)
Відповідно до акту №2 від 31.01.2017 року, виданого КСН «Парковий», складеного головою КСН «Парковий», встановлено наступне. Під час перевірки встановлено, що власником будинку №21, розташованому по вул. Осипенко у м. Маріуполі є ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, а також у будинку зареєстровані: син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, син ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, невістка ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4. Зі слів власниці ОСОБА_1 її син ОСОБА_2 та невістка ОСОБА_3 по вказаній адресі не проживають з липня 2015 року. Дані обставини підтвердили сусіди з будинків №26, №18по вул. Осипенко у м. Маріуполі.
Таким чином, суд вважає, що відповідачі втратили право користування житловим приміщенням у будинку №21, розташованому по вул. Осипенко у м. Маріуполі Донецької області, оскільки з липня 2015 року не проживали за зазначеною адресою.
Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.
Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст. 150 ЖК Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Згідно ст. 391 ЦК України одним із засобів захисту права власності є усунення перешкод у здійсненні власником майна права користування та розпорядження своїм майном.
Згідно із ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод із змінами та доповненнями, внесеними Протоколом № 11 від 11.05.1994 року, який діє для України з 11.09.1997 року та прецедентній практиці Європейського суду з прав людини, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Відповідно до ст. 72 ЖК Української РСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Суд вважає, що оскільки відповідачі з липня 2015 року не проживають у спірному будинку, останні добровільно не припиняють своєї реєстрації, тим самим порушують право позивача користуватись та розпоряджатись майном на свій власний розсуд, тому вважає, що позовні вимоги позивачки обґрунтовані і підлягають задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.
На підставі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод із змінами та доповненнями, внесеними Протоколом № 11 від 11.05.1994 року, який діє для України з 11.09.1997 року, ч.1 ст. 319, ст. 391 ЦК України, ст.ст. 71,72, 150, 163 ЖК Української РСР, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 197, 213-215, 224-226 ЦПК України, суд -
Керуючись ст.ст. 10, 60, 131, 212, 215, 218, 224-226 ЦПК України, ст. 405 ЦК України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням задовольнити.
Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_6, такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: у будинку №21, розташованому по вул. Осипенко у м. Маріуполі Донецької області.
Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесені нею витрати з оплати судового збору у дольовому порядку по 320 гривень 00 копійок з кожного.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня проголошення заочного рішення.
На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Донецької області через Жовтневий районний суд м. Маріуполя протягом десяти днів з дня проголошення рішення.
Суддя О.А.Шевченко