Рішення

іменем україни

9 серпня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Висоцької В.С., Завгородньої І.М.,

Карпенко С.О., Ситнік О.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом прокурора Якимівського району Запорізької області, що діє в інтересах держави в особі Кирилівської селищної ради Якимівського району Запорізької області, до ОСОБА_3 про стягнення майнової шкоди, що була спричинена злочином, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області

від 17 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 17 вересня 2015 року,

встановила:

У липні 2014 року прокурор Якимівського району Запорізької області, діючи в інтересах держави в особі Кирилівської селищної ради Якимівського району Запорізької області, звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 5 вересня 2007 року між Кирилівською селищною радою Якимівського району Запорізької області та корпорацією «Тавріябуд», було укладено договір підряду на будівництво з реконструкцією будинку культури по вул. Леніна, 13 у смт Кирилівка Якимівського району Запорізької області. Вартість договору складала приблизно 4 250 000 грн. Джерело фінансування - місцевий бюджет. Згідно з протоколом загальних зборів корпорації «Тавріябуд» від 12 березня 2004 року ОСОБА_3 обрано генеральним директором корпорації «Тавріябуд». 11 вересня 2008 року ОСОБА_3, в силу свого службового становища, діючи умисно, з метою заволодіння чужим майном, а саме грошовими коштами Кирилівської селищної ради, в акті № 6 завищив обсяги виконаних корпорацією «Тавріябуд» робіт, а саме: прямих витрат на суму 7 069 грн, загальновиробничих витрат на суму 6 004 грн, коштів на подорожчання будівельно-монтажних робіт у літній період на суму 50 083 грн, витрат, пов'язаних з відрядженням працівників підрядних організацій на будівництво, на суму 27 638 грн, прибутку на суму 5 769 грн, адміністративних витрат на суму 2 703 грн, податки на суму 19 883 грн, всього на загальну суму 119 176 грн, і пред'явив до оплати замовнику - Кирилівській селищній раді. На підставі виданого відповідачем рахунку-фактури, 15 вересня 2008 року, згідно з платіжним дорученням від 15 вересня

2008 року Кирилівською селищною радою було перераховано грошові кошти в розмірі 373 388 грн за актом № 6 на рахунок корпорації «Тавріябуд» із яких 119 176 грн були викрадені відповідачем. Зазначеними коштами корпорація «Тавріябуд» не розпоряджалась.

Вироком Якимівського районного суду Запорізької області

від 11 листопада 2013 року ОСОБА_3 визнано винним за ст. ст. 70,

ч. 4 ст.191, ч. 2 ст. 366 КК України та призначеного покарання у вигляді

5 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати керівні посади строком на 3 роки та штрафом у розмірі 4 250 грн. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_3 звільнений від відбування покарання у вигляді позбавлення волі з іспитовим строком на 2 роки. Вироком залишено без розгляду позов Кирилівської селищної ради про стягнення з відповідача майнової шкоди, що була спричинена злочином, у розмірі 119 176 грн.

Ураховуючи наведене, позивач просив стягнути з відповідача на користь держави в особі Кирилівської селищної ради шкоду, заподіяну злочином, у розмірі 119 176 грн.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 17 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 17 вересня 2015 року, позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави в особі Кирилівської селищної ради Якимівського району Запорізької області шкоду, заподіяну злочином у розмірі 119 176 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави в особі Кирилівської селищної ради Якимівського району Запорізької області судовий збір у розмірі 1 191,76 грн.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга

підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Установлено, що вироком Якимівського районного суду Запорізької області від 11 листопада 2013 року ОСОБА_3 визнано винним за

ст. 70, ч. 4 ст. 191, ч. 2 ст. 366 КК України та призначено покарання у вигляді 5 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати керівні посади строком на 3 роки та штрафом у розмірі 4 250 грн. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_3 звільнений від відбування покарання у вигляді позбавлення волі з іспитовим строком на 2 роки.

Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

від 16 вересня 2014 року перекваліфіковано дії ОСОБА_3 з ч. 2 ст. 366 КК України на ч. 1 даної статті, змінено термін покарання та звільнено ОСОБА_3 від призначеного покарання у зв'язку із закінченням строків давності.

Тобто ОСОБА_3 був притягнути до кримінальної відповідальності з наступним припиненням провадження у справі з нереабілітуючою підставою, яка не виключає цивільну відповідальність.

У ч. 4 ст. 61 ЦПК України встановлено, що вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Мотивуючи рішення, суд посилався на те, що наведеним вище вироком установлено, що 11 вересня 2008 року ОСОБА_3, обіймаючи посаду генерального директора корпорації «Тавріябуд», в силу свого службового становища, діючи умисно, з метою заволодіння грошовими коштами в пред'явленому до оплати Кирилівській селищній раді акті № 6 завищив обсяги виконаних корпорацією «Тавріябуд» робіт, а саме: прямих витрат на суму 7 069 грн, загальновиробничих витрат на суму 6 004 грн, коштів на подорожчання будівельно-монтажних робіт у літній період на суму

50 083 грн, витрат, пов'язаних з відрядженням працівників підрядних організацій на будівництво, на суму 27 638 грн, прибутку на суму 5 769 грн, адміністративних витрат на суму 2 703 грн, податки на суму 19 883 грн, всього на загальну суму 119 176 грн.

Згідно з платіжним дорученням від 15 вересня 2008 року, сплаченого Кирилівською селищною радою на підставі виданого ОСОБА_3 рахунку-фактури грошові кошти в розмірі 373 388 грн за актом № 6 перераховані на рахунок корпорації «Тавріябуд» із яких 119,176 грн були викрадені відповідачем. Корпорація «Тавріябуд» зазначеними коштами не розпоряджалась.

Пред'являючи позов, прокурор Якимівського району Запорізької області посилався на те, що наведеними вище неправомірними діями відповідача державі, в особі Кирилівської селищної ради, завдано шкоду в розмірі 119 176 грн.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі винною особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Згідно аналізу ст. 1166 ЦК України єдиною підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, котра її завдала, причинний зв'язок між ними, а також вину заподіювача шкоди.

Встановивши, що під час розгляду кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_3 встановлено винні дії останнього у заподіянні шкоди, тому завдана шкода підлягає відшкодуванню з нього в повному обсязі.

Даний висновок відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Посилання заявника в касаційній скарзі на ухвалу колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 вересня 2014 року не заслуговує на увагу, оскільки даним судовим рішенням перекваліфіковано дії ОСОБА_3 з ч. 2 ст. 366 КК України на ч. 1 даної статті, змінено термін покарання та звільнено ОСОБА_3 від призначеного покарання у зв'язку із закінченням строків давності.

Суд касаційної інстанції встановив, що матеріальні наслідки, які полягають у заволодінні коштами Кирилівської селищної ради, перебували у причинному зв'язку саме зі зловживанням ОСОБА_3 своїм службовим становищем.

Відповідачем не доведено та матеріали справи не містять доказів на підтвердження відсутності вини ОСОБА_3 у заподіянні шкоди.

Звільнення від призначеного покарання у зв'язку із закінченням строків давності не є реабілітуючою підставою та не доказує відсутність вини у скоєнні кримінального правопорушення.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_3 про те, що сума завданої шкоди - 119 176 грн включає в себе податок на додану вартість у розмірі 19 857 грн який був перераховано до Державного бюджету України, не може бути підставою для скасування ухвалених у справі судових рішень, оскільки були предметом розгляду заяви про перегляд судових рішень у зв'язку з нововиявленими обставинами та відхилені.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Разом із тим доводи касаційної скарги щодо неправильного вирішення розподілу судових витрат заслуговують на увагу.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, зокрема вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати.

Згідно з ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Покладаючи на ОСОБА_3 обов'язок по сплаті судового збору, суд не врахував, що останній є інвалідом ІІ групи (а. с. 103-106 т. 1) та на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору.

За таких обставин ухвалені в справі судові рішення в частині розподілу судових витрат не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 341 ЦПК України є підставою для їх скасування в цій частині з ухваленням нового рішення про відмову в стягненні судових витрат з ОСОБА_3

Керуючись ст. ст. 336, 337, 341 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

в и р і ш и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 17 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області

від 17 вересня 2015 року в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь держави в особі Кирилівської селищної ради Якимівського району Запорізької області судового збору скасувати, у цій частині ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні вимог.

Судові витрати компенсувати за рахунок держави.

В іншій частині рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 17 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 17 вересня 2015 року залишити без змін.

Рішення оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ.Є. Червинська

Судді:В.С. Висоцька І.М. Завгородня С.О. Карпенко О.М. Ситнік