Справа № 315/28/17
Номер провадження № 2/315/290/17
16 серпня 2017 рокуГуляйпільський районний суд Запорізької області
в складі: головуючої судді: Каракай Н.Д.,
при секретарі: Суховій С. М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Гуляйполе цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -
До теперішнього часу відповідач борг не повернув. На прохання позивача про добровільне повернення боргу не відповідав та не реагував, на телефонні дзвінки не відповідав. Його родичі з позивачем спілкуватись не бажають. Гроші повернути при спільній зустрічі відмовився, тому позивач вважає, що відповідач не бажає врегулювати спір мирним шляхом, тому він змушений звернутись до суду.
В судові засідання позивач не зявився, надав через свого представника суду письмові заяви від 14.02.2017 року та 16.08.2017 року, в яких зазначив, що у випадку неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, прохав ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Діяти на підставі ч. 1 ст. 224 ЦПК України, в якій зазначено, що у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або, якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи (а.с. 22 ) та прохає розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі (а. с. 74).
Відповідач в судове засідання повторно не зявився, про причини неявки суду не повідомив, про час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений згідно відміток на поштових повідомленнях (а. с. 68, 73).
В заяві відповідача від 01.08.2017 року (а. с. 69) про відкладення справи, не зазначена причина неявки.
Згідно ч. 2 ст. 77 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин.
Справа розглянута без участі відповідача за останнім відомим місцем реєстрації, достовірно встановленим письмовою довідкою адресно-довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС України в Запорізькій області (а.с. 17), на підставі наявних в ній доказів, проти чого не заперечує представник позивача.
Відповідно до вимог ч. 4 ст. 169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у справі даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Справа розглянута в заочному порядку, на підставі наявних в ній доказах, проти чого не заперечує позивач в поданій письмовій заяві від 16.08.2017 року та представник позивача у судовому засіданні.
Суд звертає увагу сторони відповідача, щодо тривалої неявки у судові засідання. Суд визнає неявку відповідача у судові засідання з не поважних причин та розцінює це, як зловживання останнім своїми процесуальними правами, а також звертає увагу на те, що відповідачем протягом тривалого розгляду справи неодноразово надавались клопотання про відкладення розгляду справи, що також розцінюється судом як зловживання останнім своїми процесуальними правами.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод (995_004), ратифікованої Законом від 17.07.97N475/97-ВР (475/97-ВР), гарантує кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.
Перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих п. 1 ст. 6 Конвенції
Проте, відповідач нехтує зазначеними нормами права, неодноразово не зявляючись у судові засідання без повідомлення суду про поважність причин такої неявки, та надання відповідних доказів поважності неявки.
У своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема, складність справи, поведінка заявника та поведінка компетентних органів влади.
У рішенні Європейського Суду від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони вживають заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду вбачається, що питання про порушення статті 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.
Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом в судовому засіданні встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.
23.11.2015 року ОСОБА_1 надав у борг ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 20 000 (двадцять тисяч) доларів США, про що останній написав розписку (а.с. 5, 20 оригінал).
Згідно довідки № 61-0050/2999 від 16.01.2017 року Національного банку України, офіційний курс української гривні до долару США встановлений НБУ на 12.01.2017 року по курсу продажу 100 доларів США становив 2711,32 грн. ( а.с.21 ).
Встановленим обставинам відповідають правовідносини, що регулюються Цивільним кодексом України.
Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обовязків є, зокрема, договори та інші правочини.
Згідно положень ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.
Так, Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року розглянув справу № 6-63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей… На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або декількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Ст. 1049 ЦК України встановлює обов'язок позичальника повернути кошти у встановлений строк.
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначеним змістом зобов'язання (неналежне виконання).
Відповідно до ст. 509 ЦК України між сторонами виникло зобов'язання - правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку.
Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.
Станом на час розгляду справи відповідач позику не повернув, що слідує з тексту позовної заяви позивача та пояснень в судовому засіданні представника позивача, не спростовано це і відповідачем.
Таким чином, сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в належній формі досягли згоди з істотних умов договору щодо його предмету і строку виконання і даний договір відповідають вимогам ст. 1046 ЦК України.
На підставі викладеного вимоги позивача про стягнення суми боргу підлягають задоволенню в повному обсязі.
14.03.2017 року до Гуляйпільського районного суду Запорізької області надійшла заява про перегляд заочного рішення від відповідача ОСОБА_2, в якій він прохав розглянути заяву про перегляд заочного рішення та скасувати заочне рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 14.02.2017 року у справі № 315/28/17-ц н/п 2/315/90/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, призначити справу до розгляду в загальному порядку (а. с. 35)..
Ухвалою суду від 20.03.2017 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 14.02.2017 року, у справі № 315/28/17-ц н/п 2/315/90/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, залишено без руху та надано строк на усунення недоліків в межах пяти днів з дня отримання ухвали (а. с. 37).
04.04.2017 року до суду надійшла виправлена заява про перегляд заочного рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 14.02.2017 року у справі № 315/28/17-ц н/п 2/315/90/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та клопотання про поновлення пропущеного з поважних причин строку на подачу заяви про перегляд заочного рішення (а. с. 42), на підтвердження чого було додано оригінали довідок від 16.02.2017 року, згідно якої ОСОБА_2 з 14.02.2017 року по 16.02.2017 року хворів з діагнозом: «ОРВІ, г. фарингіт» (а. с. 43) та від 11.03.2017 року, згідно якої ОСОБА_2 хорів і був на прийому у лікаря з 07.03.2017 року по 11.03.2017 року з діагнозом: «ОРЗ, г. трахеіт» (а. с. 44).
Ухвалою Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 18.07.2017 року відповідачу ОСОБА_2 було поновлено пропущений строк на подання заяви про перегляд заочного рішення у справі № 315/28/17-ц н/п 2/315/90/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, з 07.03.2017 року по 11.03.2017 року. скасовано заочне рішення від 14.02.2017 року та призначено справу до розгляду в загальному порядку (а. с . 63).
Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.
Згідно ч. 1 п. 1, ч. 2, 3 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.
Відповідно до ст.. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу.
Виходячи з вищенаведеного, суд не приймає та критично відноситься до наданої відповідачем копії розписки ОСОБА_1 від 23.03.2016 року (а. с. 45), оскільки він не надав на вимогу суду (а. с. 58, 72) для огляду в судовому засіданні оригінал даної розписки з початку розгляду справи, хоча дата складання останньої свідчить про те, що вона була наявна у відповідача в період розгляду цивільного позову, а з наданої копії не можливо належним чином встановити чи належить підпис саме позивачу ОСОБА_1, оскільки він є нечитаємий та про наявність такої розписки та повернення позики заперечує представник відповідача в судовому засіданні. Також в розписці відсутні дані та підписи свідків, хоча в самій розписці зазначалося, що кошти передані в присутності свідків.
Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.
Згідно з ч. 1 ст. 4 Законом України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року № 3674-VI (зі змінами від 17.05.2017 року), судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
Згідно з пп.1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року № 3674-VI (зі змінами від 17.05.2017 року), ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, або фізичною особою-підприємцем, становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому судовий збір у сумі 5585,35 грн., який був сплачений позивачем при подачі позовної заяви підлягає частковому стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено, в сумі 5524,31 грн.
Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 74, 78, 88, 157, 169, 212-218, 224-228 ЦПК України, ст. ст. 11, 15, 16, 509, 525, 526, 533, 625, 1046 - 1052 ЦК України, суд,-
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задовольнити частково.
В решті позову відмовити.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом 10 днів з дня отримання його копії.
З повним текстом рішення учасники процесу можуть ознайомитися 21.08.2017 року.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана позивачем до Апеляційного суду Запорізької області протягом 10 днів з дня отримання його копії.
Суддя: ОСОБА_5