У Х В А Л А

14 серпня 2017 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Романюка Я.М.,Лященко Н.П.,Охрімчук Л.І.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про припинення права на частку у спільному майні,

встановила:

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 21 липня 2010 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 24 листопада 2010 року, позов задоволено. Припинено право власності ОСОБА_6 на 1/6 частини будинку АДРЕСА_1

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 червня 2011 року рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 21 липня 2010 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 24 листопада 2010 року залишено без змін.

У вересні 2011 року Фастівською міжрайонною прокуратурою Київської області в інтересах ОСОБА_6 було подано заяву про перегляд рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 21 липня 2010 року у зв'язку з нововиявленими обставинами з посиланням на істотні для справи обставини, що не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 06 листопада 2013 року рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 21 липня 2010 року за наслідками його перегляду у зв'язку із нововиявленими обставинами скасовано та ухвалено нове, яким відмовлено у задоволенні позову.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 16 квітня 2014 року рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 06 листопада 2013 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким припинено право власності ОСОБА_6 на 1/6 частини будинку АДРЕСА_1 виплативши їй грошову компенсацію в розмірі 21 135 грн., які внесено позивачкою на депозитний рахунок суду, та визнано право власності на цю частину будинку за ОСОБА_4 і ОСОБА_7 у рівних частинах.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 грудня 2014 року касаційну ОСОБА_6 частково задоволено. Рішення апеляційного суду Київської області від 16 квітня 2014 року скасовано. Справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 18 травня 2015 року рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 06 листопада 2013 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 листопада 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_5 та ОСОБА_4 задоволено частково.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 06 листопада 2013 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 18 травня 2015 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 05 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 13 вересня 2016 року, позовну заяву ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про припинення права власності на 1/6 частини житлового будинку АДРЕСА_1 з виплатою компенсації у розмірі 21 135 грн. залишено без задоволення.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 січня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відхилено, рішення судів попередніх інстанцій залишено без змін.

У заяві ОСОБА_4 та ОСОБА_5 просять скасувати рішення суду касаційної інстанції з ухваленням нового рішення про задоволення позову, посилаючись на неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права та на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статей 319, 322, 365 ЦК України.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові суд першої інстанції, з висновками якого погодилися апеляційний та касаційний суди, виходив з того, що добудови, здійснені під час режиму спільної часткової власності не породжують право власності будь-кого одного із співвласників, а є спільним майном. Оформлення правовстановлюючих документів на такі прибудови проведено не було, оскільки прийнята в експлуатацію виконавчим органом міської ради прибудова не була. ОСОБА_6 не має іншого житла на праві власності, а тому припинення її права власності на частину будинку завдасть їй значної шкоди. Позивачем також не надано суду доказів на підтвердження того, що спільне володіння і користування житловим будинком між сторонами є неможливим, а частка відповідача у праві власності на житловий будинок не може бути виділена в натурі.

У наданих для порівняння ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ:

- від 04 травня 2011 року суд касаційної інстанції виходив з того, що позивачами надані належні та допустимі докази наявності у них права вимагати припинення права власності відповідача на його частку в спірній квартирі на підставі ст. 365 ЦК України. Зокрема, між сторонами у справі склались неприязні стосунки, які унеможливлюють спільне користування та володіння спірною квартирою, відповідач має на праві власності на підставі договору дарування від 26 грудня 1997 року житловий будинок, що розташований в АДРЕСА_2, частка відповідача у спірній квартирі є незначною, припинення права власності на частку не завдасть істотної шкоди його інтересам та членам його сім'ї. З огляду на наведене позивачі мають право на підставі ст. 391 ЦК України вимагати скасування реєстрації відповідача в спірній квартирі та його виселення;

- від 19 липня 2017 року суд касаційної інстанції виходив з наявних у справі доказів та вважав, що частки співвласників не можуть бути виділені в натурі, спірна квартира є неподільною, спільне володіння і користування нею є неможливим, а припинення права власності не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача;

- від 21 травня 2012 року суд касаційної інстанції, залишаючи без змін рішення судів попередніх інстанцій про задоволення позову, виходив з того, що будинок не придатний для проживання в ньому відсутній газ, водопостачання, електроенергія, і здійснити поділ вказаного будинку в натурі, а також встановити порядок його користування між співвласниками цього будинку неможливо, окрім того за відповідачем 1 рахується на праві приватної власності двокімнатна квартира АДРЕСА_1.

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від 04 грудня 2013 року суд виходив з того, що у розумінні ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об'єкт, а і об'єкт нерухомості, який виник в результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови уже існуючого об'єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об'єкт втрачає тотожність з тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти не є об'єктами права власності (ч. 2 ст. 376 ЦК України), а тому не можуть бути предметом поділу (виділу) згідно із нормами ст. ст. 364, 367 ЦК України.

Порівняння вищенаведених судових рішень із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що судами касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшли протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог, а надану для порівняння постанову Верховного Суду України не можна вважати прикладом невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про припинення права на частку у спільному майні за заявою ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 січня 2017 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.М. Романюк

Н.П. Лященко

Л.І. Охрімчук