АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/3115/17 Головуючий 1 інст. - Довготько Т.М.
Справа №643/4807/16-ц
Категорія: трудові Доповідач: Швецова Л.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2017 року м. Харків

Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: Швецової Л.А.,

Суддів: Котелевець А.В., Піддубного Р.М.,

За участі секретаря: Кучер Ю.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу

за апеляційною скаргою Державної установи «Державний інститут праці та соціально-економічних досліджень»

на рішення Московського районного суду м. Харкова від 22 лютого 2017 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Державний інститут праці та соціально-економічних досліджень», третя особа Міністерство економічного розвитку і торгівлі України про стягнення заборгованості по заробітній платі та авансовим звітам, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, -

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної установи «Державний інститут праці та соціально-економічних досліджень» (надалі ДУ «ДІП СЕД»), яку уточнив та просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 51050,10 грн., заборгованість по авансовим звітам -17583,56 грн та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 481774,56 грн.

В обґрунтування позову посилався на те, що 11.04.2008 року він був призначений на посаду директора ДУ «ДІП СЕД».

17.12.2013 року був звільнений з роботи за угодою сторін згідно п.1 ст.36 КЗпПУ.

На день звільнення сума заборгованості по заробітній платі склала - 51050 грн. 10 коп., сума заборгованості по авансовим звітам склала - 17583 грн. 66коп. Відповідач в порушення вимог ст. 116 КЗпПУ на час звільнення розрахунок з ним не провів.

Згідно ст.117 КЗпПУ та відповідно до вимог ст. 8 Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995року за №100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» просив стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.11.2013року по 31.01.2017року у розмірі -481774 грн. 56коп.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 22 лютого 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ДУ «ДІП СЕД» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі 51050,10 грн., заборгованість по авансовим звітам -17583,56 грн. та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 271691,28 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Стягнуто з ДУ «ДІП СЕД» судовий збір в дохід держави в розмірі 3403,25 грн.

В апеляційній скарзі ДУ «ДІП СЕД» просить скасувати рішення районного суду, новим рішенням в позові ОСОБА_1 відмовити.

В обґрунтування скарги посилається на грубе порушення судом норм матеріального і процесуального права, посилався на той факт, що позивачем не був наданий належний розрахунок наявної заборгованості та вважали, що судом першої інстанції порушенні вимоги процесуального законодавства, оскільки відповідачем в судовому засіданні суду першої інстанції було заявлено клопотання про зупинення провадження у справі, однак судом було відмовлено у його задоволенні.

Також вказали, що відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за ст. 117 КЗпП, оскільки існує спір стосовно заборгованості по заробітній платі

У відповідності до статті 303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що на час звільнення позивача з посади директора 17.12.2013 року сума заборгованості складала 51050,10 грн. і на час звернення до суду виплачена не була, тому суд першої інстанції прийшов до висновку про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Судова колегія погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач з ОСОБА_1 згідно наказу №48-Д від 11.04.2008року був призначений на посаду директора Державного інституту праці та соціально-економічних досліджень м. Харків на умовах укладеного контракту від 11.04.2008року №3-17.

Згідно наказу Мінпромполітики України №2-Д від 17.12.2013 року звільнений з посади директора ДУ «ДІП СЕД» на підставі п.1 ст.36 КЗпП України.

18.12.2013 року згідно Наказу №75 від 18.12.2013 року був прийнятий на посаду заступника директора з наукової роботи.

18.10.2014 року, згідно Наказу №79-п від 16.10.2014 року Мінекономрозвитку України на ОСОБА_1 покладено виконання обов'язків директора інституту з наукової роботи до призначення керівника.

18.10.2014 року відповідно до наказу №78, ОСОБА_1 приступив до виконання обов'язків директора інституту.

17.11.2014 року, згідно Наказу №99-п Мінекономрозвитку України від 17.11.2014 року ОСОБА_1 призначено директором інституту на термін та на умовах визначених контрактом.

17.11.2015 року, згідно Наказу №172-п, ОСОБА_1 звільнено з посади директора ДУ «ДІП СЕД» у зв'язку з закінченням строку дії трудового договору, на підставі п.2 ст.36 КЗпП України.

З наданої до справи довідки, виданої ОСОБА_1 від 17.11.2015 року за №237/01 вбачається, що він має заборгованість із виплати заробітної плати у розмірі - 51050,10 грн. та заборгованість по авансовим звітам у розмірі - 17583,56 грн., а всього 68633,33 грн. станом на 17.12.2013 року.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 23.08.2016 року по справі було призначено судово-бухгалтерську експертизу для визначення розміру заборгованості по зарплаті позивача ОСОБА_1 на час звільнення 17 грудня 2013 року.

06.12.2016 року експертом ХНДІСЕ ім. Бокаріуса було направлено повідомлення про неможливість надання висновку судової економічної експертизи у зв'язку з ненаданням відповідачем бухгалтерських документів.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник апелянта вказав, що будь-які первинні документи, які свідчили про наявність заборгованості у відповідача відсутні, крім цього вказав, що накази підписані ОСОБА_1 щодо преміювання є недійсними.

Судова колегія вважає, що вказані обставини не знайшли свого підтвердження, оскільки відповідачем в порушення ст. 58, 59 ЦПК не було надано належних та допустимих доказів, вказані факти можуть підтверджуватись лише первинними бухгалтерськими документами, щодо нарахування та виплати заробітної плати.

За змістом ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, встановлені ст. 116 КЗпП України.

Згідно із частиною 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Частиною 2 зазначеної статті закону передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в ній відшкодування у тому разі , коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Офіційне тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу Конституційний Суд України навів у рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, зокрема зазначив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, викладених у рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

У постанові Верховного Суду України від 29.01.2014 р. у справі № 6-144цс14 викладено правову позицію, згідно якої непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені статтею 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Таким чином, передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Зазначене відповідає висновкам, викладеним у Постанові Верховного Суду України по справі 6-76цс14.

Аналізуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що невиплата заробітної плати є підставою для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України за весь період невиплати цієї заробітної плати.

Судова колегія приходить до висновку, що в судовому засіданні стронами підтверджено, що позивач працював у відповідача на підставі контракту.

Посилання представника відповідача на ту обставину, що позивачем неправильно визначений розмір заборгованості по заробітній платі , судова колегія вважає безпідставним, оскільки відповідачем в судове засідання як суду першої та і апеляційної інстанції не надано копії контракту, а також копій первинних бухгалтерських документів, з яких вбачається нарахування позивачу заробітної плати та її розмір.

Довід представника апелянта, що накази про виплату премій позивачу є недійсними, судова колегія вважає безпідставними,так як дотеперішнього часу вказані накази не скасовані та не визнані недійсними у передбаченому Законом порядку. Крім цього, в порушення Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» не надано докази щодо сплати податків та своєчасності нарахування заробітної плати.

Згідно порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100. Так, абзацом третім пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку).

Як вбачається з довідки, розмір нарахованої заробітної плати позивачу у жовтні 2013 року становив - 15096,25грн., у листопаді 2013 року - 12011,18грн., будь-яких письмових доказів, які б спростували вказані позивачем суми, відповідачами не надано.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що враховуючи порядок розрахунку середнього заробітку, враховуючи кількість робочих днів у жовтні 2013 року - 23 робочих днів, у листопаді 2013 року - 21 робочих днів (загалом - 44 робочих днів), а також загальний розмір заробітної плати позивача за період з жовтня 2013 року по листопад 2013 року - (15096,25грн.+12011,18грн.), середньоденна заробітна плата позивача за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата становить - 616,08грн. (15096,25грн.+12011,18грн.) (44 робочих днів).

При цьому, період, за який розраховується середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати позивачу становить період з 18.11.2015 року по 31.01.2017року включно (згідно вимог позивача), тобто загалом 441 днів.

Таким чином, розрахунок виплати середнього заробітку за час затримки становить 271691грн. 28коп., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Оскільки позивачем доведено факт порушення терміну проведення остаточного розрахунку призначених позивачеві сум, встановлених судовим рішенням, то компенсація позивачу втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати підлягає стягненню з відповідача.

Отже, закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок - виплатити всі суми, що належать йому; у разі невиконання такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.

Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1 ч.1 307, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія судової палати,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Державної установи «Державний інститут праці та соціально-економічних досліджень» відхилити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 22 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили після проголошення але протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: