Справа №592/6026/16-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Костенко В. Г.
Номер провадження 22-ц/788/1212/17 Суддя-доповідач - Собина О. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2017 року м. Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Собини О. І.,

суддів - Левченко Т. А. , Ткачук С. С.

за участю секретаря судового засідання - Новікової А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Сумської області цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4

на рішення Ковпаківського районного суду м.Суми від 07 червня 2017 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, Сумської міської ради, Управління державної міграційної служби України в Сумській області про визнання частково недійсними наказу, свідоцтва і договору дарування та вселення, визначення порядку користування і поновлення реєстрації місця проживання

та за зустрічним позовом ОСОБА_6, ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання таким, що втратив право користування житлом,-

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_3 звернувся до місцевого суду з позовними вимогами, які обґрунтовував тим, що перебував у шлюбі з ОСОБА_6 з 1984 року по 1989 рік та проживав за адресою у АДРЕСА_1. У 1997-2000 роках відбував покарання. Потім повернувся додому, але дружина його не пустила до квартири. У 2004 році ОСОБА_6 приватизувала квартиру без його згоди. У 2008 році вона подарувала квартиру ОСОБА_5 Позивач вважав, що має право на квартиру, а тому просив визнати незаконним та скасувати наказ департаменту комунальної власності Сумської міської ради від 27.10.2004 року №1478 про передачу у власність ОСОБА_6 вказаної квартири, свідоцтво про право власності на цю квартиру, визнати недійсним договір дарування квартири, змінити умови договору найму квартири, вселити його до квартири та зобов'язати Управління державної міграційної служби України в Сумській області поновити реєстрацію у квартирі.

Відповідачі ОСОБА_6 і ОСОБА_5, не визнаючи основний позов, звернулися до місцевого суду із зустрічним позовом і свої вимоги мотивували тим, що у 1994 році ОСОБА_3 забрав свої речі і виселився з квартири на інше місце проживання. До 2001 року відомості про його місце перебування були відсутні, тому ОСОБА_6 зверталася до суду для визнання його безвісно відсутнім. Вважали, що прав ОСОБА_3 не порушили, а він втратив право користування квартирою через відсутність у ній без поважних причин. Тому просили визнати його таким, що втратив право користування житлом.

Рішенням Ковпаківського районного суду Сумської області від 07 червня 2017 року було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3

Зустрічний позов ОСОБА_7 і ОСОБА_5 задоволено. Визнано ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житлом за адресою: АДРЕСА_1.

Вирішене питання розподілу судових витрат у справі.

В апеляційній скарзі позивач за первісним позовом ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 просять скасувати рішення суду і ухвалити нове рішення, яким первісний позов задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову відмовити.

В доводах апеляційної скарги посилаються на те, що судом при ухваленні рішення було порушено норми матеріального та процесуального права, неповно досліджені та з'ясовані обставини справи. Вважають, що судом не врахована та обставина, що фактично позивач не проживав за місцем реєстрації з 1997 року, у зв'язку із засудженням, а після відбуття покарання у 2000 році, він повернувся до квартири, але відповідач не пустила його. Про наявність рішення про визнання його безвісно відсутнім він довідався від неї і за його заявою дане рішення було скасоване. Оскільки у його паспорті залишалась відмітка про місце реєстрації, то він і вважав, що він продовжує бути зареєстрованим у спірній квартирі. Вважає, що відповідач приховала від органів приватизації про наявність у нього права користування спірною квартирою і незаконно приватизувала квартиру особисто на себе. Вважає, що таким чином його права та законні інтереси на користування квартирою були порушені.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача за первісним позовом та його представників, думку відповідача за первісним позовом та представника відповідача ОСОБА_5, які заперечили проти задоволення апеляційної скарги та вважають її необґрунтованою, вивчивши матеріали справи і перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивач за основним позовом, ОСОБА_3, перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою ОСОБА_6 з 22.04.1984 року по 15.05.1989 року.

ОСОБА_3 з 30.01.1976 року, а відповідач ОСОБА_6 з 11.05.1985 року, проживали і були зареєстровані за адресою АДРЕСА_1.

З 1994 року ОСОБА_3, самостійно без поважних причин виїхав з зазначеної квартири.

ОСОБА_6 звернулась до суду із заявою про визнання його безвісно відсутнім і рішенням Ковпаківського районного суду м.Суми від 02.10.2001 року (справа №2-3004/2001 року) ОСОБА_3 було визнано безвісно відсутнім з 01.02.1994 року (т.1 а.с.8).

На початку 2002 року ОСОБА_3 звернувся до суду із заявою про скасування рішення суду про визнання його безвісно відсутнім і рішенням Ковпаківського районного суду м.Суми від 20.03.2002 року його заява була задоволена і рішення суду від 02.10.2001 року було скасовано.

06.10.2004 року відповідач ОСОБА_6 звернулася до Сумської міської ради з заявою про приватизацією квартири за адресою у АДРЕСА_1 і Наказом Департаменту комунальної власності Сумської міської ради №1478 від 27.10.2004 року було вирішено передати ОСОБА_6 у власність спірну квартиру у порядку приватизації. 18.11.2004 року Сумською міською ради видане їй відповідне свідоцтво про право власності. На час приватизації відповідачка була зареєстрована сама у зазначеній квартирі і дана обставина підтверджується довідкою з місця проживання (т.1 а.с.16-20).

12.06.2008 року ОСОБА_6 подарувала зазначену квартиру ОСОБА_5 і дана обставина підтверджується договором дарування квартири (т.1 а.с.48).

Відмовляючи в задоволенні первісного позову та задовольняючи зустрічний позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач за первісним позовом байдуже ставився до своїх прав і обов'язків щодо користування спірною квартирою та оплати за користування нею, не звернувся у розумний строк із позовом про оспорювання приватизації квартири ОСОБА_6, а тому остання, як єдиний мешканець квартири могла її приватизувати.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для відмови в задоволенні первісного позову та для задоволення зустрічного позову. В той же час в частині мотивів за яких позов підлягає задоволенню, рішення суду підлягає зміні на підставі п. 1 ч. 1 ст. 309 ЦПК України в зв'язку з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Відповідно до ст. 1, ч. 1 ст. 5, ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі - Закон) наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації.

Згідно із ч. 3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Виходячи з аналізу змісту Закону у поєднанні з нормами ст. ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак і право на приватизацію разом з іншими членами сім'ї.

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України № 6-125цс12 від 30.01.2013 року.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 з 30.01.1976 року був зареєстрований у спірній квартирі .

З довідки управління інформаційного забезпечення ГУ НП в Сумській області вбачається, що ОСОБА_3 був засуджений вироком Ковпаківського районного суду м.Суми і відбував покарання у виді позбавлення волі і звільнений 14.08.1984 року. Вдруге позивач був засуджений вироком від 13.01.1998 року до покарання у вигляді позбавлення волі і відбував покарання в місцях позбавлення волі до 15.06.2000 року. Втретє позивач був засуджений вироком суду від 14.08.2003 року до 2 місяців арешту і звільнений із Сумського СІЗО 14.10.2003 року по відбуттю терміну покарання (т.1 а.с.195).

Також з пояснень позивача ОСОБА_3 вбачається, що після звільнення з місць позбавлення волі він звернувся до Ковпаківського РВ СМУ УМВС України в Сумській області із заявою про видачу йому паспорта громадянина України і 27 березня 2001 року йому паспорт було видано із відміткою про його місце реєстрації у спірній квартирі. Дана обставина підтверджується і копією паспорта (т.1 а.с.9).

Незважаючи на це, позивач не вселився до квартири, не виявляв інтерес до неї, квартплату та плату за надання комунальних послуг не здійснював, не підтримував її в належному санітарному та технічному стані. Доказів на підтвердження того, що в спірній квартирі залишилось належне йому на праві особистої власності або на праві спільної сумісної власності з колишньою дружиною майно ним надано не було.

В порушення вимог передбачених ст.60 ЦПК України позивачем також не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач ОСОБА_6 здійснювала йому перешкоди у вселенні та проживанні у квартирі, оскільки як до правоохоронних органів так і до суду із заявою про вселення він не звертався.

Навіть після скасування 20.03.2002 року за його заявою рішення суду від 02.10.2001 року про визнання його безвісно відсутнім позивач не вчинив будь-яких дій по вселенню у спірну квартиру, а пішов мешкати за іншою адресою про що він і підтвердив в судовому засіданні.

Крім того з рішення Ковпаківського районного суду м.Суми від 20.03.2002 року вбачається, що він свою заяву про скасування рішення про визнання його безвісно відсутнім обґрунтовував тим, що він весь час мешкав в м.Суми за різними адресами.

Факт відсутності без поважних причин за місцем реєстрації позивача у справі, починаючи з 2001 року підтвердили також і допитані судом першої інстанції свідки ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_8, ОСОБА_5

Колегія суддів погоджується з критичним ставленням місцевого суду до пояснень свідка ОСОБА_12, який є рідним братом позивача, щодо здійснення позивачеві відповідачем ОСОБА_6 перешкод у користуванні спірною квартирою, оскільки вони суперечать іншим доказам, є неконкретними без наведення будь-яких точних обставин вчинення таких дій.

З пояснень відповідача ОСОБА_6 вбачається, що причиною, що спонукала її для звернення із заявою про визнання колишнього чоловіка безвісно відсутнім була відсутність у неї відомостей про його місце перебування, починаючи з 1994 року, а також необхідність зняття останнього з реєстрації у спірній квартирі, оскільки вона змушена була нести додаткові витрати на оплату комунальних послуг. Рідний брат ОСОБА_12 - ОСОБА_15., який мешкав за цією ж адресою, але в квартирі АДРЕСА_2 також не повідомляв їй про місце перебування її колишнього чоловіка. Після набрання рішення суду законної сили вона звернулась із ним до паспортиста обслуговуючої житлової організації і ОСОБА_12. було знято з реєстрації а іі визнано основним наймачем спірної квартири.

Суд позбавлений можливості перевірити обставини зняття позивача з місця реєстрації у спірній квартирі, оскільки на той час будинок перебував на балансі та обслуговуванні у житлово-комунальному відділі СМПО ім.Фрунзе, а на час розгляду справи у суді в управлінні «Центра надання адміністративних послуг м.Суми» відомості про зареєстрованих осіб за адресою: АДРЕСА_1 відсутні. В той же час, з довідки про склад сім'ї від 6 жовтня 2004 року наданої житлово-комунальним відділом СМПО ім.Фрунзе вбачається, що у спірній квартирі право на житло на момент введення в дію Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" має лише ОСОБА_6., як наймач квартири АДРЕСА_1 (а.с.19).

Таким чином, проаналізувавши усі наявні докази у справі, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки позивач, на час приватизації квартири тривалий час без поважних причин не проживав у ній, повністю втратив зв'язок з квартирою, не сплачував комунальні послуги, за ним не зберігалось право на житло в порядку передбаченому ч.3 ст.74 ЖК України, а тому приватизація квартири відбулась у відповідності до вимог передбачених Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Наявність у паспорті позивача ОСОБА_3 штампу про його реєстрацію у спірній квартирі не свідчить про те, що він на час її приватизації фактично проживав у квартирі та мав право на проживання у ній, оскільки реєстрація за місцем проживання здійснюється на підставі Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», а приватизація житла здійснюється на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», який пов'язує право осіб на приватизацію з їх правом на житло та з фактом проживання у квартирі.

Дана позиція суду узгоджується з вищезазначеною правовою позицією висловленою у постанові Верховного Суду України № 6-125цс12 від 30.01.2013 року.

Таким чином, колегія суддів вважає, що оскільки відповідач за первісним позовом ОСОБА_14 на законних підставах в порядку приватизації набула право власності на спірну квартиру, тому вона, як власник, відповідно до ст.317 ЦК України, набула право володіння, користування та розпорядження належним їй майном, а тому мала право розпорядитися квартирою і подарувати її відповідачу ОСОБА_5 на підставі договору дарування від 20 червня 2008 року.

Виходячи з вищезазначеного колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду про відсутність підстав для задоволення первісного позову та про обґрунтованість зустрічних позовних вимог.

Посилання ОСОБА_3 в апеляційній скарзі на те, що рішення про визнання особи безвісно відсутньою не є підставою для зняття його з реєстраційного обліку в квартирі суперечить нормам ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" від 11.12.2003 року (в редакції, що діяла на час набрання ним чинності) з якої вбачається, що однією з підстав зняття з реєстрації місця проживання є рішення про визнання особи безвісно відсутньою.

Доказів на підтвердження того, що відповідачу ОСОБА_6 було відомо про скасування рішення суду про визнання ОСОБА_3 безвісно відсутнім останнім надано суду не було.

Враховуючи зазначене, колегія суддів приходить до висновку щодо необхідності зміни мотивувальної частини рішення та залишення без зміни рішення суду першої інстанції в інших частинах.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 4, 309, 313, 316 ЦПК України, колегія суддів -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задовольнити частково.

Змінити мотивувальну частину рішення Ковпаківського районного суду м.Суми від 07 червня 2017 року у даній справі, залишивши без змін рішення суду в інших частинах.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -