АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
О К Р Е М А Д У М К А
22 серпня 2017 року м. Чернівці
судді апеляційного суду Чернівецької області Литвинюк І.М. за результатами розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 29 травня 2017 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа - Хотинська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним договору дарування.
За наслідками розгляду вищезазначеної справи колегією суддів ухвалено рішення, яким апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Хотинського районного суду Чернівецької області скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач обманним шляхом змусила ОСОБА_2 підписати оспорюваний договір дарування, при цьому повідомивши останнього, що необхідно оформити саме договір оренди земельної ділянки, на що позивач в силу свого похилого віку та безпорадного стану (розлади психіки та поведінки внаслідок вживання алкоголю синдром активної залежності до алкоголю) не розумів, який насправді документ підписав. Строк позовної давності позивачем не пропущено.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову про визнання недійсним договору дарування, суд апеляційної інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 помилявся щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між сторонами, оскільки вважав, що підписує договір оренди земельної ділянки з отриманням щорічної орендної плати в розмірі 500 грн. Однак позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження поважних причин, що перешкоджали йому подати позов протягом тривалого часу, а тому порушене право не підлягає захисту.
Однак з висновком колегії суддів апеляційного суду не погоджуюсь і висловлюю окрему думку.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що за результатами його звернення 20 лютого 2016 року до нотаріальної контори з заявою він дізнався про оформлення 12 липня 2000 року договору дарування права на земельну частку (пай) на користь відповідача. Як на правову підставу визнання цього правочину недійсним позивач посилався на ст.ст. 229, 230, 233 ЦК України, зокрема вчинення правочину під впливом обману, внаслідок помилки та при тяжких обставинах, у яких він перебував.
Відповідно до положень п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2004 року), до спірних правовідносин застосовуються норми ЦК УРСР (в редакції 1963 року), оскільки оспорюваний правочин укладено 12 липня 2000 року.
Згідно зі ст. 243 ЦК УРСР (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Дарування громадянами майна державним, кооперативним або іншим громадським організаціям може бути обумовлено використанням цього майна для певної суспільно корисної мети.
Оспорюючи договір дарування від 12 липня 2000 року, ОСОБА_2 зазначав, що відповідач обманним шляхом змусила його підписати договір дарування, повідомивши про те, що необхідно оформити саме договір оренди земельної ділянки. Крім того, зазначав, що помилявся щодо правової природи правочину та оспорюваний правочин вчинено ним під впливом тяжкої обставини.
Правові наслідки вчинення правочину під впливом помилки, обману й тяжкої обставини передбачені ст.ст. 56, 57 ЦК УРСР (229, 230, 233 ЦК України).
Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.
З роз'яснень, викладених у пункті 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» вбачається, що відповідно до ст.56 ЦК угода може бути визнана судом недійсною, як укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, тільки за позовом сторони (громадянина чи організації), що діяла під впливом помилки.
Під помилкою у даному випадку слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена.
Правила ст. 56 ЦК УРСР не поширюються на випадки, коли помилка стосується до мотивів укладення угоди.
Правочин визнається судом недійсним, якщо одна зі сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. За таких обставин особа, яка діяла під впливом обману, має довести наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, та сам факт обману.
Правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.
Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, без наявності обману чи помилки, але вимушена це зробити через тяжкі обставини.
Отже, наведені ОСОБА_2 підстави позову про вчинення договору дарування недійсним одночасно внаслідок помилки, під впливом обману та у зв'язку із тяжкими обставинами є взаємовиключними, оскільки предмет доказування кожної із обставин, на яку посилається на підтвердження своїх вимог позивач, передбачає встановлення відмінних за правовою природою юридичних фактів.
Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Колегія суддів погодилася з висновком суду першої інстанції про те, що укладаючи спірний договір дарування земельної частки (паю), ОСОБА_2 помилявся щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між сторонами, оскільки вважав, що підписує договір оренди земельної ділянки з отриманням щорічної орендної плати в розмірі 500 грн.
Як вбачається з матеріалів справи, 12 липня 2000 року ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну частку (пай), яку в цей же день подарував відповідачу ОСОБА_1 Договір підписаний сторонами, особу громадян встановлено, їх дієздатність перевірено.
Оскільки головним елементом правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що підлягав установленню судом, є дійсна спрямованість волі сторін на укладення договору дарування та з'ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме.
Згідно зі статтею 243 ЦК УРСР договір дарування є безоплатним. Встановлення будь-якого взаємного обов'язку обдарованого позбавляє дарування ознаки безоплатності, а отже, перетворює в будь-який інший оплатний договір. (Правова позиція постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року № 6-167цс16).
Твердження позивача та висновок суду про те, що при укладенні даного правочину позивач помилявся, а саме, вважав, що укладає договір оренди, а не договір дарування, є безпідставними, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження наявності обставин, якими ОСОБА_2 обґрунтовував позовні вимоги.
Доводи ОСОБА_2 про те, що він погодився на укладення договору оренди і після вживання спиртних напоїв вони поїхали до Хотинської державної нотаріальної контори, та що в момент укладення договору дарування перебував у стані алкогольного сп»яніння і не розумів значення своїх дій, не доведено в ході розгляду справи.
З висновку експертизи № 520 від 16 листопада 2016 року вбачається, що оскільки в наявній медичній документації відсутні відомості про подальше спостереження підекспертного ОСОБА_2 з березня 2000 року аж до 2011 року, а будь-які оригінали медичної документації з Хотинської ЦРЛ не представлені, неможливо дослідити експертним шляхом психічний стан підекспертного та дати йому об'єктивну оцінку саме станом на 12 липня 2000 року. Відповідно, неможливо дати вичерпну та категоричну відповідь щодо можливостей ОСОБА_2 у зазначений період часу розуміти значення своїх дій та керувати ними.
Посилання позивача на похилий вік та безпорадний стан також є безпідставними, оскільки станом на час укладення спірного договору вік позивачу було 49 років.
Доказів на підтвердження сплати відповідачкою ОСОБА_1 позивачу ОСОБА_2 на виконання договору оренди щорічної орендної плати протягом 16 років, суду не надано.
Отже, укладаючи договір дарування, позивач знав про його природу, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження наявності обставин, які б вказували на неправильне сприйняття позивачем умов спірного договору, які вплинули на його волевиявлення, оспорюваний правочин посвідчений нотаріально, дієздатність позивача перевірена нотаріусом та ним особисто підписаний зазначений договір. А відтак, відсутні підстави для визнання вказаного договору дарування недійсним.
Враховуючи вищевикладене, безпідставність заявлених позовних вимог, вважаю, що у колегії суддів не було беззаперечних правових підстав для відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа - Хотинська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним договору дарування, за пропуском строку позовної давності.
Суддя апеляційного суду
Чернівецької області І.М. Литвинюк