Номер провадження: 22-ц/785/227/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Кравець Ю. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.08.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді Кравця Ю.І.,

суддів: Журавльова О.Г., Таварткіладзе О.М.,

з участю секретаря судового засідання - Ліснік Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одеса цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Департаменту міського господарства Одеської міської ради, ОСОБА_3, ОСОБА_4, Виконавчого комітету Одеської міської ради, Київського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області та Комунального підприємство «Міське агентство з приватизації житла» про визнання недійсним ордеру та визнання права користування та володіння кімнатами, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення Київського районного суду м.Одеси від 19.07.2016 року,

встановила :

28.09.2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовною заявою з урахуванням уточнення якої просила суд визнати недійсним ордер на жиле приміщення для тимчасового проживання від 28.05.2013 року, виданий Департаментом міського господарства Одеської міської ради на заселення ОСОБА_3 та ОСОБА_5 в кімнати № 5 та № 6 квартири АДРЕСА_1, визнати недійсним договір найму житлового приміщення №44 від 25.09.2013 року, укладеного між комунальним підприємством «Домоуправління № 18» та ОСОБА_3, визнати недійсним розпорядження Департаменту міського господарства від 30.09.2013 року № 220475 про приватизацію 406/1000 частини квартири АДРЕСА_1, визнати недійсним свідоцтво про право власності на 406/1000 частини квартири АДРЕСА_1, видане Департаментом міського господарства Одеської міської ради 30.09.2013 року №19-26116 на ім'я ОСОБА_3 та ОСОБА_5, визнати недійсною та скасувати приватизацію за ОСОБА_3 та ОСОБА_5 406/1000 частини квартири АДРЕСА_1, визнати за ОСОБА_2 та членами її сім'ї право на проживання та користування кімнат № 5,6 квартир 28 будинку № 4-А по вулиці Павла Шклярука у м. Одесі.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що їй з двома малолітніми дітьми у жовтні 1997 року були надані дві кімнати №№ 2,3 в квартирі АДРЕСА_2. У травні 2007 року у вказаній квартирі були звільнені попередніми мешканцями дві кімнати №№ 5,6, які позивач намагалась приєднати, при цьому зазначала, що з 1988 року перебуває на обліку як така, що потребує поліпшення житлових умов і неодноразово зверталась до уповноважених органів місцевого самоврядування про приєднання спірних кімнат. Проте вказані житлові кімнати рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради від 28.03.2013 року № 110 були виділені ОСОБА_3 без дотримання Порядку надання і користування житловими приміщеннями з фондів житла для тимчасового проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.2004 року № 422 та ОСОБА_3 і ОСОБА_5 було оформлено право власності на спірні кімнати на підставі ордеру для тимчасового проживання без номеру та серії, датованого 25.05.2013 року, виданого департаментом міського господарства Одеської міської ради, договору найму від 25.09.2013 року № 44, розпорядження органу приватизації від 30.09.2013 року № 220475 та свідоцтва про право власності на житло від 30.09.2013 року, виданих Департаментом міського господарства Одеської міської ради.

Рішенням Київського районного суду м.Одеси від 19.07.2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано недійсним ордер на жиле приміщення для тимчасового проживання від 28.05.2013 року, виданий Департаментом міського господарства Одеської міської ради на заселення ОСОБА_3 та ОСОБА_5 в кімнати № 5 та № 6 квартири АДРЕСА_1. Визнано недійсним договір найму житлового приміщення № 44 від 25.09.2013 року укладеного між комунальним підприємством «Домоуправління № 18» та ОСОБА_3. Визнано недійсним розпорядження Департаменту міського господарства від 30.09.2013 року № 220475 про приватизацію 406/1000 частини квартири АДРЕСА_1. Визнано недійсним свідоцтво про право власності на 406/1000 частини квартири АДРЕСА_1, видане Департаментом міського господарства Одеської міської ради від 30.09.2013 року № 19-26116 на ім'я ОСОБА_3 та ОСОБА_5. Визнано за ОСОБА_2 та членами її сім'ї право на проживання та користування кімнатами № 5,6 квартири АДРЕСА_3. В іншій частині вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_5 подали апеляційну скаргу, в якій з посиланням на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповне зясування обставин, що мають значення для справи, просять рішення скасувати і ухвалити нове, відповідно до якого закрити провадження у частині вимог щодо визнання недійсним ордеру на жиле приміщення для тимчасового проживання від 28.05.2013 року, виданого Департаментом міського господарства Одеської міської ради на заселення ОСОБА_3 та ОСОБА_5 в кімнати № 5 та № 6 квартири АДРЕСА_1, у задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_5 обґрунтовують тим, що судом першої інстанції не враховано те, що ОСОБА_2 вже зверталася до суду з позовом до Департаменту міського господарства Одеської міської ради, ОСОБА_3, Виконавчого комітету Одеської міської ради про визнання недійсним оспорюваного ордеру та рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21.10.2013 року у задоволенні позову ОСОБА_2 було відмовлено в повному обсязі. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 04.12.2013 року зазначене рішення було скасовано та у задоволенні позову ОСОБА_2 було відмовлено з інших підстав, а саме визнано, що оспорюваний ордер за формою та змістом відповідає вимогам діючого законодавства і законних підстав для визнання його недійсним немає, тому ОСОБА_2 було відмовлено у задоволенні позову. Крім того зазначають, що родина ОСОБА_2 у складі двох осіб не потребує поліпшення житлових умов, оскільки користується житлом площею 28 кв.м., а тому незаконно перебувають на квартирному обліку у списках осіб, які потребують поліпшення житлових умов та крім іншого за ОСОБА_2 на праві приватної власності зареєстровано інше житло. ОСОБА_3 та ОСОБА_5 зауважують, що вони не подавали відомості, які є неправдивими що до їхнього стану осіб, які потребують поліпшення житлових умов, не порушували права інших громадян або організацій та зі свого боку виконали всі умови для отримання і в подальшому набуття права власності на спірне житло, а органи місцевого самоврядування зі свого боку підтвердили свій намір що до видачі ордеру на спірне житло, укладенням договору, якій в подальшому привів до набуття ними права власності на законних підставах. Також апелянти наголошують, що ОСОБА_2 створює перешкоди що до їх постійного проживання за спірною адресою, у звязку з чим вони зверталися з відповідними заявами до правоохоронних органів та вимушені наймати інше житло.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін впливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення районного суду не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 та її родина починаючи з жовтня 1997 до теперішнього часу проживають у житловому приміщенні кімнат 2, 3 квартири № 28 житлового будинку № 4 корп. А по вул. П.Шклярука в м. Одесі та така родина потребує покращення житлових умов, що зазначену квартиру на теперішній час віднесено до житлового фонду, в якому дозволено приватизацію житла, також виходив з того, що ордер на жиле приміщення може бути видано лише на вільне приміщення, а оскільки, з травня 2007 року до теперішнього часу позивач проживає та користується житловим приміщенням кімнат №5,6 квартири № 28 житлового будинку № 4 корп. А по вул. П.Шклярука в м. Одесі, дійшов висновку, що недійсним є ордер на жиле приміщення для тимчасового проживання від 28.05.2013 року, виданий Департаментом міського господарства Одеської міської ради на заселення ОСОБА_3 та ОСОБА_5 в кімнати № 5 та № 6 квартири АДРЕСА_1, недійсним договір найму житлового приміщення № 44 від 25.09.2013 року укладеного між КП «Домоуправління № 18» та ОСОБА_3, недійсним розпорядження Департаменту міського господарства від 30.09.2013 року № 220475 про приватизацію 406/1000 частини квартири АДРЕСА_1, недійсним свідоцтво про право власності на 406/1000 частини квартири АДРЕСА_1, видане Департаментом міського господарства Одеської міської ради 30.09.2013 року №19-26116 на ім'я ОСОБА_3 та ОСОБА_5

Проте з таким висновком суду погодитись не можна, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, щоОСОБА_2, з двома малолітніми дітьми у жовтні 1997 року були надані дві кімнати №№ 2,3 в квартирі АДРЕСА_2.

У травні 2007 року у вказаній квартирі були звільнені попередніми мешканцями дві кімнати № 5,6. З того часу позивач неодноразово зверталась із заявами до Виконавчого комітету Одеської міської ради, Управління житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу про приєднання до її житлової площі даних кімнат, так як згідно з рішенням виконавчого комітету Київської райради народних депутатів № 485 від 17.06.1988 року ОСОБА_2 з членами своєї сімї перебуває на квартирному обліку та до теперішнього часу не знята з квартирного обліку та потребує поліпшення житлових умов.

В той же час, Рішенням Виконавчого комітету Одеської міської ради від 28.03.2013 року № 110 були внесені зміни до рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 28.02.2013 року № 74 «Про надання житлових приміщень громадянам у фонді житла для тимчасового проживання» доповнивши додаток пунктами 13, 14 наступного змісту:

«13. ОСОБА_6.

14. ОСОБА_3».

На підставі вказаного рішенні виконавчого комітету, як зазначається в листі департаменту міського господарства Одеської міської ради від 04.08.2015 року № Ч-101/6 департаментом було видано ордер на жиле приміщення для тимчасового проживання без номеру та серії датований 28.05.2013 року на житлове приміщення, а саме кімнати 5 та 6 в квартирі АДРЕСА_4.

Станом на день видачі ОСОБА_3 ордеру, тобто на 28.05.2013 року, будинок по вул. П.Шклярука, 4-А в м. Одесі було віднесено до фонду житла для тимчасового проживання.

Відповідно до Рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 15.08.2014 року № 324 «Про впорядкування діяльності Комунального підприємства «Домоуправління № 18», житловий будинок по вул. П.Шклярука, № 4-А у м. Одесі, де проживає позивач зі своєю родиною, було віднесено до державного житлового фонду, в якому дозволяється проведення приватизації жилих приміщень у відповідності до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Колегія суддів встановлено, що позивач вже зверталась з аналогічним позовом, з обґрунтуванням та доводами, щодо визнання недійсним ордер на жиле приміщення для тимчасового проживання від 28.05.2013 року, виданий Департаментом міського господарства Одеської міської ради на заселення ОСОБА_3 та ОСОБА_5 в кімнати № 5 та № 6 квартири АДРЕСА_1, в 2013 році.

Колегія суддів зазначає, що позивач в порушення ч.3 ст.131 ЦПК України, не повідомила суд про всі відомі їй рішення судів, що стосується предмету спору, а саме про рішення апеляційного суду Одеської області від 04.12.2013 року, яким у задоволені позову визнання недійсним ордеру відмовлено.

Предметомспору у цивільний справі, за результатом розгляду якої було ухвалено вказане судове рішення апеляційного суду, як і в даній справі, був ордер на жиле приміщення для тимчасового проживання від 28.05.2013 року, виданий Департаментом міського господарства Одеської міської ради на заселення ОСОБА_3 та ОСОБА_5 в кімнати № 5 та № 6 квартири АДРЕСА_1. Як на підставу для задоволення позовних вимог позивач зазначала обставину (як у даній справі), що кімната на заселення якої видано ордер, зайнята.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 04.12.2013 року встановлено, що в жовтні 2007 році ОСОБА_2 було вселено у дві житлові кімнати №2,3 у комунальній квартирі №28, по вул. П.Шклярука, у м. Одесі.

У травні 2007 році у вищевказаній квартирі були звільнені попередніми жильцями кімнати №5,6.

Рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради від 28.03.2013 року за №110 внесенні зміни до рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 28.02.2013 року №74 «про надання житлових приміщень громадянам у фонді житла для тимчасового проживання», в частині доповнення додатку пунктом « 14. ОСОБА_3».

28.05.2013 року на ім'я ОСОБА_3 було видано ордер на житлове приміщення кімнати №5,6 в квартирі №28 по вул. П.Шклярука у м.Одесі.

З матеріалів справи вбачається, що оспорюваний ордер за формою та змістом відповідає вимогам діючого законодавства. ОСОБА_3 на підставі вказаного ордеру зареєстрував своє місце проживання і у подальшому 30.09.2013 року приватизував дані спірні приміщення на своє ім'я та на ім'я ОСОБА_5, яка була включена в ордер.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Районний суд на зазначені обставина та норми права уваги не звернув, що призвело до неправильного вирішення справи, у звязку з чим рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового.

Ухвалюючи власне рішення колегія суддів дійшла висновку, що у задоволені позову про визнання недійсним ордеру на жиле приміщення для тимчасового проживання від 28.05.2013 року, виданий Департаментом міського господарства Одеської міської ради на заселення ОСОБА_3 та ОСОБА_5 в кімнати № 5 та № 6 квартири АДРЕСА_1 необхідно відмовити виходячи з наступного.

Як вже зазначалось, рішенням апеляційного суду Одеської області від 04.12.2013 року надано оцінку доводам позивача щодо зайнятості спірного приміщення та відповідності ордеру на заселенню та у задоволенні позову було відмовлено у звязку з не обґрунтованістю.

Оскільки вимоги щодо визнання ордеру на заселення є необґрунтованими, то у задоволені позову щодо вимог: про визнання недійсними договору найму житлового приміщення № 44 від 25.09.2013 року укладеного між КП «Домоуправління № 18» та ОСОБА_3 та розпорядження Департаменту міського господарства від 30.09.2013 року № 220475 про приватизацію 406/1000 частини квартири АДРЕСА_1, а також свідоцтва про право власності на 406/1000 частини квартири АДРЕСА_1, видане Департаментом міського господарства Одеської міської ради від 30.09.2013 року № 19-26116 на ім'я ОСОБА_3 та ОСОБА_5 та визнання за ОСОБА_2 та членами її сім'ї право на проживання та користування кімнатами № 5,6 квартири АДРЕСА_3, також необхідно відмовити, як похідним вимогам.

Разом з тим, колегія суддів відхиляє вимоги апеляційної скарги, щодо закриття провадження у частині вимог щодо визнання недійсним ордеру, оскільки у справі в якій було ухвалено рішення апеляційного суду Одеської області від 04.12.2013 року брали участь інші сторони.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, зроблені з порушення норм матеріального та процесуального права, у звязку з чим на підставі п.п.1, 3, 4 ст.309 ЦПК України, оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

У звязку з задоволенням апеляційної скарги у відповідності зі ст.88 ЦПК України підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_5 понесені останніми та документально підтверджені судові витрати у виді судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги у розмірі 126,17 грн.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 309, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів

вирішила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м.Одеси від 19.07.2016 року скасувати та ухвалити нове.

У задоволені позову ОСОБА_2 до Департаменту міського господарства Одеської міської ради, ОСОБА_3, ОСОБА_4, Виконавчого комітету Одеської міської ради, Київського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області та Комунального підприємство «Міське агентство з приватизації житла» про визнання недійсним ордеру та визнання права користування та володіння кімнатами - відмовити у повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 126,17 грн.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржене у касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: О.М.Таварткіладзе

ОСОБА_7