1Справа № 335/4804/17 2/335/1206/2017
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 серпня 2017 року Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя в складі:

головуючого судді Шалагінової А.В.,

за участю секретаря судового засідання Войтович Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду за адресою: м. Запоріжжя, вул. Перемоги, 51, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіальної громади в особі Запорізької міської ради, треті особи ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, Третя Запорізька державна нотаріальна контора, Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради, про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2017 р. ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Територіальної громади в особі Запорізької міської ради, треті особи ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, Третя Запорізька державна нотаріальна контора, Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради, про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності.

У позовній заяві (з урахуванням її уточнення) зазначав, що 6 липня 2010 р. помер дід позивача ОСОБА_6. ОСОБА_6 та його дружині ОСОБА_7 на праві спільної сумісної власності належала квартира АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва № 41 про право власності на житло від 01.10.1997, виданого виконавчим комітетом Орджонікідзевської районної ради згідно з розпорядженням від 01.10.1997 № 41-р.

ОСОБА_7 померла 20.10.2002. Спадкоємцями після її смерті були її чоловік ОСОБА_6 та їх дочка, мати позивача ОСОБА_8. Спадщину у вигляді ? частки вищезазначеної квартири після смерті ОСОБА_7 прийняла тільки ОСОБА_8, подавши до нотаріальної контори відповідну заяву. ОСОБА_6 від своєї частки спадщини відмовився на користь своєї дочки ОСОБА_8 Свідоцтво про право власності на спадщину ОСОБА_8 не отримала.

Мати позивача мала прізвище «Кунденко», яке змінила на «Бей» в звязку з укладенням шлюбу 05.04.1974 з батьком позивача ОСОБА_9. В 1978 році батьки розлучилися, і мати повернула дошлюбне прізвище «Кунденко». 10.07.1987 мати повторно вийшла заміж за ОСОБА_10 і змінила прізвище на «Беляєву». 02 квітня 2005 р. ОСОБА_8 померла. На час смерті вона не мала місця реєстрації, однак проживала разом із своїм батьком ОСОБА_6 в квартирі АДРЕСА_1. Тобто ОСОБА_6 фактично прийняв спадщину після смерті своєї дочки у вигляді ? частки зазначеної квартири.

Однак в силу похилого віку та юридичної необізнаності ОСОБА_6 не оформив право власності в порядку спадкування на частку квартири на своє імя.

24.04.2008 ОСОБА_6 склав заповіт, за яким заповідав все своє майно ОСОБА_1, ОСОБА_11, ОСОБА_2, ОСОБА_12 та ОСОБА_5 Інші спадкоємці, крім позивача, від своїх часток у спадщині відмовились, з яких двоє на користь позивача. Отже, позивач є єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_6, який фактично був власником зазначеної квартири в цілому, тобто позивачу в порядку спадкування належить: 1/5 частка квартири на підставі заповіту, 2/5 часток внаслідок відмови інших спадкоємців на його користь, 2/5 в порядку спадкування за законом за правом представлення.

У встановлений законом строк позивач подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 Однак нотаріус відмовив у видачі свідоцтва на спадщину. Причинами відмови є те, що відсутній оригінал свідоцтва про право власності на житло, а також те, що пропущено строк на прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_13

Просив суд встановити факт прийняття спадщини ОСОБА_6 спадщини у вигляді ? частки квартири АДРЕСА_2 після смерті ОСОБА_13, яка померла 02.04.2005, та визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_6, який помер 06.07.2010.

Від представника позивача, представника відповідача та третіх осіб ОСОБА_12, ОСОБА_11, представника Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, представника Третьої Запорізької державної нотаріальної контори надійшли заяви та пояснення, за змістом яких просять розглядати справу за їх відсутності та ухвалити рішення відповідно до вимог діючого законодавства.

Треті особи ОСОБА_2 та ОСОБА_5 у судове засідання також не зявились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись рекомендованими листами із повідомленнями, причини неявки суду не повідомили, заяв про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за їх відсутності суду не надавали.

Враховуючи, що у судове засідання не прибули всі учасники процесу, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, суд вважав за можливе розглянути справу за їх відсутності на підставі наявних у справі доказів та з урахуванням поданих ними заяв та пояснень.

Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, суд встановив наступне.

ОСОБА_6 та його дружині ОСОБА_7 на праві спільної сумісної власності належала квартира АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва № 41 про право власності на житло від 01.10.1997, виданого виконавчим комітетом Орджонікідзевської районної ради згідно з розпорядженням від 01.10.1997 № 41-р, копія якого наявна в матеріалах справи (арк. справи 6).

Відповідно до частини другої статті 370 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

20.10.2002 померла ОСОБА_7, що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть від 07.04.2017, № витягу 5 (арк. справи 7).

Після смерті ОСОБА_7 відкрилася спадщина у вигляді ? частини вищезазначеної квартири (виходячи з принципу рівності часток співвласників у спільній сумісній власності).

Спадкоємцями після її смерті були її чоловік ОСОБА_6 та їх дочка ОСОБА_6 (ОСОБА_8, ОСОБА_1) ОСОБА_14. Родинні звязки між вказаними особами підтверджено копією свідоцтва про одруження, виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Ленінської адміністрації м. Запоріжжя 06.05.1999, актовий запис № 561 від 12.08.1958 (арк. справи 24), витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження № 7 від 06.04.2017 (арк. справи 9), копією запису акта про народження № 166 від 15.01.1957 (арк. справи 97).

5 квітня 1974 р. ОСОБА_15 зареєструвала шлюб із ОСОБА_9, внаслідок чого змінила прізвище на Бей, підтвердженням чого є свідоцтво про укладення шлюбу, видане Орджонікідзевським р/б ЗАГС 05.04.1974, актовий запис № 264 від 05.04.1974 (арк. справи 11, 99).

4 березня 1978 р. шлюб між ОСОБА_9 та ОСОБА_16 було розірвано, після чого дружина повернула дошлюбне прізвище ОСОБА_15, що підтверджено витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про розірвання шлюбу № 1 від 06.04.2017 (арк. справи 12), копією запису акта про розірвання шлюбу № 169 від 04.03.1978 (арк. справи 102).

10 липня 1987 р. ОСОБА_15 уклала шлюб з ОСОБА_10, внаслідок чого дружина змінила прізвище на ОСОБА_10, що, зокрема, випливає зі змісту витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 0 від 06.04.2017 (арк. справи 13), копії запису акта про укладення шлюбу № 474 від 10.07.1987 (арк. справи 108).

Згідно з довідкою Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 31.03.2017 № 04-07/3/6103 ОСОБА_8 з 16.02.1966 по 15.01.1990 була зареєстрована у спірній квартирі (арк. справи 83).

Відповідно до акта ОСББ «Яценко-1» від 11.04.2017 ОСОБА_13 після смерті ОСОБА_7 у 2002 році проживала разом з ОСОБА_6 по день своєї смерті (арк. справи 163).

Також згідно з довідкою Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 31.03.2017 № 04-07/3/6103 на момент смерті ОСОБА_7 у спірній квартирі був зареєстрований її чоловік ОСОБА_6 (арк. справи 85).

Згідно з п. 5 Прикінцевих та перехідних положень діючого ЦК України правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Таким чином, при ухваленні рішення щодо спадщини, яка відкрилась 17.02.1988, підлягають застосуванню положення ЦК України в редакції 1963 р.

Відповідно до ст. 549 ЦК України (в редакції 1963 р.), визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Оскільки ОСОБА_6 у встановлений законом шестимісячний строк після смерті своєї дружини ОСОБА_7 фактично вступив в управління і володіння спадковим майном, оскільки був зареєстрований та проживав у квартирі на момент смерті спадкодавця, тому відповідно до п. 1 ст. 549 ЦК України (в редакції 1963р.) він є таким, що прийняв спадщину після смерті ОСОБА_7 у вигляді ? частини спірної квартири.

В цей же час, суд вважає, що акт ОСББ «Яценко-1» від 11.04.2017 не посвідчує факт прийняття спадщини ОСОБА_13, оскільки у ньому зазначено, що ОСОБА_13 проживала разом з ОСОБА_6 після смерті ОСОБА_7 у 2002 році по день своєї смерті (арк. справи 163), а не на момент її смерті. Крім того, матеріали справи містять ряд документів, складених на прізвища «Беляєва» та «Біляєва», і розбіжність у написанні прізвища не була усунута під час судового розгляду. Також у матеріалах справи відсутні будь-які документи, що ОСОБА_6 відмовився від своєї частки у спадщині на користь своєї доньки ОСОБА_8, як стверджує позивач у позовній заяві.

Таким чином, суд доходить висновку, що ? частину квартири після смерті ОСОБА_7 успадкував лише її чоловік ОСОБА_6

Проте, за життя ОСОБА_6 не зареєстрував своє право власності на спадкове майно. З цього приводу суд зазначає, що у разі, якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

2 квітня 2005 р. померла ОСОБА_13, що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть від 07.04.2017, № витягу 8 (арк. справи 149).

Враховуючи, що суд дійшов висновку, що спадщину після смерті ОСОБА_7 прийняв саме ОСОБА_6, а факт прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 її дочкою ОСОБА_13 матеріалами справи не підтверджено, суд дійшов висновку, що позовна вимога про встановлення факту прийняття спадщини ОСОБА_6 у вигляді ? частини квартири після смерті ОСОБА_13, яка померла 02.04.2005, задоволенню не підлягає, оскільки ОСОБА_13 не набула права власності на ? частину спірної квартири. Крім того, вимога про встановлення факту прийняття спадщини не узгоджується із розясненнями, наданими у пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», за якими якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв'язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини.

Поряд із цим, позовна вимога ОСОБА_1 про визнання права власності на квартиру після смерті ОСОБА_6, на думку суду, є обґрунтованою, виходячи з наступного.

6 липня 2010 р. помер ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ЖС № 177293, виданим 08.07.2010 Запорізьким міським відділом РАЦС Головного управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис № 4379 (арк. справи 5), копією актового запису про смерть № 4379 від 08.07.2010 (арк. справи 143).

Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_1, ? частина якої належала померлому на праві власності відповідно до свідоцтва № 41 про право власності на житло від 01.10.1997, виданого виконавчим комітетом Орджонікідзевської районної ради згідно з розпорядженням від 01.10.1997 № 41-р, та ? частина в порядку спадкування за законом після смерті дружини ОСОБА_7

За життя ОСОБА_6 залишив заповіт від 18.04.2005, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_17 за реєстровим № 1994 (арк. справи 14), за яким заповідав все своє майно, у т.ч. спірну квартиру позивачеві ОСОБА_1.

Проте, 24.04.2008 ОСОБА_6 було складено інший заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_18 за реєстровим № 1537 (арк. справи 16), за яким належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 заповідав ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_11, ОСОБА_12 та ОСОБА_5.

Відповідно до частини другої статті 1254 ЦК України, заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить.

Таким чином, судом при розгляді справи враховується заповіт, який складено пізніше, тобто від 24.04.2008.

Згідно із свідоцтвом про народження серії І-ЖС № 434912 від 05.02.1975, актовий запис № 211 від 05.02.1973, матірю позивача ОСОБА_1 є Бей (дошлюбне прізвище ОСОБА_6) ОСОБА_14 (арк. справи 10). Відтак, позивач доводиться онуком померлому ОСОБА_6

Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Згідно з ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Позивач ОСОБА_1 у встановлений законом шестимісячний строк 29 вересня 2010 р. подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті діда ОСОБА_6 (арк. справи 120). Відтак, ОСОБА_1 прийняв спадщину, що залишилася після смерті ОСОБА_6 відповідно до наведених вимог закону.

ОСОБА_3 28.12.2010 подала державному нотаріусу заяву про відмову від своєї частки у спадщині за заповітом на користь ОСОБА_1 (арк. справи 114).

ОСОБА_2 28.12.2010 подав державному нотаріусу заяву про відмову від своєї частки у спадщині за заповітом на користь ОСОБА_1 (арк. справи 115).

ОСОБА_4 16.03.2011 подала державному нотаріусу заяву, за змістом якої строк на прийняття спадщини вона пропустила і на спадщину після смерті ОСОБА_6 не претендує (арк. справи 116). Аналогічну заяву склала 07.02.2011 ОСОБА_5 (арк. справи 117).

Відтак, інші спадкоємці, крім позивача, до спадкування не закликаються.

20 червня 2011 р. ОСОБА_1 звернувся до Третьої запорізької державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом (арк. справи 113).

Постановою державного нотаріуса від 11 квітня 2017 р. за № 732/02-31 ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом та за законом на частину квартири АДРЕСА_1 після померлого 06.07.2010 ОСОБА_6 через те, що позивачем не були надані документи, потрібні для вчинення нотаріальної дії, а саме не був наданий правовстановлюючий документ на вказане майно (арк. справи 18).

Відповідно до розяснень, які містяться у пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України, особа має право звернутися у суд з позовом про визнання права власності: 1) якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами; 2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права й позов про визнання права власності у разі втрати документа, що засвідчує право власності особи на річ, подається за відсутності можливості одержати у відповідних органах дублікат правовстановлюючого документа.

В даному випадку ОСОБА_1 є таким, що прийняв спадщину, та звернувся до державного нотаріуса з метою її оформлення. Однак, за відсутності умов для одержання в приватного нотаріуса свідоцтва про право на спадщину (відсутність оригіналу правовстановлюючого документа на спадкове майно, відсутність можливості одержати дублікат свідоцтва про право власності на житло у звязку зі смертю власників житла, відсутність реєстрації права власності на частину квартири спадкодавцем), ОСОБА_1 позбавлений можливості оформити свої спадкові права.

Отже, в даному випадку відсутній інший, крім судового, порядок для відновлення порушеного права ОСОБА_1

З огляду на викладене, суд доходить висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині визнання за ОСОБА_1 права власності в порядку спадкування за заповітом після смерті діда ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_1.

Отже, позов ОСОБА_1 судом задовольняється частково.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 209, 212, 214, 215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6, який помер 6 липня 2010 року.

У іншій частині в задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Запорізької області через Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя А.В. Шалагінова