Справа № 359/3401/17
Провадження № 2/359/1630/2017
Бориспільський міськрайонний суд Київської області
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 липня 2017 року м. Бориспіль

Бориспільський міськрайонний суд Київської області у складі :

головуючого судді Вознюка С.М.,

при секретарях Пустовіт А.Б. та Пугач Д.О.,

за участю позивача ОСОБА_1 та її представника - адвоката Усатенка В.Ю., представника відповідача - адвоката Медвідя О.П., свідків ОСОБА_1, ОСОБА_4 та ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_6 про встановлення факту проживання однією сім'єю та стягнення коштів, -

в с т а н о в и в :

26.04.2017 року ОСОБА_1 звернулася до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з даним позовом, в якому просила суд встановити факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу між нею та ОСОБА_6 з жовтня 2014 року по 26.06.2015 року, стягнути з відповідача на її користь грошові кошти в сумі 89 958,85, а також стягнути судові витрати по справі та витрати на правову допомогу.

Свої вимоги позивач обґрунтовує наступним. З 26.06.2015 вона перебуває в шлюбі з відповідачем. З жовтня 2014 вони спільно проживали однією сім'єю без укладення шлюбу. За час перебування у шлюбі 20.10.2015 позивач придбала за особисті кошти автомобіль Форд 1991 року випуску, за 500 доларів США та 30 000,00 грн. На момент оформлення вказаного автомобіля у неї була відсутня довідка про присвоєння ідентифікаційного номера, а тому автомобіль оформили на чоловіка ОСОБА_6. Автомобіль був придбаний за особисті кошти позивача, що були зібрані ще до укладення шлюбу та спільного проживання. Крім того, до укладення шлюбу відповідач брав кредити в ПАТ «ВТБ Банк» та ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» кошти. У зв'язку з відсутністю у останнього коштів у нього виникла заборгованість за вказаними кредитами, право вимоги по яким було відступлене ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал». За вказаними договорами позивач особисто надала кошти на погашення кредитної заборгованості у сумі 36 580,48 грн. Вказані грошові кошти були її особистою власністю, які вона заробила до спільного проживання з відповідачем. Крім того, вказані грошові кошти були витрачені для погашення боргів, які виникли у відповідача до спільного проживання та укладення шлюбу. Загальна сума особистих грошових коштів які були надані позивачем становить 76 580,48 грн. та 500 доларів США. Відповідно до повідомлення НБУ від 21.04.2017 курс гривні до долара США становить 2 675,6734 грн. за 100,00 доларів США. Тобто, 500 доларів США за курсом НБУ становить 13 378,37 грн. (2 675,6734 х 5 = 13 378,367). Тобто, загальна сума наданих позивачем відповідачу коштів становить 89 958,85 грн. (76 580,48 + 13 378,37 = 89 958,85). У зв'язку з чим позивач просить стягнути з відповідача вказані кошти на її користь.

В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити. Представник позивача зазначив, що кредити відповідач брав до шлюбу для особистих потреб. Поверталась заборгованість по кредитах вже в період спільного проживання позивача та відповідача за кошти, які надавала позивач. За період шлюбу позивача та відповідача за гроші позивача був придбаний автомобіль про що свідчить у справі розписка. Автомобіль був переоформлений на ім'я відповідача, однак куплений за кошти позивача. Той факт, що сторони проживали однією сімєю з жовтня 2014 року підтверджується показами свідків, інші докази відсутні.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти позову, оскільки зазначені позивачем обставини справи не підтверджені належними доказами та не дають підстав для задоволення позовних вимог останньої. Зазначив, що ОСОБА_6 визнає позов лише частково, а саме в частині проживання з позивачем однією сім'єю без реєстрації шлюбу з березня 2015 року, а не з жовтня 2014. Також вказав, що у відповідача були борги ще до знайомства з позивачем, є рішення про стягнення боргу і цього відповідач не заперечує, однак почавши проживати спільно з ОСОБА_1 відповідач вирішив привести до ладу всі свої грошові зобов'язання та погасити кредитний борг. Погашення боргу він здійснив за власні кошти. Трудова книжка підтверджує, що він офіційно працював, отримував заробітну плату, а тому мав змогу повернути заборгованість. Розмір доходу відповідача станом на жовтень 2014 року і в подальшому складав близько 15 тисяч гривень в місяць. Крім того йому також матеріально допомогли батьки. Квитанції, які позивач подала, як доказ сплати нею заборгованості по кредиту не можуть бути належним цьому доказом, оскільки сплачені ОСОБА_6 та видані на його ім'я, а мала їх в наявності лише тому, що переїхавши до своїх батьків, вона забрала з собою всі оригінали документів. Автомобіль був придбаний сторонами також за кошти відповідача.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснив, що позивача та відповідача купували в нього автомобіль і він бачив кілька разів, коли вони приїжджали його дивитися та безпосередньо під час продажу. Позивач іще раз під'їжджала до нього та питала чи він пам'ятає як продавалася машина і чи може він бути свідком у справі. Він виставив в Інтернеті на продаж свій автомобіль і сторони приїжджати на нього, тоді і познайомилися. Машина належала йому на підставі генеральної довіреності з правом продажу, була оформлена нотаріально, власника не пам'ятає. Автомобіль продав їм за 1800 доларів США. Частину суми, а саме 500 доларів він отримав в іноземній валюті а інша сума 30000 грн. його влаштувала в гривнях. Вони приїхали в ДАІ. Була в автомобілі позивач, відповідач, а також їх знайомий. Перевірили в ДАІ машину, зняли з обліку, після чого позивач передала йому готівку в машині. На кого була реєстрація автомобіля він не знає, оскільки після отримання коштів відразу поїхав. Гроші йому віддавала особисто позивач, кому саме вони належали йому не відомо.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні зазначила, що знає позивача та відповідача. ОСОБА_1 її знайома та колега. Знайомі вони з весни 2012 року, оскільки разом працюють. Діму знає з осені 2014 року, познайомилися з останнім у ОСОБА_1 в гостя. Від позивача їй відомо що вони разом з відповідачем живуть з осені 2014 року, а саме з її дня народження. В гостях у Крістіни вона бувала раз на кілька місяців і завжди бачила там особисті речі відповідача, засоби гігієни, одяг. Зі слів позивача відомо що вони разом робили спільні покупки, позивач також показувала їй одяг, який вони купували Дімі, а саме: спортивні штани, футболки. За чиї кошти вони робили покупки не знає. З їхніх розмов також було зрозуміло що вони проживають разом. Вона була свідком того, що відповідач ночував у позивачки, це було на святкування нового 2015 року. Пізніше позивач та відповідач купили машину. Зі слів ОСОБА_1 автомобіль вони придбали за кошти останньої.

Допитана в судовому засіданні як свідок позивач ОСОБА_1 дала пояснення в яких зазначила, що з відповідачем вони проживали разом з жовтня 2014 року в АДРЕСА_1. Вона є власницею даного помешкання. Проживали в ній по жовтень 2015 року. На час спільного проживання у відповідача була заборгованість по кредитах. Були постійні дзвінки щодо цієї заборгованості, а оскільки вона планувала спільне життя з відповідачем, тому запропонувала допомогти виплатити кредитні борги і робила це з власної волі. Відповідач таких коштів не мав, тому розрахуватися з боргами не міг. Їй відомо, що він працював в супермаркеті Фоззі, де вона один раз була. Також зазначила, що з жовтня 2014 року по 26.06.2015 року відповідач отримував зарплату по різному, від трьох до п'яти тисяч гривень, і то не кожного місяця. Свою зарплату передавав у спільний бюджет. Про інші кошти їй не відомо. Офіційної його посади його не знала, розмір офіційного заробітку теж. Трудової книжки відповідача вона також не бачила. Квитанції про сплату боргу видані на ім'я відповідача, але фактично сплачувала борг вона у відділенні «Райффайзен банку Аваль» в м. Борисполі. Остання проплата в розмірі 5400 здійснювалася у м. Кіровограді її вітчимом. Квитанції вона всі зібрала, тому вони були в неї. Проплати почали робити коли вже проживали однією сім'єю, в подальшому зазначила, що з березня 2015 року. Разом з тим ОСОБА_1 пояснила, що заробітну плату відповідача вони також відкладали для погашення кредиту, а також витрачали на інші спільні потреби та покупки. Кошти на автомобіль належали особисто їй, частина у неї була, а частину вона взяла у своїх батьків, тому вважає що автомобіль не належить до спільної сумісної власності, а лише їй особисто. Авто відповідач знайшов в Інтернеті в м. Бортничах, куди вони і поїхали разом його дивитися. Придбали його у громадянина ОСОБА_7 Перереєстрація автомобіля проводилась в м. Борисполі в реєстраційному центрі. Кошти за автомобіль ОСОБА_4 останньому в автомобілі біля ДАІ де оформляли транспортний засіб. Всі банківські квитанції з оформлення автомобіля сплачувала також вона. Відповідач також був присутній. Автомобіль був куплений для її користування, однак на час оформлення у неї не було документу про ідентифікаційний податковий номер, так як після реєстрації шлюбу вона не встигла його отримати на нове прізвище, тому оформлення транспортного засобу здійснили на ім'я відповідача. Офіційних документів на автомобіль вона не бачила. На даний час автомобіль знаходиться у відповідача. На запитання, чи ставилось ОСОБА_1 питання про визнання майна особистою приватною власністю, остання зазначила, що не ставилось. Пояснила також, що відповідач з нею проживав постійно. Вона завагітніла і народжувати поїхала до батьків у Кіровоградську область, але приїжджала до відповідача, як і він до неї, на момент народження дитини, на христини, однак більше тижня не затримувався. Відповідач проживав у її квартирі до виїзду за кордон до травня 2016 року, комунальні послуги сплачував він.

Заслухавши пояснення сторін, їх представників та свідків, дослідивши наявні в справі матеріали, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, та відповідно до ст.16 ЦК України, обравши відповідний спосіб захисту своїх цивільних прав та інтересів.

За змістом ч. 3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Відповідно до ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Судом встановлено, що з 26 червня 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_6 перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб НОМЕР_3, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Бориспільського міськрайонного управління юстиції у Київській області.

З пояснень позивача встановлено, що вони з відповідачем фактично проживали однією сім'єю вже з жовтня 2014 року у її власній квартирі за адресою: АДРЕСА_2, робили спільні покупки та планували спільне життя. Цей факт також підтвердила в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 зазначивши, що неодноразово була свідком того, що сторони дійсно проживають разом фактично як подружжя, ведуть спільний побут, ведуть розмови про подальше спільне життя.

Представник відповідача в судовому засіданні не заперечував, що ОСОБА_1 та ОСОБА_6 знайомі з осені 2014 року, однак заперечував щодо факту їх проживання однією сім'єю з цього періоду. Як зазначив останній, такий факт проживання з ОСОБА_1 відповідач визнає з березня 2015 року, однак належних пояснень та відповідних доказів на підтвердження того, що факт проживання сторін однією сім'єю має бути визнано саме з березня 2015, представник в судовому засіданні не надав.

Згідно зі ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Частиною 1 ст. 256 ЦПК України передбачено перелік юридичних фактів, які можуть бути встановлені у судовому порядку. Відповідно до п. 5 ч.1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу.

У цьому зв'язку, враховуючи пояснення сторін та свідка, суд вважає, факт спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 знайшов своє підтвердження під час судового розгляду.

Враховуючи те, що підтвердити вищевказаний факт у позасудовому порядку неможливо, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині встановлення факту проживання однією сім'єю ОСОБА_1 та ОСОБА_6 без реєстрації шлюбу починаючи з жовтня 2014 року належить задовольнити, оскільки іншого шляху для підтвердження даного факту не існує.

Щодо заявлених позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів у сумі 89 958,85 грн., суд вважає, що в задоволенні цієї частини позову ОСОБА_1 слід відмовити, виходячи з наступного.

Із змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя.

За правилами статті 74 СК України (зі змінами) якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов'язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Водночас, згідно ч. 2 ст. 74 СК України, на вказані правовідносини поширюються положення ст. 60 СК України яка передбачає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Судом встановлено, що станом на жовтень 2014 року відповідач мав кредитні зобов'язання перед ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал», про що свідчить копія договору про відступлення права вимоги № 140314нв від 14 березня 2014 року, витяг з додатку до даного договору та гарантійний лист від 03.03.2015 року.(а.с.9-12) Цього факту не заперечував і представник відповідача.

Як зазначила позивач, вона особисто надала відповідачеві кошти на погашення кредитної заборгованості у сумі 36 580,48 грн. Вказані грошові були її власністю, які вона заробила до спільного проживання з останнім. На підтвердження сплати нею такого боргу остання надала копії квитанцій про здійснення виплат починаючи з березня 2015 року.

Оцінюючи копії квитанцій, як доказ виконання позивачем грошового зобов'язання за відповідача, суд приходить до висновку, що дані квитанції у відповідності до ст. 64 ЦПК України не можуть розглядатись як відомості про обставини, які мають істотні значення для справи, оскільки видані на ім'я відповідача. Крім того, навіть якщо позивач і здійснювала виплати, то будь-які докази того, що вона це робила за кошти, які належать їй особисто в матеріалах справи відсутні. Показами свідків такий факт не підтверджено.

Достовірність сплати заборгованості саме ОСОБА_1 поставлено під сумнів і представником відповідача, оскільки останній зазначив, що позивач отримала вказані квитанції та відповідні кредитні договори самостійно забравши відповідну документацію, коли переїхала проживати до своїх батьків, не повідомивши про це відповідача.

Відповідно копії трудової книжки ОСОБА_6, останній працював на посаді бригадира в ТОВ «Карамелія» в період з 08.10.2013 року по 11.03.2016 року.(а.с. 60)

Відповідно довідки № 97 від 11.07.2017 року товариства з обмеженою відповідальністю «Карамелія», ОСОБА_8 працював у даному товаристві у період з 08.10.2013 року по 11.03.2016 року на посаді бригадира та був звільнений з роботи за власним бажанням. За вказаний період його заробітна плата становила: за жовтень 2013 року - 12700 грн., за листопад-грудень 2013 року по 15000 грн. щомісячно, за січень 2014 року - 13200 грн., за період з лютого по грудень 2014 року включно - по 15000 грн.,за період з січня по грудень 2015 року включно - 15000 грн., за період з січня по лютий 2016 року - по 15000 грн. щомісячно та за березень 2016 року 4100 грн. (а.с. 74)

Вказані письмові докази, а саме: копія трудової книжки та довідка про заробітну плату відповідача, ставить під сумнів твердження позивача про те, що відповідач на погашення боргу взагалі коштів не мав. Крім того рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11.03.2014 по справі №359/111/14 за позовом ПАТ «Промінвестбанк» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором підтверджує лише наявність боргу у відповідача, але ніяк не відсутність у нього коштів для його погашення.

Суд також звертає увагу, що в судовому засіданні сама позивач зазначила, що заробітна плата, яку приносив відповідач також відкладалася ними для здійснення виплат кредитної заборгованості, у зв'язку з чим слід дійти висновку, що погашення заборгованості по кредиту здійснювалося сторонами за рахунок їх спільного бюджету.

Позивач стверджує, що автомобіль «Форд» сірого кольору, 1991 року випуску, вони з відповідачем купували за її власні кошти, які були зібрані нею ще до укладення шлюбу та спільного проживання. Як зазначила остання частина грошей в неї була, а частину, а саме 30 000 грн. вона позичила у своїх батьків, тому даний транспортний засіб не належить до їх з відповідачем спільної сумісної власності. Оформлений транспортний засіб на ОСОБА_6 був лише тому, що на момент його реєстрації в неї був відсутній реєстровий номер облікової картки платника податків фізичної особи. На підтвердження вказаного, в судовому засіданні за клопотанням позивача був допитаний в якості свідка громадянин ОСОБА_4

Суд не маже погодитися з такими висновками позивача, оскільки всі зазначені нею доводи на підтвердження своїх вимог є голослівними та не доведеними в судовому засіданні ні належними письмовими доказами, ні показами свідків.

Покази свідка ОСОБА_4 не дають підстав для висновку, що автомобіль позивачем був придбаний саме за її власні кошти, оскільки, свідок пояснив, що ОСОБА_1 передавала йому особисто гроші в машині, де також знаходився відповідач. Однак чиї саме це були кошти йому не відомо. На кого був оформлений транспортний засіб він також не знає, оскільки після отримання грошей відразу поїхав.

Стаття 57 СК України передбачає, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:

1)майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно із ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України та ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Таким чином, факт придбання автомобіля ОСОБА_1 за її власні кошти в судовому засіданні останньою не доведено, а докази, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, не знайшли свого підтвердження в суді під час розгляду справи.

Обоє з подружжя працювали, мали щомісячний заробіток, планували та з власної волі робити спільні покупки, про що в судовому засіданні зазначила сама ОСОБА_1 Питання про визнання майна її особистою приватною власністю остання в судовому засіданні не ставила, а тому кошти, які були витрачені подружжям в погашення кредиту, в період їх спільного проживання та кошти на придбання автомобіля в період перебування у шлюбі, мають статус спільного сумісного майна.

На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд виходячи із засад справедливості та розумності, притаманних цивільному праву (ст. 3 ЦК України), приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1, та ОСОБА_6, починаючи з жовтня 2014 року слід задовольнити.

Позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів в розмірі 89 958,85 грн. задоволенню не підлягають з наведених вище обставин.

Згідно ч.1 ст.12 Цивільного процесуального кодексу України особа, яка бере участь у справі, має право на правову допомогу, яка надається адвокатами або іншими фахівцями у галузі права в порядку, встановленому законом.

Відповідно до п.2 ч.3 ст.79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу.

Як вбачається з матеріалів справи, для організації підготовки даної позовної заяви позивач звернулася до адвоката Усатенка В.Ю. Вартість послуг адвоката становить 5550,00 грн., які позивачем були сплачені під час розгляду справи, що підтверджується відповідними квитанціями.(а.с. 80-87), а тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 2000,00 грн. вказаних витрат, розмір яких суд вважає достатнім та розумним, виходячи з часткового задоволення позову.

Згідно ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Враховуючи вимоги ч.1 ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати в розмірі 640 грн. сплаченого судового збору, пропорційно до задоволеної частини позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 10, 57, 58, 59, 60,79, 80, 88, 209, 212 - 215, 218 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Встановити факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, починаючи з жовтня 2014 року.

Стягнути з ОСОБА_6 (ІНФОРМАЦІЯ_2, АДРЕСА_3, реєстраційний номер облікової картки платника податків фізичної особи НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_4, (зареєстрована в АДРЕСА_1), реєстраційний номер облікової картки платника податків фізичної особи НОМЕР_2), - 640 грн. 00 коп. сплаченого судового збору пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, 2000 грн. 00 коп. витрат на правову допомогу, а всього 2640 (дві тисячі шістсот сорок) грн. 00 коп.

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Київської області через Бориспільський міськрайонний суд Київської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення до апеляційного суду Київської області через Бориспільський міськрайонний суд Київської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Бориспільського міськрайонного суду

Київської області С.М.Вознюк