Провадження №2/522/6600/17
РІШЕННЯ

Іменем УКРАЇНИ

«11» липня 2017 року

Приморський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого судді Погрібного С.О.

за участі секретаря судового засідання Грищук В.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Одесі цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду із зазначеними позовними вимогами, просив в рахунок виконання основного зобов'язання щодо оплати заборгованості у розмірі 5 152 783,35 гривень, що складаються з суми заборгованості за кредитом 4 390 939,88 гривень, суми заборгованості за відсотками 598 622,81 796, 25 гривень, пені 163 220,66 гривень, 3 % від простроченої суми заборгованості за тілом кредиту 1 022,14 гривень, 3% від простроченої суми заборгованості по відсотках у розмірі 8 568,60 гривень, за договором про надання кредиту, звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки № б/н від 15.04.2008 року, укладеним з ОСОБА_1, на чотирикімнатну квартиру № 22, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Катерининська, буд. 85, загальною площею 104,4 кв.м., житловою площею 66,3 кв.м., та належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 15.04.2008 року, р. №3389, шляхом передачі іпотекодержателю АТ «Дельта Банк» предмета іпотеки у власність та визнання за ним права власності на предмет іпотеки та вирішити питання про сплату судового збору, шляхом його стягнення з відповідача на користь держави. В обґрунтування вимог представник позивача посилався на таке.

Між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Сведбанк», та ОСОБА_1 15.04.2008 року укладений кредитний договір № 1506/0408/45-012, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 225 000,0 доларів США з розрахунку 11,9 % річних за користування кредитом на строк до 15.04.2038 року.

З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним кредитним договором про надання кредиту іпотекодавець ОСОБА_1 за договором іпотеки від 15.04.2008 року передала у іпотеку нерухоме майно чотирикімнатну квартиру № 22, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Катерининська, буд. 85, загальною площею 104,4 кв.м., житловою площею 66,3 кв.м., та належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 15.04.2008 року, р. № 3389. В порушення умов кредитного договору, позичальник свої зобов'язання належним чином не виконав, внаслідок чого у відповідача перед позивачем виникла заборгованість у розмірі 5 152 783,35 гривень.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за вказаним кредитом, внаслідок чого до позивача перейшло право вимоги, що виникло з кредитного договору та договору іпотеки, у обсязі та на умовах, які існували у первісного кредитора. Враховуючи зазначене, позивач звернувся до суду із вказаними позовними вимогами з метою захисту своїх прав та інтересів.

Представник позивача надав до суду заяву, якою позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив розглянути позов за його відсутності, не заперечував проти розгляду справи у заочному порядку.

Відповідач у судове засідання не зявився неодноразово та повторно, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся в установленому законом порядку. Суд у звязку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 169 ЦПК України, враховуючи відсутність відповідних заперечень від позивача ухвалив розглянути справу за відсутності відповідача, який не зявився.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні вимог позову має бути відмовлено з наступних підстав.

Судом встановлені такі фактичні обставини на підставі представлених письмових доказів.

Між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Сведбанк», та ОСОБА_1 15.04.2008 року укладений кредитний договір № 1506/0408/45-012, згідно з умовами якого банк надав позичальнику в кредит грошові кошти у розмірі 225 000,00 доларів США з розрахунку 11,9 % річних за користування кредитом на строк до 15.04.2038 року.

З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним кредитним договором про надання кредиту іпотекодавець ОСОБА_1 за договором іпотеки від 15.04.2008 року передала у іпотеку нерухоме майно чотирикімнатну квартиру № 22, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Катерининська, буд. 85, загальною площею 104,4 кв.м., житловою площею 66,3 кв.м., та належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 15.04.2008 року, р. № 3389.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за вказаним кредитом, в результаті чого до позивача перейшло право вимоги, що виникло з кредитного договору та договору іпотеки, у обсязі та на умовах, що існували у первісного кредитора.

Відповідно до п. 3.1.1 договору, позичальник здійснює погашення кредиту та сплату процентів за попередній місяць, нарахованих відповідно до п 3.2. цього договору, шляхом здійснення фіксованих платежів у сумі 2 297,07 доларів США у встановлений цим договором термін до «10» числа кожного місяця й у день закінчення кредитного договору.

Згідно з п.3.1.3 кредитного договору позичальник зобов'язується сплачувати ануїтетні платежі шляхом перерахування коштів у сумі ануїтетного платежу на рахунок № 2620.3.7126912.01.

Таким чином, за умовами кредитного договору позичальник зобовязався своєчасно сплачувати на користь банку проценти за користування кредитом за весь строк фактичного користування кредитом, здійснювати погашення заборгованості за кредитом згідно з графіком погашення заборгованості шляхом внесення грошових коштів щомісяця на рахунок, вказаний у договорі, сплачувати щомісяця проценти за користування кредитом на рахунок нарахованих відсотків.

Втім, позичальник умови кредитного договору належним чином не виконував, про що неодноразово повідомлявся, в тому числі, й шляхом направлення письмової вимоги про виконання зобовязань згідно з умовами кредитного договору, про що свідчить копія вимоги, наявна в матеріалах справи, чим набув права вимоги до відповідача про дострокове погашення (сплату) кредиту.

При цьому, з метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним договором про надання споживчого кредиту іпотекодавець ОСОБА_1 за договором іпотеки від 15.04.2008 року передала у іпотеку нерухоме майно чотирикімнатну квартиру № 22, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Катерининська, буд. 85, загальною площею 104,4 кв.м., житловою площею 66,3 кв.м., та належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 15.04.2008 року, р. № 3389.

Внаслідок порушення виконання зобовязань за кредитним договором № 1506/0408/45-012 від 15.04.2008 року у боржника перед банком утворилась істотна за розміром заборгованість на суму 5 152 783,35 гривень, з яких:

сума заборгованості за кредитом 4 390 939,88 гривень;

сума заборгованості за відсотками 598 622,81 796, 25 гривень;

сума заборгованості за пенею 163 220,66 гривень;

3 % від простроченої суми заборгованості за тілом кредиту 1 022,14 гривень;

3% від простроченої суми заборгованості по відсотках 8 568,60 гривень.

Відповідно до ст. 524 ЦК України валютою зобовязання є національна валюта України. Згідно з правилом частини 2 статті 533 ЦК України, якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. За частиною 3 статті 533 ЦК використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Таким чином, оскільки грошове зобовязання виконано відповідачем не було, вона порушила вимоги ст. 1054 ЦК України, за якою позичальник зобовязаний повернути банку суму кредиту в строки й у порядку, встановленому договором. При цьому, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Відповідно до змісту ст. 526 ЦК України зобовязання повинно виконуватись належним чином згідно умов договору й вимог Цивільного кодексу. За ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Згідно п. п. 1 та 3 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; сплата неустойки. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). В силу ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У частині першій статті 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з положеннями частини третьої зазначеної статті договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

При цьому, згідно із частиною першою статті 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду унормовано правилами статті 39 Закону України «Про іпотеку», в якій передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачено лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Отже, аналіз положень статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи (у двох різних порядках) захисту на задоволення вимог кредитора, забезпечених іпотекою шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий на підставі рішення суду та два позасудових на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

Таким чином, договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»).

Вказане узгоджується з правовою позицією, сформованою колегією суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у постанові суду від 28 вересня 2016 року, від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1219цс16 й від 24 травня 2017 року у справі № 6-1388цс16.

При цьому, з огляду на вказані обставини, судом встановлено, що умови договору відповідачка не виконувала, кредит не погашала, в звязку з чим утворилася заборгованість, а положеннями іпотечного договору (пункт 12.3.1) передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

Оцінка сталої практики Верховного Суду України, сформованої на підставі аналізу чинного законодавства надали підстави судові зробити висновок про необґрунтованість заявленої позивачем вимоги про звернення стягнення предмету іпотеки шляхом набуття банком права власності на нього, з огляду на обрання позивачем неналежного способу захисту його порушених прав. Такий висновок кореспондується із зазначеними судом нормами права й узгоджується з правовою позицією суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України, що є обовязковою для судів першої інстанції під час вирішення подібних спорів.

Суд має розяснити позивачу, що позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до п. 22 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» у редакції, чинній на дату звернення позивача до суду з цим позовом, від сплати судового збору звільняється уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у справах, пов'язаних із здійсненням тимчасової адміністрації та ліквідації банку.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобовязання в натурі, а також іншим способом, встановленим договором або законом.

Керуючись ст. ст. 3, 6, 16, 328, 335, 376, 392, 524, 530, 533, 610-611, 1054 Цивільного кодексу України, ст. ст. 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», ст.ст. 10, 11, 88, 335, 376 Цивільного процесуального кодексу України, СУД

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ: С.О. Погрібний

11.07.2017