АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого - Кирилюк Г.М.

суддів: Слюсар Т.А., Панченка М.М.

при секретарі Синявському Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини про відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 05 липня 2017 року,

встановила:

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив стягнути з Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини на свою користь 1 000 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, заподіяної в результаті незаконних дій при розгляді його скарги від 07.03.2017 року.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 07.03.2017 року він звернувся до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, в якому просив вирішити питання про притягнення до відповідальності згідно норм чинного законодавства заступника Міністра з питань виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_3, який надав неповну інформацію на його запит про інформацію від 21 грудня 2016 року та не надав відповіді на його запит на інформацію від 04 лютого 2017 року. Також просив вирішити питання про поновлення його прав та надання обґрунтованої відповіді на вказані запити на інформацію.

Листом від 10.04.2017 року представник Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини з питань захисту права військовослужбовців ОСОБА_4 повідомив про проведення перевірки по його скарзі.

Листом від 15.05.2017 р. представник Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини з питань захисту права військовослужбовців ОСОБА_4 повідомив про те, що за результатами аналізу отриманої інформації не вбачається правових підстав для вжиття додаткових заходів реагування.

Вважав вказані дії Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини при розгляді його скарги від 07.03.2017 року незаконними, оскільки при її розгляді було порушено ст. 40 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради з прав людини», ст. 19 Закону України «Про звернення громадян».

Так, відповідач не повідомив, чи були порушені його права при розгляді заступником Міністра з питань виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_3 його запитів про інформацію від 21 грудня 2016 року та від 04 лютого 2017 року; які саме його права були порушені і якими нормами чинного законодавства вони гарантовані; не забезпечив поновлення порушених прав; не прийняв обґрунтованого рішення при розгляді його скарги від 07.03.2017 р.

Відповідь на його скаргу не містила аналізу отриманої інформації, що були встановлені при перевірці; які докази були надані ним та які докази були надані заступником Міністра з питань виконавчої служби Міністерства юстиції України; чи надані докази відповідають фактичним обставинам справи; чи були порушені норми законодавства при розгляді його запиту на інформацію; чи були порушені його права при розгляді запиту.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 05 липня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, у зв'язку з порушенням прав, передбачених ст.8, 40, 55, 56 Конституції України, просить скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 05 липня 2017 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Свої доводи обґрунтовує тим, що оскаржуване судове рішення не ґрунтується на законі, всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений судом належним чином.

В судовому представник Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини ОСОБА_5 просила апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з його недоведеності та необґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади діяльності Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, його права та обов'язки визначені Законом України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини», згідно зі статтею 4 якого діяльність Уповноваженого доповнює існуючі засоби захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина, не відміняє їх і не тягне перегляду компетенції державних органів, які забезпечують захист і поновлення порушених прав і свобод.

Відповідно до частини 1 статті 17 вказаного Закону Уповноважений Верховної Ради України з прав людини приймає та розглядає звернення громадян України, іноземців, осіб без громадянства або осіб, які діють в їхніх інтересах.

Частинами другою- п'ятою статті 17 цього Закону, при розгляді звернення Уповноважений:

1)відкриває провадження у справі про порушення прав і свобод людини і громадянина;

2)роз'яснює заходи, що їх має вжити особа, яка подала звернення Уповноваженому;

3)направляє звернення за належністю в орган, до компетенції якого належить розгляд справи, та контролює розгляд цього звернення;

4)відмовляє в розгляді звернення.

Механізм здійснення провадження у справах про порушення прав і свобод людини і громадянина визначено Порядком здійснення провадження Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, затвердженим наказом Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини від 12.08.2013 №18/02-13 (далі- Порядок), підпунктом 1.1 пункту 1 якого передбачено, що провадження Уповноваженого -це комплекс заходів, які здійснюються з метою парламентського контролю за додержанням конституційних прав і свобод людини, сприяння їх поновленню, запобігання виникненню умов, що створюють можливості порушення прав та свобод людини.

У ході провадження можуть вживатися такі заходи, як надання роз'яснення з питань, наведених у зверненні; здійснення перевірки відомостей, викладених у зверненнях або повідомленнях, шляхом, зокрема, надсилання запитів до відповідних державних органів тощо (підпункт 3.6 пункту 3 Порядку).

Провадження завершується шляхом надання остаточної відповіді авторові звернення за результатами з'ясування обставин після вжиття передбачених Законом заходів, спрямованих на запобігання порушення прав і свобод людини або сприяння їх поновленню ( пункт 6.1 пункту 6 Порядку).

Як вбачається з матеріалів справи, 07.03.2017 року ОСОБА_1 подав до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини скаргу, в якій просив вирішити питання про притягнення до відповідальності згідно норм чинного законодавства заступника Міністра з питань виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_3, який, на думку позивача, надав неповну інформацію на його запит про інформацію від 21 грудня 2016 року та не надав відповіді на його запит на інформацію від 04 лютого 2017 року. Також просив вирішити питання про поновлення його прав та надання обґрунтованої відповіді на вказані запити на інформацію.

Скарга обґрунтована тим, що 21 грудня 2016 року на адресу Кабінету Міністрів України ним було направлено запит, в якому позивач просив відповідно до Закону України «Про доступ до публічної інформації» повідомити: точну дату, з якої починається строк звернення до адміністративного суду для оскарження постанови Кабінету Міністрів України №45 від 13.02.2008 року, якою затверджено Порядок проведення перерахунку пенсій, призначених відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб; точну дату, з якої закінчився строк звернення до адміністративного суду для оскарження вказаної постанови.

Листом від 25.01.2017 р. заступник Міністра з питань виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_3 на вказане звернення дав відповідь (а.с.12).

04 лютого 2017 р. ОСОБА_1 звернувся до заступника Міністра з питань виконавчої служби Міністерства юстиції України з повторним запитом, оскільки вважав попередню відповідь неповною (а.с. 13).

Судом встановлено, що Міністерством юстиції України було розглянуто запит на інформацію від 04 лютого 2017 року щодо строків оскарження нормативно-правових актів Уряду, та 06 березня 2017 року надано відповідь по суті питання з приводу закінчення процесуального строку, встановленого для оскарження постанов Уряду (а.с. 43 зв.).

З метою повного та всебічного з'ясування обставин, викладених у скарзі від 07 березня 2017 р., представник Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини надіслав до Міністерства юстиції України запит з проханням перевірити наведену у зверненні ОСОБА_1 інформацію та, за наявності правових підстав, вжити відповідно до законодавства заходів для захисту його порушених прав. У запиті також наголошувалось на тому, що після надходження від Міністерства юстиції України відповіді прийматиметься рішення щодо застосування додаткових заходів реагування Уповноваженого, про що буде повідомлено додатково.

Про вжиті заходи заявника проінформовано листом від 10 квітня 2016 року.

21 квітня 2017 року першим заступником Міністра Н. Севастяновою надано відповідь по суті розгляду скарги ОСОБА_1 від 16 березня 2017 року щодо розгляду запитів від 21.12.2016 р., від 04.02.2017 р.

Заявнику повідомлено, що вказані запити щодо надання інформації стосовно початку та закінчення строку оскарження нормативно-правового акту Кабінету Міністрів України по суті є зверненнями, оскільки порушені питання передбачали надання роз'яснення. Відповіді на вказані звернення були підготовлені, зокрема, з урахуванням статті 20 Закону України «Про звернення громадян», відповідно до якої звернення громадян розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження.

В порядку інформування заявнику було роз'яснено, що відповідно до ст. 59 Конституції України та Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» в Україні діє адвокатура, що забезпечує здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги та професійній основі. Подаючи до суду касаційну скаргу, Міністерство юстиції діяло як представник учасника судового процесу, а не як особа, яка володіє публічною інформацією (а.с. 44).

За результатами аналізу отриманої інформації позивачу листом від 15 травня 2017 року повідомлено про відсутність правових підстав для вжиття додаткових заходів реагування Уповноваженого за його зверненням (а.с.20).

Не погоджуючись з роз'ясненнями, наданими листом від 10 квітня 2017 року, позивач листом від 29 квітня 2017 року повідомив, що вважає Міністерство юстиції України розпорядником запитуваної ним інформації.

Представник Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини з питань дотримання права на інформацію та представництва в Конституційному Суді України листом від 02 червня 2017 року надав заявнику роз'яснення щодо розгляду Міністерством юстиції України та Секретаріатом Уповноваженого його звернень.

Відповідно до ст.40 Конституції України, ст.ст. 1, 15, 19 Закону України «Про звернення громадян», ст.5 Закону України «Про інформацію» кожному гарантується право на звернення та отримання вичерпної та обґрунтованої відповіді стосовно порушених питань, крім випадків, що встановлені законами.

Відповідно до ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 25 Закону України «Про звернення громадян» визначено питання відшкодування збитків, зокрема моральних, громадянину у зв'язку з порушенням вимог цього Закону при розгляді його скарги.

Відповідно до ст.27 та ч.1 ст.31 Закону України «Про інформацію» порушення законодавства України про інформацію тягне за собою дисциплінарну, цивільно-правову, адміністративну або кримінальну відповідальність згідно із законами України. У разі якщо порушенням права на свободу інформації особі завдано матеріальної чи моральної шкоди, вона має право на її відшкодування за рішенням суду.

Положення п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснюють, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у принижені честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

За змістом п.4 ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Загальні підстави відповідальності за моральну шкоду, завдану фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю визначені ст. 1166 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За змістом ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

З огляду на те, що Уповноважений та Секретаріат Уповноваженого розглянув звернення позивача у відповідності до вимог Закону України «Про звернення громадян», порушень чинного законодавства України з боку Уповноваженого під час провадження за вказаним зверненням допущено не було, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність в діях відповідача неправомірної поведінки, яка мала б своїм наслідком відшкодування моральної шкоди.

Твердження щодо неповного з'ясування обставин справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального і процесуального права відхиляються колегією суддів, оскільки вони не ґрунтуються на фактичних обставинах справи.

Так, за змістом ст.1174 ЦК України ця правова норма застосується до правовідносин щодо відшкодування шкоди, завданої фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень.

Фактичною підставою для застосування такого виду відповідальності є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених ст. 1174 ЦК України є шкода, протиправна поведінка та причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною - є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв'язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв'язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов'язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Доказів протиправності поведінки відповідача, наявності самої моральної шкоди та причинного зв'язку між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою позивачем надано не було.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.303, 304,307,308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України колегія суддів

Ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 05 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді:

Справа №757/29054/17-ц

Апеляційне провадження №22-ц/796/9615/2017 Головуючий у суді першої інстанції: Остапчук Т.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Кирилюк Г.М.