Справа №204/3076/13-ц
Провадження №2/204/66/17
РІШЕННЯ

іменем України

01 вересня 2017 року Красногвардійський районний суд м.Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Книш А.В.,

при секретарі Подвижній О.О.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

представника третьої особи ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_4 до Державного підприємства «Виробниче обєднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова», третя особа: Правобережне відділення міста Дніпро Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровської області про визнання дій неправомірними, стягнення шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача в якому, згідно уточнених позовних вимог, просив визнати неправомірними дії адміністрації державного заводу ВОПМЗ при невиплаті позивачу належних виплат за інвалідність праці 2-ї групи 80 % втрати професійної працездатності з 1996 року по 2017 рік, як такі, що порушують його конституційні права і свободи людини гарантовані ст. ст. 21, 22, 24, 58, 48, 46 Конституції України та згідно зобовязання державного заводу ВОПМЗ № 365 від 20 жовтня 1993 року; стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по виплатам за інвалідність праці 2-ї групи втрати 80 % професійної працездатності за період з 1996 року по 2017 рік в розмірі 564480 грн.; зобовязати до негайного виконання рішення суду в частині стягнення на користь позивача заборгованості за інвалідність праці 2-ї групи 80 % втрати професійної працездатності; визнати неправомірними дії відповідача ВОПМЗ імені Макарова, як такі, що порушують його конституційні права і свободи людини гарантовані ст.3, ст.21, ст.22, ст.24, ст.58, ст.48, ст.46 Конституції України при невиплаті йому належних виплат за втрату 80% професійної працездатності з 1992 року по 17 липня 2017 року, виходячи із середньої заробітної плати відповідних працівників участка хромування цеха №6 ВОПМЗ імені Макарова, відкоригованого на величину фактичного підвищення тарифних ставок і посадових окладів, чим зменшили йому виплати за 80% професійної працездатності в період 1992 - 17 липня 2017 року, виходячи з розрахункових листів про фактичну заробітну плату Ілічевського, Князєва за 10,11,12 місяці 1992 року, та довідок про фактичну заробітну плату у 2001 році, виходячи з мінімальної заробітної плати в Україні 3200 грн. на 2017 рік; визнати неправомірними дії відповідача ВОПМЗ імені Макарова, як такі, що порушують його конституційні права і свободи людини гарантовані Конституцією України при невиконанні постанови Кабінету Міністрів України №276 від 26 травня 1992 року п.4 «Про підвищення соціальних гарантій для населення» - провести з 01 травня 1992 року перерахування розмірів відшкодування шкоди, виходячи із середньомісячної заробітної плати відповідних працівників за січень-квітень 1992 року, відкорегованого на величину фактичного підвищення тарифних ставок і посадових окладів; зобовязати відповідача ВОПМЗ імені Макарова виконати постанову КМУ №276 від 26 травня 1992 року п.4 «Про підвищення соціальних гарантій для населення» - провести з 01 травня 1992 року перерахування розмірів відшкодування шкоди, виходячи із середньомісячної заробітної плати відповідних працівників за січень-квітень 1992 року, відкорегованого на величину фактичного підвищення тарифних ставок і посадових окладів; зобовязати відповідача ВОПМЗ імені Макарова після виконання ухвали суду про виконання постанови КМУ №276 від 26 травня 1992 року п.4 «Про підвищення соціальних гарантій для населення», обчисленні суми відкоригувати у звязку із зростанням цін на споживчі товари та послуги з 01 травня 1992 року по 17 липня 2017 рік з урахуванням вислуги років праці в шкідливих умовах; стягнути з відповідача ВОПМЗ імені Макарова на користь позивача заборгованість по належним виплатам за втрату 80% професійної працездатності за період з 01 січня 1996 рік по 17 липня 2017 рік, виходячи із обчислених сум згідно пунктів 6 і 7 доповнених позовних вимог; стягнути з відповідача ВОПМЗ імені Макарова на користь позивача 1 000 000 грн. моральної шкоди за час знущань з інваліда праці з втратою 80% професійної працездатності за період з 01 січня 1996 року по 17 липня 2017 рік; стягнути з відповідача ВОПМЗ імені Макарова на користь позивача 5 000 грн. за юридичну послугу згідно договору, який знаходиться у Красногвардійському районному суді м.Дніпропетровська з 26 серпня 2011 року та квитанції про сплату юридичних послуг від 13 липня 2017 року.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що після служби в армії працював на шкідливій ділянці виробництва, на хромуванні ракетних деталей в цеху №6 на державному ракетному підприємстві виробничого обєднання «Південний машинобудівний завод ім. Макарова». Згідно висновку МСЕК від 28 вересня 1993 року він є інвалідом праці 2-ї групи з втратою 80% професійної працездатності. Так, з часу висновку МСЕК від 28 вересня 1993 року та наданим відповідачем позивачу зобовязанням від 20 жовтня 1993 року його права і свободи людини, як інваліда праці, захищені ст.ст.3, 5, 8, 9, 21, 22, 24, 34, 46, 48, 49, 55, 56, 58, 68 Конституції України. Позивачу через систематичні неправомірні дії відповідача неодноразово приходилося звертатися до суду за захистом своїх порушених прав та свобод. Позивач вважає, що з 1992 року по даний час відповідач продовжує порушувати його права, а саме не виплачувати йому належні виплати за втрату 80% професійної працездатності, виходячи із середньої заробітної плати відповідних працівників дільниці хромування цеху №6 ВО ПМЗ імені Макарова відкоригованого на величину фактичного підвищення тарифних ставок і посадових окладів, чим зменшено йому належні виплати за 80% втрати професійної працездатності в спірний період виходячи з розрахункових листів про фактичну заробітну плату Іллічевського, Князєва за 10,11,12 місяці 1992 року, та довідок про фактичну заробітну плату у 2001 році, виходячи з мінімальної заробітної плати в Україні у розмірі 3200 грн. на 2017 рік. Такі неправомірні дії відповідача призвели до виникнення заборгованості перед позивачем у розмірі 564480 грн., що в свою чергу приводе до систематичних знущань, приниження людської гідності, що завдає моральної шкоди. Таким чином, відповідач відбирає кошти на життя у інваліда праці 2-ї групи з втратою 80% професійної працездатності, морить позивача голодом, не оплачуючи йому належні виплати, як інваліду праці. Відповідач відчужує та звужує обсяг існуючих конституційних прав і свобод позивача, а тому він був вимушений звернутись до суду.

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 29 квітня 2013 року у відкритті провадження за позовною заявою ОСОБА_4 до Виробничого обєднання «Південний машинобудівний завод ім. Макарова» в частині стягнення з відповідача на користь позивача 4000 грн. за юридичну послугу згідно договору, який знаходиться у Красногвардійському районному суді м. Дніпропетровська з 26 серпня 2011 року відмовлено на підставі п.2 ч.2 ст. 122 ЦПК України.

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23 лютого 2017 року до розгляду зазначеної цивільної справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову, залучено Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Дніпрі Дніпропетровської області, правонаступником якого є Правобережне відділення міста Дніпро Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровської області (далі - Фонд).

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 уточнені позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник позивача ОСОБА_1 в обґрунтування своїх позовних вимог наполягав на тому, що вирахувана відповідачем сума відшкодування втраченого потерпілим заробітку у розмірі 75,28 грн. є не вірною, зазначив, що середньомісячна номінальна заробітна плата промислово-виробничого персоналу у галузі «Машинобудування і металообробка» по Дніпропетровській області є набагато вища щомісячної виплати, яку здійснює відповідач через невірне нарахування, що є недопустимим та порушує права позивача.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 заперечував проти задоволення позовних вимог, зазначив, що всі нарахування та виплати компенсації за втрату професійної працездатності до 21 липня 2005 року позивачу здійснені вірно. Остання доплата позивачу була проведена в червні 2001 року і на той момент сума його доплати становила 75,28 грн. Далі доплата не проводилася у звязку зі зміною чинного законодавства, а саме відповідно до Постанови КМУ №807 від 11 липня 2001 року скасовані Правила відшкодування шкоди власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодження здоровя, повязаним з виконанням ним трудових обовязків (Постанова КМУ №472 від 23 червня 1993 року). Про дану суму підприємство повідомило в Фонд соціального страхування від нещасних випадків та професійних захворювань при передачі особової справи ОСОБА_4 Представник відповідача ОСОБА_2 зауважив, що правильність нарахування та виплати компенсації за втрату професійної працездатності були перевірені попередніми судами та висновки щодо законності та правильності викладені у рішеннях суду, наприклад у рішенні Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 07 липня 2005 року по справі №2-0085/2005. Отже, позовні вимоги з 21 липня 2005 року по 2017 рік представник відповідача ОСОБА_2 вважає безпідставними, так як з 2005 року всі виплати здійснює Фонд соціального страхування від нещасних випадків та професійних захворювань.

Представник третьої особи ОСОБА_3 в судовому засіданні просила ухвалити рішення на розсуд суду.

Суд, вислухавши пояснення представників позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2, представника третьої особи ОСОБА_3, свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8, дослідивши матеріали справи приходить до наступного.

Позивач працював у відповідача на посаді хромувальника, 17 березня 1989 року його було звільнено із займаної посади на підставі ст. 40 п.2 КЗпП УССР внаслідок стану здоровя (т.2 а.с.158).

Відповідно до витягу із ОСОБА_9 огляду у ЛТЕК про результати визначення ступеню втрати професійної працездатності в процентах, потреби в додаткових видах допомоги, виданого 28 вересня 1993 року Фтизіатричною МСЕК, позивачу визначено ступінь втрати професійної працездатності в процентах 80% у звязку з професійним захворюванням, безстроково та встановлено, що він є інвалідом другої групи по токсичному бронхіту (т.1 а.с.13).

Згідно зобовязання №365 від 20 жовтня 1993 року виробниче обєднання «Південний машинобудівний завод» в особі головного інженера ОСОБА_9 зобовязалося проводити позивачу доплату у звязку з професійним захворюванням. Зобовязанням також визначено, що позивач, працюючи в цеху 6 хромувальником отримав професійне захворювання токсичний бронхіт, у звязку з чим висновком фтизіатричної МСЕК від 28 вересня 1993 року йому встановлено 80% втрати професійної працездатності і призначено 2 групу інвалідності. Середньомісячна заробітна плата розрахована у відповідності до ст.22 Правил відшкодування збитків №472 від 23 червня 1993 року і сума доплати із застосуванням підвищуючого коефіцієнта 2,5 становить 99288 крб. Виплати проводити щомісячно, починаючи з 01 жовтня 1993 року, строком постійно (т.1 а.с.14).

20 липня 2005 року особова справа позивача прийнята на облік до відділення виконавчої дирекції ФСНВУ м. Дніпропетровська Дніпропетровської області та продовжені належні страхові виплати з моменту передачі особової справи потерпілої особи на облік до відділення Фонду, тобто з 01 липня 2005 року з урахуванням перерахунку, який відділення Фонду проводив з 01 березня 2002 року, 01 березня 2003 року, 01 березня 2004 року, 01 березня 2005 року (т.2 а.с.192-193).

Відповідно до довідки відповідача від 14 липня 2005 року про розмір втраченого заробітку, витрат на медичну та соціальну допомогу та інших страхових виплат на дату передачі особової справи потерпілого позивача, сума відшкодування втраченого потерпілим заробітку складає 75,28 грн. (т.2 а.с.194).

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 07 липня 2005 року під час розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_4 до виробничого обєднання «Південний машинобудівний завод ім.Макарова» про стягнення матеріальної та моральної шкоди, яке ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 жовтня 2008 року залишено без змін, встановлено, що на момент припинення відповідачем виплат 01 липня 2001 року щомісячні виплати на відшкодування шкоди позивачу складають 75 грн. 28 коп. (а.с.132-138).

Частиною 3 ст. 61 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

На виниклі правовідносини між сторонами розповсюджуються норми статті 34 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 25 листопада 2014 року № 21-503а14.

Частиною першою статті 34 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) установлено, що сума щомісячної страхової виплати встановлюється відповідно до ступеня втрати професійної працездатності та середньомісячного заробітку, що потерпілий мав до ушкодження здоровя.

В судовому засіданні встановлено, що розрахунок відшкодування втраченого заробітку позивачу за період з 01 липня 1988 року по 26 липня 1989 року складає - 69,97 руб.; з 27 липня 1989 року по 01 серпня 1990 року 69,97 руб.; з 01 вересня 1990 року по 01 жовтня 1991 року 69,97 руб.; з 01 жовтня 1991 року по 01 січня 1992 року 69,97 руб.; з 01 січня 1992 року 458,78 руб.; з 01 травня 1992 року по 01 жовтня 1992 року 2582 крб.; з 01 жовтня 1992 року - 2582 крб.; з 01 листопада 1992 року 3940 крб.; з 01 січня 1993 року 7880 крб.; з 01 квітня 1993 року 11032 крб.; з 01 травня 1993 року 22064 крб.; з 01 липня 1993 року 33096 крб.; з 01 серпня 1993 року 39715,20 крб.; з 01 вересня 1993 року 99288 крб.; з 01 грудня 1993 року 297864 крб.; з 01 червня 1994 року 536155,20 крб.; з 01 листопада 1994 року 804232,80 крб.; з 01 грудня 1994 року 1608465,60 крб.; з 01 серпня 1994 року 2412698,4 крб.; з 01 грудня 1995 року 3860000 крб.; з 01 жовтня 1996 року 38 грн. 60 коп.; з 01 вересня 1999 року 46 грн. 32 коп.; з 01 квітня 2000 року 60 грн. 21 коп.; з 01 жовтня 2000 року по 01 липня 2001 року 75 грн. 28 коп. (т.3 а.с.49-52).

Проведений розрахунок відшкодування втраченого заробітку позивачу за спірний період з 1992 року по 01 липня 2005 року здійснений вірно, із врахуванням вимог Постанови КМУ «Про перерахунок розміру відшкодування шкоди, заподіяної працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ними трудових обов'язків» №391 від 31 грудня 1991 року, Постанови КМУ «Про заходи щодо виконання постанови Верховної Ради України від 29 квітня 1992 року про підвищення соціальних гарантій для населення»№276 від 26 травня 1992 року, наказу Президента «Про грошову реформу в Україні» від 25 серпня 1996 року.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_6, яка працює головним бухгалтером Державного підприємства «Виробниче обєднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова», ОСОБА_7 заступник начальника відділу страхових виплат Фонду, ОСОБА_8 провідний спеціаліст відділу страхових виплат Фонду, ОСОБА_5 бухгалтер Фонду, в судовому засіданні пояснили, що розрахунок відшкодування втраченого заробітку позивачу нараховується вірно, відповідно до вимог чинного законодавства.

Також судом враховується, що відповідно до статті 29 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» № 1105-ХІУ від 23 вересня 1999 року (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) перерахування сум щомісячних страхових виплат і витрат на медичну та соціальну допомогу провадиться у разі:

1) зміни ступеня втрати професійної працездатності;

2) зміни складу сім'ї померлого;

3) підвищення розміру мінімальної заробітної плати у порядку, визначеному законодавством.

Перерахування сум щомісячних страхових виплат провадиться також у разі зростання у попередньому календарному році середньої заробітної плати у галузях національної економіки за даними центрального органу виконавчої влади з питань статистики. Таке перерахування провадиться з 1 березня наступного року. При цьому визначена раніше сума щомісячної страхової виплати зменшенню не підлягає.

Підвищення розміру мінімальної заробітної плати у порядку, визначеному законодавством, стосується насамперед перерахування розміру витрат на медичну і соціальну допомогу потерпілому.

Таке підвищення розміру мінімальної заробітної плати може бути підставою для перерахування розміру страхової виплати на відшкодування втраченого заробітку в напрямі її збільшення в тому разі, коли її розмір визначався виходячи з розміру мінімальної заробітної плати.

Однак, в судовому засіданні встановлено, що розмір страхової виплати на відшкодування втраченого заробітку позивачу визначався із розміру його середньомісячного заробітку.

Позивач в обґрунтування своїх позовних вимог вказує, що відповідачем не вірно визначена сума відшкодування втраченого потерпілим заробітку у розмірі 75,28 грн., який застосовується у розрахунках суми страхової виплати по даний час.

Згідно з вимогами ч.3 ст.10, ч.ч. 1,4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Від проведення судової економічної експертизи по даній справі представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні категорично відмовився. Будь-яких інших належних та допустимих доказів позивач та представник позивача ОСОБА_1 на підтвердження своїх позовних вимог суду не надали.

Відповідно до ч.4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, позовні вимоги позивача про визнання дій відповідача неправомірними стосовно невиплати йому належних виплат за втрату 80% професійної працездатності з 1992 по 21 липня 2005 року, виплати позивачу належних виплат за втрату професійної працездатності, відповідний перерахунок страхових виплат за даний період з підстав зазначених вище задоволенню не підлягають, як такі, що не ґрунтуються на законі та не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

Стосовно предявлених позовних вимог за період з 21 липня 2005 року по 17 липня 2017 року судом враховується, що особам, які потерпіли на виробництві до 1 квітня 2001 року, Фонд сплачує страхові виплати та надає соціальні послуги з того часу, коли відповідні підприємства передали йому в установленому порядку документи, що підтверджують право цих працівників (членів їхніх сімей) на такі виплати й послуги, або коли таке право встановлено в судовому порядку (пункт 2 статті 7 «Прикінцеві положення» Закону України «Про страхові виплати на загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин).

Позивач своїми процесуальними правами розпорядився на власний розсуд і позовні вимоги за період з 21 липня 2005 року по 17 липня 2017 року ним були також предявлені до Державного підприємства «Виробниче обєднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова».

Таким чином, предявлені позовні вимоги в частині визнання дій неправомірними, виплати позивачу належних виплат за втрату професійної працездатності, відповідний перерахунок страхових виплат з 21 липня 2005 року по 17 липня 2017 року задоволенню не підлягають. Оскільки позивачем позовні вимоги в даній частині заявлені до неналежного відповідача, здійснення судом будь-яких висновків по суті заявлених позивачем позовних вимог буде передчасним за відсутності відповідного спору між позивачем та Правобережним відділенням міста Дніпро Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровської області, який би піддягав вирішенню судом.

Враховуючи викладене в іншій частині позовні вимоги також не підлягають задоволенню.

Позовні вимоги в частині стягнення відшкодування моральної шкоди є похідними від вище вирішених позовних вимог і задоволенню також не підлягають.

Таким чином, позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, понесені позивачем судові витрати на підставі ст. 88 ЦПК України розподілу між сторонами не підлягають.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212, 214 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_4 до Державного підприємства «Виробниче обєднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова», третя особа: Правобережне відділення міста Дніпро Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровської області про визнання дій неправомірними, стягнення шкоди відмовити в повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом 10 днів з дня його проголошення шляхом подання в зазначений строк апеляційної скарги через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий: