Справа № 367/969/17 Головуючий у І інстанції Саранюк Л. П.
Провадження № 22-ц/780/2826/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 45 19.07.2017
УХВАЛА

Іменем України

19 липня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Голуб С.А.,

суддів Приходька К.П., Сліпченка О.І.

за участі секретаря Дрозда Р.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 30 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та виселення, -

в с т а н о в и л а :

У лютому 2017 року позивач пред»явив в суді названий позов посилаючись на те, що згідно договору купівлі продажу житлового будинку від 25.09.2001 року він придбав у громадянки ОСОБА_5 житловий будинок розташований за адресою: вул. Чумацький Шлях (Щорса), 27, селище Гостомель, Ірпінський район, Київська обл.

21 серпня 2004 року позивач уклав шлюб з ОСОБА_3

Після укладення шлюбу ОСОБА_2, ОСОБА_3 та її дочка від попереднього шлюбу ОСОБА_4 почали проживати спільно у будинку позивача за адресою вул. Чумацький Шлях (Щорса), 27,селище Гостомель, Ірпінський район, Київська обл.

24 лютого 2005 року позивач зареєстрував місце проживання відповідачів у вказаному будинку.

15 липня 2014 року рішенням Ірпінського міського суду Київської області по справі № 367/2519/14-ц шлюб між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_3 було розірвано.

У звязку із припиненням шлюбу відповідачі втратили право на проживання у вказаному будинку оскільки перестали бути членами сімї позивача.

У звязку із цим проживання та реєстрація відповідачів у будинку позивача значною мірою обмежує його права у розпорядженні та використанні своєї власності та не дає можливості самому користуватися даним будинком. З часу розлучення позивач тимчасово винаймає житло.

У звязку з вищевикладеним просив суд усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням ОСОБА_2 шляхом визнання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням та виселити з будинку, що знаходиться за адресою: Київська область, Ірпінський район, селище Гостомель, вул. Чумацький Шлях (Щорса), 27

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 30 березня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норма матеріального та процесуального права.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що суд безпідставно не погодився із твердженнями позивача про те, що відповідачі втратили право на проживання у будинку, оскільки перестали бути членами сім»ї позивача.

Крім того, вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, оскільки до виниклих правовідносин застосував статті Житлового кодексу України, а мав застосувати норми Цивільного кодексу України. Вважає, що він як власник будинку має право ним користуватись, а відповідачі створюють йому в цьому перешкоди.

Враховуючи вказані в апеляційній скарзі обставини, просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що твердження позивача про те, що відповідача втратили право користування будинку внаслідок того, що перестали бути членами його сім»ї не ґрунтується на нормах діючого законодавства.

У відповідності до положень ч. 4 ст. 156 Житлового кодексу Української PCP (далі - ЖК України), до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Згідно з частинами 2 та 3 статті 64 ЖК України, до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

Підстави, які дають стверджувати про втрату особою права на користування жилим приміщенням передбачені ст. 71 ЖК України.

Єдиною умовою, за якою особа вважається такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, є відсутність наймача або членів його родини у жилому приміщенні понад шість місяців без поважних причин.

Відповідачі постійно проживають за вказаною адресою і доказів їх відсутності Позивачем не надано. Навпаки, Позивач у поданій заяві стверджує про те, що Відповідачі проживають у спірному жилому приміщенні постійно.

Будь яких доказів, які б свідчили про перешкоджання Відповідачами користуватись житлом Позивачу, останнім не було надано.

Що стосується вимоги про виселення відповідачів то суд виходив з того, що у відповідності до приписів ст. 157 ЖК України, членів сімї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу.

Як визначено у ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сімї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилось безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

В діях відповідачів відсутні будь які із підстав перелічені у зазначеній статті цього Кодексу, а тому вимога Позивача про виселення Відповідачів не ґрунтується на вимогах закону.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з такого.

Відповідно до ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України право члена сім'ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом.

Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника квартири, в тому числі і колишні, користуються жилим приміщенням нарівні з власником. Відповідно до ст.ст. 9, 156, 157 ЖК України сам факт припинення сімейних відносин з власником (власниками) квартири не позбавляє колишніх членів його (їх) сім'ї права користуватися займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення.

Отже, виходячи з зазначених положень закону, колишній член сімї власника зберігає право користування займаним приміщенням саме на тих умовах на яких він вселився в житлове приміщення і користується ним нарівні з власником, а втрачає колишній власник члена сімї права користування цим будинком лише з підстав, передбачених ч. 2 ст. 405 ЦК України.

Оскільки будинок перебуває у приватній власності, тому у власника є право, на підставі статті 405 ЦК України, визнати члена сімї таким, що втратив право на житло. Однак позивач підстав, передбачених ч.2 ст. 405 ЦК України не зазначає, а отже відсутні правові підстави визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Також, як вже зазначалось вище, відсутні правові підстави виселяти відповідачів із будинку.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що його право на користування власністю захищається ст.. 391 ЦК України, а тому суд не мав застосовувати інші норми права, є помилковим. Право позивача на користування власністю, кореспондується також з правом колишніх членів його сім»ї на користування жилим приміщенням, в яке вони вселились як члени сім»ї і цього права вони можуть бути позбавлені лише в передбачених законом випадках. Таким чином права власника житлового приміщення можуть бути певним чином обмежені в установлений законом спосіб. Таким обмеженням в даному випадку є право інших осіб на користування його власністю.

Враховуючи наведене, судова колегія не вбачає підстав для скасування законного і обґрунтованого рішення суду.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 318 319 ЦПК України колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 30 березня 2017 року відхилити.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 30 березня 2017 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді