АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 633/62/16-ц Головуючий І інстанції - Смирнов В.А.
Провадження № 22-ц/790/3557/17 Головуючий ІІ інстанції - Кісь П.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2017 року Апеляційний суд Харківської області у складі:

головуючого, судді - Кіся П.В.,

суддів: - Бровченка І.О.,

- Хорошевського О.М.,

за участю секретаря - Пузікової Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Печенізького районного суду Харківської області від 03 квітня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, третя особа: житлово-будівельний кооператив «Печеніжець» про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, із відступленням від засад рівності часток та визнання права власності на 3/4 частини квартири, -

ВСТАНОВИВ:

23.02.2016 року ОСОБА_5 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3, в якому, з урахуванням уточнень, просила провести розподіл спільного сумісного майна подружжя, визнавши за нею право власності на ? частини квартири АДРЕСА_1, припинивши право спільної сумісної власності між співвласниками ОСОБА_5 та ОСОБА_3, вирішити питання про судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що під час шлюбу в рахунок пайових внесків подружжям було придбано квартиру, частину пайових внесків позивачем особисто було сплачено після розірвання шлюбу. Пайові внески за квартиру було виплачено повністю, тому позивач просить суд відступити від засад рівності ідеальних часток, визнавши за нею право власності на 3/4 частини спірної квартири.

Рішенням Печенізького районного суду Харківської області від 03 квітня 2017 року позов ОСОБА_5 задоволено повністю.

Суд вирішив: провести розподіл спільного сумісного майна подружжя визнавши за ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на 3/4 частини квартири АДРЕСА_1, та визнавши за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1, припинивши право спільної сумісної власності між співвласниками ОСОБА_5 та ОСОБА_3.

Стягнув з ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_5 судовий збір у розмірі 551 грн. 21 коп., сплачений позивачем при подачі позову до суду.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6 звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати на ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Апеляційні вимоги обґрунтовані тим, що суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, та не сприяв повному, об'єктивному і неупередженому розгляду справи.

Представник відповідача вказує, що суд першої інстанції взагалі не надав жодної правової оцінки доказам, які були надані під час судового розгляду представником ОСОБА_3, а саме: нотаріально посвідченій заяві від ОСОБА_7 та її показання у якості свідка, поясненням свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 ; квитанції про сплату на користь ОСОБА_5 аліментів на загальну суму 12 700 грн., що, в свою чергу доводить той факт, що відсутні істотні підстави для застосування судом положень ч. 2, 3 ст. 70 СК України, як підстави відступлення від рівності часток при поділі спільного сумісного майна подружжя, так як відповідач, який офіційно ніде не працює, надає регулярну матеріальну допомогу ОСОБА_5 на утримання спільних дітей, фактично залишив позивачу житло, та проживає разом із матір'ю. Також, квитанції про сплату пайових внесків в ЖБК «Печеніжець» відповідачем ОСОБА_3 на р/р 6991 в ПАТ «Укрсоцбанк» (квитанція №40 від 15.12.2014 року на суму 200 грн. та квитанція № 46/1 від 08.01.2014 року на суму 200 грн.), які доводять те, що надані позивачем квитанції є неналежними доказами щодо підтвердження внесення останньою на вказаний р/р будь-яких коштів, що і підтвердила представник ЖБК «Печеніжець», так як кошти отримувала голова ЖБК готівкою, і не відомо, чи вносила вона їх саме на р/р ЖБК «Печеніжець». Докази внесення позивачем коштів на рахунок третьої особи взагалі є неналежними, зокрема: довідка від 10.02.2016 року, підписана ОСОБА_11, про склад сім'ї містить печатку без коду та є старого зразка, квитанції містять напис «погашення заборгованості по кредиту», без зазначення р/р та інших реквізитів, без підпису касира, не вказано квартиру; довідка про повну сплату пайового внеску не містить загальної вартості паю; довідка про загальну вартість квартири не містить підтвердження, звідки ЖБК «Печеніжець» відомо про шлюб ОСОБА_3, не вказано населений пункт, де розташована спірна квартира. Третьою особою не надано виписки по рахунку, з якого б вбачалося, яка саме сума внесена у якості пайового внеску за квартиру, а кредитний договір з ПАТ «Укрсоцбанк» від 09.06.1995 року взагалі містить номер будинку НОМЕР_1, а не НОМЕР_2, отже, не підтверджує розмір пайового внеску за спірну квартиру та його сплату. Пояснення голови ЖБК «Печеніжець» ОСОБА_11 під час допиту у судовому засіданні 26.05.2016 року, яка зазначила, що пайовий внесок рахувався наступним чином: 361 900 грн. - кредит банку на будівництво будинку, 2 477,56 кв.м. - загальна площа будинку АДРЕСА_1; вартість 1 кв.м. становить 146,07 грн. (361 900 грн./2 477,56 кв.м.); площа спірної квартири - 71,8 кв.м., то загальна вартість паю - 10 487,83 грн. (71,8 кв.м. х 146,07 грн.) Зазначене суперечить документам про вартість паю, що містяться у матеріалах справи, де вказана сума 9 272,89 грн. Отже, вартість паю нічим не підтверджена, а тому не може бути виплачена повністю.

Крім того, як зазначає представник апелянта, районним судом не взято до уваги той факт, що підлягає поділу тільки те майно подружжя, яке перебуває у їх власності на момент поділу. Так як право власності на спірну квартиру не зареєстроване, то право спільної сумісної власності на нього не виникло. Посилання позивача на ст. 384 ЦК України є некоректними, адже викуп квартири членом ЖБК не робить автоматично останнього її власником, а лише створює право зареєструвати право власності на квартиру. Розподіл квартири члена ЖБК та його дружини можливий за правилами, передбаченими ст. 146 ЖК України, однак, у даному випадку це неможливо, оскільки відсутнє посилання на вказану норму, а для суду діє принцип диспозитивності. Таким чином, мова може йти лише про поділ паю в ЖБК, а не про поділ спільного майна подружжя у вигляді квартири.

Також, суд першої інстанції не врахував судову практику, зокрема, Постанову Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України № 6-290цс16 від 16.03.2016 року, яка містить правовий висновок, відповідно до якого зазначено, що за правилами статті 392 ЦК України, позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою, по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності.

У справі ж, яка переглядається, за змістом договору купівлі-продажу майнових прав позивач отримав лише право на набуття права власності, а не саме право власності на нерухоме майно. Отже, підстав для визнання за ним права на об'єкт інвестування на підставі статей 331, 392 ЦК України немає.

Таким чином, як вказує заявник, ОСОБА_5, навіть при умові сплати нею паю, отримала лише право на набуття права власності на спірну квартиру, а не саме право власності на нерухоме майно, внаслідок чого, суд, ухвалюючи оскаржуване рішення, порушив норми матеріального права.

Заслухавши головуючого-суддю, пояснення осіб, що з'явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4підлягає задоволенню за таких підстав.

У відповідності до ст.11 та ч.1 ст.303 ЦПК України суд першої інстанції розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог, а апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Судовим розглядом встановлено, що 08 серпня 1997 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, який за рішенням Печенізького районного суду Харківської області 04 грудня 2014 року було розірвано. Від даного шлюбу народилося двоє дітей - ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_4.

Під час шлюбу сторонами було придбано в рахунок пайових внесків квартиру за адресою: АДРЕСА_1 у Житлово-будівельному кооперативі «Печеніжець» де сторони почали проживати та зареєструвались з 27 вересня 2000 року.

Позивачем надано суду копію довідки ЖБК «Печеніжець» № 6 від 28.01.2016 року в якій зазначено лише те, що пайові внески за квартиру виплачено повністю. Дані про те, коли, ким, в яких розмірах та у який спосіб здійснювалися платежі в довідках БЖК «Печеніжець» відсутні.

Судом встановлено, що право власності на спірну квартиру не було зареєстровано у встановленому законом порядку.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира АДРЕСА_1, належить сторонам на праві власності на підставі ст. 384 ЦК України і є їх спільною сумісною власністю подружжя.

Проте, колегія суддів не може погодитись з вказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 69, 70 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Також суд має врахувати і вклад кожного з них в набутті у спільну власність майна.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК України та ст. 372 ЦК України.

Отже, розподілу підлягає майно яке належить дружині і чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Питання набуття права власності на нерухоме майно регулюється цивільним законодавством.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно ч. 1 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Згідно ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ст.ст. 4, 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державній реєстрації прав підлягає в т.ч. право власності. У Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення.

Статтею 384 ЦК України, визначено, що будинок, споруджений або придбаний житлово-будівельним (житловим) кооперативом, є його власністю. Член житлово-будівельного (житлового) кооперативу має право володіння і користування, а за згодою кооперативу - і розпоряджання квартирою, яку він займає в будинку кооперативу, якщо він не викупив її. У разі викупу квартири член житлово-будівельного (житлового) кооперативу стає її власником.

Отже, виходячи зі змісту ст.ст. 182, 331, 384 ЦК України, право власності на майно виникає у особи (члена житлово-будівельного (житлового) кооперативу), яка викупила це майно (квартиру), після реєстрації права власності.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

В суді апеляційної інстанції сторонам та їх представника з метою повноти та всебічності з'ясування обставин справи були роз'яснені положення ст. ст.10,11, 58, 59, 60, 64, 303 ЦПК України, а також про розгляд і вирішення цивільних справах на засадах змагальності та диспозитивності, проте вони не побажали ініціювати витребування додаткових доказів, зазначивши, що у справі достатньо даних для ухвалення відповідного рішення. При цьому кожна з них мала протилежно відмінну від іншої думку щодо судового рішення. Зважуючи на позицію сторін та їх представників, а також приписи ч.4 ст.60 ЦПК України апеляційний суд надає і відповідну правову оцінку матеріалам справи.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

За змістом зазначеної норми закону, позов про визнання права власності може бути пред'явлено, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою.

При цьому, статтею 146 ЖК Української РСР передбачено, що поділ квартири в будинку житлово-будівельного кооперативу між членом кооперативу і його дружиною допускається в разі розірвання шлюбу між ними, якщо пай є спільною власністю подружжя і якщо кожному з колишнього подружжя є можливість виділити ізольоване жиле приміщення в займаній ними квартирі. Поділ квартири провадиться за згодою між колишнім подружжям, а в разі відсутності згоди - за рішенням суду. Якщо поділити квартиру неможливо, один з колишнього подружжя, за яким визнано право на частину паєнагромадження, вправі вимагати від другого, який є членом житлово-будівельного кооперативу, виплати йому суми, що відповідає його частині паєнагромадження. Після одержання зазначеної компенсації він повинен звільнити займане приміщення, а в разі відмовлення - підлягає виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

За змістом вказаної норми закону передбачений поділ квартири у випадку коли за колишнім з подружжя судом було визнано право на частину паєнагромадження. Зазначені вимоги позивачем не заявлялись.

Як встановлено апеляційним розглядом, законні підстави задоволення позову ОСОБА_5 відсутні як у зв'язку із зазначеним вище, так і з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 року (справа №6-78цс14).

Право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). При цьому неправильно обраний спосіб захисту права власності чи іншого речового права є підставою для відмови в позові (п. 3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»).

При цьому матеріали справи не містять будь-яких доказів порушення, невизнання або оспорювання відповідачем права власності позивача.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що фактичні та правові підстави задоволення позову ОСОБА_5 відсутні, а тому апеляційна скарга представника відповідача, як особи, питання про права якої вирішив суд першої інстанції, підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позову.

Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо суд апеляційної, касаційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. (ст.88 ЦПК України).

Згідно матеріалів справи відповідач поніс судові витрати у сумі 704 грн. 00 коп., які складаються з витрат по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Отже, з позивача ОСОБА_5 на користь відповідача ОСОБА_3 необхідно стягнути понесені останнім витрати по оплаті судового збору у вказаному розмірі.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, п.п.1,3,4 ст. 309, 313, 314, 316, 317, 319, 324 ЦПК України, апеляційний суд, -

ВИРІШИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4задовольнити.

Рішення Печенізького районного суду Харківської області від 03 квітня 2017 рокускасувати та ухвалити нове.

У задоволені позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, із відступленням від засад рівності часток та визнання права власності на 3/4 частини квартири, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 704 (сімсот чотири) гривень.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення, в касаційному порядку може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - П.В. Кісь

Судді: І.О. Бровченко

О.М. Хорошевський