Справа № 450/765/16 Головуючий у 1 інстанції: Мусієвський В.Є.
Провадження № 22-ц/783/495/17 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Струс Л.Б., Шандри М.М.,

секретар: Симець В.І.,

за участі в судовому засіданні позивача ОСОБА_2, представників позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, ОСОБА_4, представників відповідача ПАТ «Укрзалізниця» - Кривяка Д.Р., Тюрдьо В.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 12 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Львівська залізниця», третіх осіб Пустомитівської районної ради Львівської області, Зимноводівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області про визнання державного акту на право користування землею недійсним, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 12 вересня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 - відмовлено.

Вказане рішення оскаржив ОСОБА_2

В своїй апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про визнання Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою серії НОМЕР_1 від 1991 року недійсним. Вважає рішення необ'єктивним, незаконним та таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що судом не досліджено та не встановлено дійсні обставини справи щодо відсутності права на постійне користування земельною ділянкою площею 0,3 га в с.Зимна Вода у Державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця», оскільки такого права об'єднанню не надавалось. Зазначає, що акт на право постійного користування землею серії НОМЕР_2 від 1991 року є фальшивим та немає жодної юридичної сили. Вказує на те, що основним доказом недійсності даного документу є той факт, що Державний акт посвідчений печаткою Пустомитівської районної ради народних депутатів із зображенням Тризуба, як малого герба України, однак Тризуб був затверджений постановою Верховної Ради України 19.02.1992 року за №2137-ХІІ, тобто після видачі вказаного вище акту. Крім цього, судом не враховано те що вказаним спірним державним актом порушуються його права як постійного мешканця с.Зимна Вода, що має право на спірну земельну ділянку за давністю користування, що була надана його родині для користування у 1988 році.

В судове засідання окрім позивача та його представників та представників відповідача, решта осіб, що беруть участь у справі (їх представники) не з'явилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи у їх відсутності (відсутності їх представників), зважаючи на те, що такі особи повідомлялись про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки (неявки представників) суду представлено не було та зважаючи на вимоги ч.2 ст. 305 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представників на підтримання апеляційної скарги, представників відповідача - в заперечення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову та посилаючись, зокрема, на ч.1 ст. 410 ЦК України, ч.ч.1,2 ст. 6, ст. 11 ЗУ «Про залізничний транспорт», ст. 68, ч. 4 ст. 84 ЗК України, п. 4 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", п. п. 54, 55 "Общих начал землепользования и землеустройства" (Постанова ЦИК СССР 15.12.1928 року), ст. 17 Закону України "Про основи містобудування", постанову Центрального виконавчого комітету СРСР № 58 і Ради народних комісарів СРСР № 50 від 07.02.1933 року, постанову Верховної Ради України від 12 вересня 1991 року «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР», виходив з того, що із оскаржуваного Державного акту на право користування землею серії НОМЕР_3 від 1991 року вбачається, що такий посвідчує право Львівської механізованої дистанції вантажно-розвантажувальних робіт Львівської залізниці на користування земельною ділянкою 0,3 га для будівництва чотирьох житлових будинків в с. Водяне. Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 03.11.2015 року, яке набрало законної сили, у справі № 450/1635/15-ц за позовом Державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця» до ОСОБА_2, третіх осіб Зимноводівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, встановлено, обставини, що згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України доказування не потребують. Згідно листа Зимноводівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області від 26.12.2014 року № 667 рішення щодо надання дозволу відповідачу ОСОБА_2 на будівництво фундаменту розміром 11*11,6 метрів та облаштування сітчастої огорожі в межах земельної ділянки площею 0,3 га в АДРЕСА_1, яка знаходиться в постійному користуванні ПАТ «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Львівська залізниця», згідно державного акту на право постійного користування землею серії НОМЕР_2 від 1991 року виконкомом Зимноводівської сільської ради не приймалось. Із рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 03.11.2015 року у справі № 450/1635/15-ц, яке залишене без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 17.03.2016 року вбачається, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 площею 0,3 га була захопленою ОСОБА_2. Вказаними судовими рішеннями також встановлено, що «Львівська механізована дистанція навантажувальної-розвантажувальних робіт Львівської залізниці» має право постійного користування земельною ділянкою площею 0,3 га. Земельні ділянки відводилися залізниці в користування, на підставі постанови Ради Міністрів СРСР від 27 січня 1962 року № 83, Інструкції про норми і порядок відведення земель для залізниць і використання смуги відведення, затвердженої Міністерством шляхів сполучення СРСР 30 січня 1963 року, та нормами відведення земель для залізниці НОМЕР_4 затвердженими постановою Держбуду СРСР від 19 грудня 1974 року № 247. Право ДТГО «Львівська залізниця» мати у своєму користуванні земельну ділянку в межах смуги відведення для забезпечення функціонування залізничного транспорту передбачено ч.1, 2 ст. Закону України «Про залізничний транспорт», ч.1 ст. 11, ч.1 ст. 23 Закону України «Про транспорт», ст. 68, ч. 4 ст. 84 Земельного кодексу України. Таким чином, судом беззаперечно встановлено, що земельна ділянка на яку виданий оспорюваний державний акт належить ДТГО «Львівська залізниця».

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, доводи ж апеляційної скарги вірних висновків суду першої інстанції не спростовують.

Із норм матеріального права, що діяли у період спірних правовідносин вбачається таке.

Відповідно до ст. 16 Земельного кодексу УРСР 1970 року , надання земельних ділянок у користування здійснюється в порядку відведення. Відведення земельних ділянок провадиться на підставі постанови Ради Міністрів УРСР або рішення виконавчих комітетів обласної, районної, міської, селищної і сільської Рад народних депутатів в порядку, встановлюваному законодавством Союзу РСР і Української РСР. У постановах або рішеннях про надання земельних ділянок вказується мета, для якої вони надаються, і основні умови користування землею. Надання земельної ділянки, що є в користуванні, іншому землекористувачеві провадиться тільки після вилучення даної ділянки в порядку, передбаченому статтями 37-41 цього Кодексу. Порядок порушення і розгляду клопотань про надання земельних ділянок встановлюється Радою Міністрів Української РСР.

За ст. 19 Земельного кодексу УРСР 1970 року , колгоспи, радгоспи, інші підприємства, організації і установи у встановлених законом випадках можуть надавати з закріплених за ними земель земельні ділянки у вторинне користування. Порядок і умови вторинного землекористування визначаються законодавством Союзу РСР, цим Кодексам та іншими законодавчими актами Української РСР.

Згідно змісту ст. 20 Земельного кодексу УРСР 1970 року , відповідно до Основ земельного законодавства Союзу РСР і союзних республік право землекористування колгоспів, радгоспів та інших землекористувачів засвідчується державними актами на право користування землею. Форми актів встановлюються Радою Міністрів СРСР. Право короткострокового тимчасового користування землею засвідчується рішенням органу, який надав земельну ділянку в користування. Право довгострокового тимчасового користування землею засвідчується актами, форма яких встановлюється Радою Міністрів Української РСР. Зазначені документи видаються після відводу земельних ділянок в натурі. Право землекористування громадян, які проживають в сільській місцевості, засвідчується записами в земельно-шнурових книгах сільськогосподарських підприємств і організацій та погосподарських книгах сільських Рад, а в містах і селищах міського типу - в реєстрових книгах виконавчих комітетів міських, селищних Рад народних депутатів.

Відповідно до ст. 21 Земельного кодексу УРСР 1970 року, видача державних актів на право користування землею, а також актів на право довгострокового тимчасового користування землею провадиться виконавчими комітетами районних (міських) Рад народних депутатів.

Статтею 22 цього ж кодексу передбачено, що приступати до користування наданою земельною ділянкою до встановлення відповідними землевпорядними органами меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і видачі документа, який засвідчує право користування землею, забороняється.

Згідно ст. 24 Земельного кодексу УРСР 1970 року залежно від цільового призначення кожної земельної ділянки, наданої в користування, землекористувачі мають право в установленому порядку:1) зводити житлові, виробничі, культурно-побутові та інші будови і споруди; 2) провадити посіви сільськогосподарських культур, посадку лісових, плодових, декоративних та інших насаджень; 3) користуватися сінокосами, пасовищами та іншими угіддями; 4) використовувати для потреб господарства наявні на земельній ділянці загальнопоширені корисні копалини, торф і водні об'єкти, а також експлуатувати інші корисні властивості землі. Права землекористувачів можуть бути обмежені законом у державних інтересах, а також в інтересах інших землекористувачів.

Відповідно до ст. 25 Земельного кодексу УРСР 1970 року , права землекористувачів охороняються законом. Припинення права користування земельною ділянкою або зменшення її розмірів може мати місце лише у випадках, прямо передбачених законом. Порушені права землекористувачів підлягають відновленню. Відновлення прав здійснюється відповідно до постанови Ради Міністрів Української РСР або рішення виконавчих комітетів обласних, міських, районних, селищних і сільських Рад народних депутатів, а у випадку, передбаченому статтею 167 цього Кодексу, - судом. Відшкодування збитків землекористувачам, а також втрат сільськогосподарського виробництва здійснюється у відповідності зі статтями 45, 46 і 173 цього Кодексу.

За ст. 35 Земельного кодексу УРСР 1970 року, право підприємств, організацій і установ на користування наданою їм землею підлягає припиненню відповідно повністю або частково у випадках: 1) відпадання потреби в земельній ділянці; 2) закінчення строку, на який було надано земельну ділянку; 3) ліквідації підприємства, організації або установи; 4) виникнення потреби вилучення земельної ділянки для інших державних або громадських потреб; 5) неосвоєння протягом двох років підряд наданої земельної ділянки. Право землекористування може бути також припинене у випадку використання земельної ділянки не відповідно до тієї мети, для якої вона надана, в разі безгосподарного використання землі, а також при необхідності винесення підприємств за межі жилого району з санітарно-гігієнічних умов. Припинення права користування землею у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 5 частини першої і частиною другою цієї статті провадиться за рішенням (постановою) органів, які надали земельні ділянки, а у випадку, передбаченому пунктом 4 частини першої цієї статті, - за рішенням (постановою) органів, які мають право вилучати земельні ділянки.

Відповідно до ст. 36 Земельного кодексу УРСР 1970 року, право громадян на користування наданою земельною ділянкою підлягає припиненню відповідно повністю або частково у випадках: 1) добровільної відмови від користування земельною ділянкою; 2) закінчення строку, на який було надано земельну ділянку; 3) переселення в інше постійне місце проживання всіх членів двору або сім'ї; 4) припинення трудових відносин, у зв'язку з якими було надано службовий наділ, за винятком випадків, передбачених статтею 134 цього Кодексу, а також інших випадків, передбачених законодавством СРСР і Української РСР; 5) смерті всіх членів двору або сім'ї; 6) виникнення необхідності вилучення земельної ділянки для державних або громадських потреб. Право користування земельною ділянкою може бути припинене у випадках вчинення громадянином дій, передбачених статтею 169 цього Кодексу, а також при невикористанні протягом двох років підряд земельної ділянки або використанні її не відповідно до тієї мети, для якої вона надана. Припинення права користування землею у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 частини першої і частиною другою цієї статті, провадиться за рішенням (постановою) органів, які надали земельні ділянки, а у випадках, передбачених пунктом 6 цієї статті, - за рішенням (постановою) органів, які мають право вилучати земельні ділянки.

За ст. 46 Земельного кодексу УРСР 1970 року, підприємства, організації, установи, яким відводяться для будівництва та інших несільськогосподарських потреб земельні ділянки, зайняті сільськогосподарськими угіддями, відшкодовують втрати сільськогосподарського виробництва, зв'язані з вилученням цих ділянок (поряд з відшкодуванням збитків землекористувачам згідно з статтею 45 цього Кодексу). Відповідно до Основ земельного законодавства Союзу РСР і союзних республік розміри і порядок визначення втрат сільськогосподарського виробництва, які підлягають відшкодуванню, а також порядок використання відповідних коштів встановлюються Радою Міністрів СРСР.

Відповідно до ст. 49 Земельного кодексу УРСР 1970 року, землями сільськогосподарського призначення визнаються всі землі, надані для потреб сільського господарства або призначені для цих цілей. Землі сільськогосподарського призначення використовуються соціалістичними сільськогосподарськими підприємствами, організаціями і установами відповідно до планів розвитку сільського господарства з метою задоволення зростаючих потреб народного господарства в сільськогосподарській продукції.

Згідно ст. 50 Земельного кодексу УРСР 1970 року, землі сільськогосподарського призначення надаються в безстрокове користування: 1) колгоспам, радгоспам, іншим сільськогосподарським державним, кооперативним, громадським підприємствам і організаціям - для ведення сільського господарства; 2) науково-дослідним, учбовим та іншим сільськогосподарським установам - для ведення польових досліджень, практичного застосування і поширення досягнень науки та передового досвіду в сільському господарстві, а також для виробничих цілей; 3) несільськогосподарським підприємствам, організаціям і установам - для ведення підсобного сільського господарства; 4) громадянам - для ведення особистого господарства без застосування найманої праці. Крім земель, наданих у безстрокове користування, вказаним у цій статті землекористувачам можуть надаватися землі і в тимчасове користування.

За ст. 51 Земельного кодексу УРСР 1970 року, підприємствам, організаціям і установам можуть надаватись земельні ділянки для колективного садівництва та городництва в порядку і на умовах, встановлюваних законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Відповідно до ст. 56 Земельного кодексу УРСР 1970 року, землі, надані колгоспові за державним актом на право користування землею, складаються із земель громадського користування і присадибних земель. Присадибні землі відмежовуються в натурі від земель громадського користування.

За ст. 57 Земельного кодексу УРСР 1970 року, землі громадського користування використовуються колгоспами для ведення громадського господарства, зокрема під посіви сільськогосподарських культур, посадку багаторічних насаджень, сінокоси, пасовища, лісові та декоративні насадження, під будівництво виробничих, житлових, культурно-побутових та інших споруд, а також для інших громадських потреб.

Згідно змісту ст. 58 Земельного кодексу УРСР 1970 року, присадибні землі використовуються для надання присадибних земельних ділянок колгоспним дворам, а також сім'ям робітників і службовців та інших громадян, які проживають на території колгоспу. Вільні присадибні землі використовуються колгоспами для громадських потреб. При недостачі присадибних земель для надання колгоспним дворам земельних ділянок за нормами, передбаченими статутом колгоспу, допускається збільшення площі присадибних земель за рахунок земель громадського користування за рішенням загальних зборів членів колгоспу (зборів уповноважених), яке затверджує виконавчий комітет обласної Ради народних депутатів.

Відповідно до ст. 59 Земельного кодексу УРСР 1970 року внутрігосподарське використання земель, закріплених за колгоспами, здійснюється на підставі статуту колгоспу відповідно до цього Кодексу, а також іншого законодавства Союзу РСР та Української РСР.

Згідно ст. 63 Земельного кодексу УРСР 1970 року, кожний колгоспний двір має право на присадибну земельну ділянку, яка надається в порядку і в межах норм, передбачених статутом колгоспу. Присадибна земельна ділянка надається для будівництва житлового будинку, господарських будівель, під город, сад та на інші потреби. До присадибної ділянки входить вся площа, в тому числі і зайнята будівлями. Присадибна ділянка не може передаватися в користування іншим особам або оброблятися з застосуванням найманої праці. Право колгоспного двору на присадибну ділянку засвідчується записом в земельній шнуровій книзі колгоспу.

За ст. 64 Земельного кодексу УРСР 1970 року, присадибна земельна ділянка надається колгоспному двору за рішенням загальних зборів членів колгоспу (зборів уповноважених); її розміри встановлюються з урахуванням кількості членів двору та їх трудової участі в громадському господарстві колгоспу. При здійсненні компактної забудови сільських населених пунктів колгосп виділяє колгоспникам біля їх житлових будинків присадибні ділянки в меншому розмірі, надаючи їм решту земельної ділянки за межами житлової зони населеного пункту. При цьому загальна земельна площа, виділена в користування колгоспного двору, не повинна перевищувати розміру присадибної ділянки, передбаченого статутом колгоспу. Новоутворювані колгоспні двори, зареєстровані в сільських (селищних) Радах народних депутатів, мають право на одержання присадибних ділянок в порядку і розмірах, визначених статутом колгоспу. Надання присадибних ділянок провадиться за рахунок вільних присадибних земель.

Відповідно до ст. 65 цього ж кодексу, право на надану присадибну земельну ділянку зберігається за колгоспними дворами, в яких єдиний працездатний член двору призваний на дійсну строкову військову службу в ряди Збройних Сил СРСР або перебуває на виборній посаді, пішов учитися, тимчасово перейшов на іншу роботу за згодою колгоспу або в порядку організованого набору, а також коли в складі колгоспного двору залишились тільки неповнолітні. Право користування присадибною ділянкою зберігається також за колгоспними дворами, всі члени яких втратили працездатність внаслідок старості або інвалідності. В усіх інших випадках питання про збереження присадибної земельної ділянки вирішують загальні збори членів колгоспу.

Згідно ст. 66 цього ж кодексу, при вибутті або виключенні з колгоспу всіх членів колгоспного двору присадибна земельна ділянка зменшується до розмірів, передбачених статтею 78 цього Кодексу для не членів колгоспу.

Відповідно до ст. 67 Земельного кодексу УРСР 1970 року, при об'єднанні або розукрупненні колгоспів розміри присадибних земельних ділянок колгоспних дворів, як правило, залишаються тими ж, що були в господарствах до об'єднання або розукрупнення, якщо загальні збори членів новоутвореного колгоспу (збори уповноважених) не переглянуть ці розміри, виходячи з наявних площ присадибних земель.

За ст. 68 цього ж кодексу, при перетворенні колгоспів у радгоспи і інші державні сільськогосподарські підприємства розміри присадибних земельних ділянок колгоспників, які перейшли на постійну роботу в ці господарства, встановлюються відповідно до норм, передбачених статтею 78 цього Кодексу для робітників і службовців радгоспів і інших державних сільськогосподарських підприємств. За престарілими і непрацездатними колгоспниками, які не мають в складі сім'ї працездатних, присадибні земельні ділянки зберігаються довічно в розмірах, якими вони користувалися до перетворення колгоспів у державні господарства. В окремих випадках, за постановою Ради Міністрів Української РСР, при перетворенні колгоспів у державні господарства присадибні земельні ділянки колгоспників, які перейшли на постійну роботу в ці державні господарства, зберігаються у попередніх розмірах.

Відповідно до ст. 69 Земельного кодексу УРСР 1970 року, відповідно до статуту колгоспу колгоспним дворам виділяються пасовища для їх худоби. Колгоспним дворам виділяються земельні ділянки для сінокосіння та інших потреб у порядку, встановлюваному законодавством Союзу РСР і Української РСР.

За ст. 70 цього ж кодексу, набуття права власності на жилий будинок і господарські будівлі, належні до цього колгоспному двору, не дає права на користування присадибною земельною ділянкою в розмірі, яким користувався колгоспний двір. Надання присадибних земельних ділянок членам колгоспу, які набули право власності на жилий будинок і господарські будівлі, провадиться в порядку, визначеному статтями 63, 64 цього Кодексу. Якщо особа, яка набула право власності на жилий будинок і господарські будівлі, не є колгоспником, земельна ділянка їй може бути надана в порядку і розмірах, передбачених статтями 77, 78 і 1061 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 71 Земельного кодексу УРСР 1970 року, землі, надані радгоспам та іншим державним сільськогосподарським підприємствам і організаціям у безстрокове користування, складаються із земель основного (виробничого) призначення та присадибних земель.

За ст. 73 цього ж кодексу, із земель, наданих в користування радгоспам для сільськогосподарських потреб, відповідно до затверджених проектів внутрігосподарського землеустрою, виділяються і відмежовуються в натурі присадибні землі, призначені для надання робітникам і службовцям присадибних земельних ділянок в межах норм, передбачених статтею 78 цього Кодексу. При недостачі присадибних земель для забезпечення робітників і службовців присадибними ділянками за клопотанням керівників господарств площа цих земель може бути збільшена з дозволу виконавчого комітету обласної Ради народних депутатів.

Відповідно до ст. 77 Земельного кодексу УРСР 1970 року , радгоспи та інші державні сільськогосподарські підприємства, організації і установи надають присадибні ділянки або городи із земель, призначених для цієї мети, постійним робітникам і службовцям, а також вчителям, лікарям та іншим спеціалістам, які працюють і проживають у сільській місцевості. Надання присадибних ділянок або городів провадиться на основі рішення адміністрації радгоспів та інших сільськогосподарських підприємств, організацій і установ. Колгосп за рішенням загальних зборів членів колгоспу (зборів уповноважених) надає присадибні земельні ділянки вчителям, лікарям та іншим спеціалістам, які працюють і проживають у сільській місцевості. Робітникам, службовцям, пенсіонерам та інвалідам, які проживають у сільській місцевості, при наявності вільних присадибних земель у колгоспах, радгоспах, інших державних сільськогосподарських підприємствах, організаціях і установах, присадибні ділянки можуть надаватися відповідно за рішенням загальних зборів членів колгоспу (зборів уповноважених) або адміністрації радгоспу, підприємства, організації чи установи, затверджуваним виконавчим комітетом сільської Ради народних депутатів. Робітники, службовці та інші громадяни, які проживають у сільській місцевості, використовують надані їм присадибні земельні ділянки для будівництва жилих будинків та господарських будівель, а також ведення особистого підсобного господарства.

Згідно ст. 78 цього кодексу, робітники, службовці і інші громадяни, які проживають у сільській місцевості, користуються присадибними земельними ділянками, включаючи площу, зайняту будівлями, у таких розмірах: 1) постійні робітники, спеціалісти та службовці радгоспів і лісових господарств - не більше 0,40 гектара, а на поливних землях і в радгоспах Південного берега Криму - не більше 0,15 гектара на сім'ю; за робітниками радгоспів, які постійно проживають на території цих господарств, але працюють в них сезонно за неможливістю надати їм постійну роботу, присадибні ділянки зберігаються в таких же розмірах, як і за постійними робітниками; 2) спеціалісти сільського і водного господарства, які працюють в сільськогосподарських і водогосподарських підприємствах, організаціях, установах і проживають у сільській місцевості, робітники і службовці учбових, дослідних, підсобних, відгодівельних та інших сільськогосподарських підприємств і організацій, сільські вчителі, медичні та фармацевтичні працівники з спеціальною освітою, які проживають і працюють у сільській місцевості, а також робітники і службовці підприємств зв'язку, розташованих в сільській місцевості, - не більше 0,25 гектара, а на поливних землях - не більше 0,13 гектара на сім'ю; 3) всі інші робітники і службовці, які проживають у сільській місцевості, але не працюють у сільському господарстві, - не більше 0,15 гектара, а на поливних землях - не більше 0,08 гектара на сім'ю; 4) генерали, адмірали і старші офіцери, що прослужили не менше 25-ти календарних років в Радянській Армії, Військово-Морському флоті, органах Державної безпеки та Міністерства внутрішніх справ, а також генерали, адмірали і старші офіцери, які прослужили не менше 25-ти років і звільнені в запас або відставку за станом здоров'я чи віком і проживають у сільській місцевості, користуються присадибними земельними ділянками в розмірах: генерали і адмірали - до 0,25 гектара, старші офіцери - до 0,15 гектара, а на поливних землях відповідно до 0,13 і 0,08 гектара на сім'ю. Присадибні ділянки в попередніх розмірах зберігаються за вказаними в пунктах 1 і 2 частини першої цієї статті робітниками і службовцями при переході їх на пенсію по старості чи інвалідності, а також за сім'ями робітників і службовців, що призвані на дійсну строкову службу в ряди Збройних Сил СРСР або пішли вчитися, - на весь строк перебування на військовій службі або в учбовому закладі.

Відповідно до ст. 79 Земельного кодексу УРСР 1970 року, постійним робітникам і службовцям, а також учителям, лікарям та іншим спеціалістам, які працюють і проживають у сільській місцевості і не мають присадибних ділянок, за рішенням загальних зборів членів колгоспу (зборів уповноважених) або адміністрації радгоспу, підприємства, організації та установи можуть надаватися земельні ділянки під городи в розмірі до 0,15 гектара, а на поливних землях - не більше 0,08 гектара на сім'ю.

Згідно ст. 81 цього кодексу, робітникам, спеціалістам та службовцям радгоспів і інших державних сільськогосподарських підприємств, організацій і установ, які залишили в них роботу, розмір присадибної ділянки зменшується до норм, встановлених пунктом 3 частини першої статті 78 цього Кодексу, якщо вони не мають права користування присадибною ділянкою в більших розмірах з інших підстав, передбачених зазначеною статтею.

Відповідно до ст. 83 Земельного кодексу УРСР 1970 року, громадяни, що займаються індивідуальною трудовою діяльністю в сільському господарстві, яка грунтується на особистій праці і праці членів їх сімей, користуються наданими їм ділянками польової та присадибної землі. Порядок користування і розміри ділянок польової та присадибної землі громадян, які займаються індивідуальною трудовою діяльністю в сільському господарстві, встановлюються Радою Міністрів Української РСР.

За ст. 103 цього кодексу, до земель сільських населених пунктів належать усі землі, що розташовані в межах, встановлених для цих пунктів. До їх складу входять: 1) землі, що знаходяться у безпосередньому віданні сільських Рад народних депутатів; 2) землі, закріплені за колгоспами, радгоспами та іншими сільськогосподарськими підприємствами; 3) землі, надані державним, кооперативним, громадським та іншим несільськогосподарським підприємствам, організаціям та установам.

Згідно ст. 106 цього кодексу, земельні ділянки в межах сільського населеного пункту, закріплені за колгоспами, радгоспами та іншими сільськогосподарськими підприємствами, використовуються ними під забудову житловими, культурно-побутовими, виробничими будівлями і спорудами, а також для присадибного землекористування відповідно до статей 58, 63, 64, 73, 77, 78 цього Кодексу. Розміщення на цих землях житлових, культурно-побутових, виробничих будівель і споруд провадиться за погодженням з виконавчим комітетом сільської Ради народних депутатів. При здійсненні компактної забудови перспективних сільських населених пунктів присадибні ділянки при жилих будинках громадян можуть виділятися у відповідності з проектами планування забудови цих пунктів і в меншому проти норми розмірі з наданням решти земельної ділянки за межами житлової забудови сільського населеного пункту.

Відповідно до ст. 145 цього кодексу, для забезпечення раціонального використання земельних ресурсів ведеться державний земельний кадастр, який містить сукупність вірогідних і необхідних відомостей про природний, господарський і правовий стан земель. Дані державного земельного кадастру служать цілям організації ефективного використання земель та їх охорони, планування народного господарства, розміщення і спеціалізації сільськогосподарського виробництва, меліорації земель і хімізації сільського господарства, а також здійснення інших народногосподарських заходів, зв'язаних з використанням земель.

За ст. 146 Земельного кодексу УРСР 1970 року, державний земельний кадастр включає дані реєстрації землекористувань, обліку кількості і якості земель, бонітування грунтів і економічної оцінки земель.

Згідно ст. 147 Земельного кодексу УРСР 1970 року, відповідно до Основ земельного законодавства Союзу РСР і союзних республік державний земельний кадастр в Українській РСР ведеться за рахунок держави за єдиною для Союзу РСР системою. Порядок ведення державного земельного кадастру, форми кадастрової документації, періодичність уточнення та оновлення кадастрових даних встановлює Рада Міністрів СРСР.

Відповідно до ст. 148 Земельного кодексу УРСР 1970 року, землеустрій включає систему державних заходів, спрямованих на здійснення рішень державних органів у галузі користування землею. Завданнями державного землеустрою є організація найбільш повного, науково обгрунтованого, раціонального й ефективного використання земель, підвищення культури землеробства та охорона земель. Землеустрій, включаючи проектно-розвідувальні, зйомочні і обслідницькі роботи, провадиться за рахунок держави.

Відповідно до ст. 150 цього ж кодексу, державний землеустрій включає такі землевпорядні дії: 1) утворення нових, а також упорядкування існуючих землекористувань з усуненням черезсмужжя та інших незручностей в розташуванні земель; уточнення і зміну меж землекористувань; 2) внутрігосподарську організацію території колгоспів, радгоспів та інших сільськогосподарських підприємств, організацій і установ із запровадженням економічно обгрунтованих сівозмін і впорядкуванням всіх інших сільськогосподарських угідь (сінокосів, пасовищ, садів та ін.), а також розробку заходів по боротьбі з ерозією грунтів; 3) виявлення нових земель для сільськогосподарського та іншого народногосподарського освоєння; 4) відведення і вилучення земельних ділянок; 5) встановлення і зміну міської межі, селищної межі і межі сільських населених пунктів; 6) проведення топографо-геодезичних, грунтових, геоботанічних та інших обслідувань і досліджень; 7) відмежування в натурі присадибних земель сільських населених пунктів, не віднесених до перспективних, від громадських земель в колгоспах та інших земель; 8) здійснення робіт, зв'язаних з веденням державного земельного кадастру.

За ст. 151 цього кодексу державний землеустрій здійснюється державними землевпорядними органами. Керівництво роботами по державному землеустрою і контроль за їх виконанням здійснюються Міністерством сільського господарства Української РСР та його місцевими органами.

Відповідно до ст. 152 Земельного кодексу УРСР 1970 року, землеустрій провадиться за рішенням органів державної влади, ініціативою землевпорядних органів або за клопотанням заінтересованих землекористувачів. Землевпорядний процес складається з підготовчих робіт, складання проекту землеустрою, розгляду і затвердження проекту, перенесення його в натуру, оформлення і видачі землевпорядних документів, авторського нагляду за здійсненням проекту землеустрою.

Згідно ст. 153 цього кодексу, в процесі землеустрою складаються землевпорядні проекти, а також документи на право користування землею, передбачені статтею 20 цього Кодексу. Складання землевпорядних проектів здійснюється за участю заінтересованих землекористувачів.

Відповідно до ст. 154 цього ж кодексу, землевпорядні проекти розглядаються і схвалюються: 1) в колгоспах - на загальних зборах членів колгоспу (зборах уповноважених) та районними, а в разі необхідності обласними сільськогосподарськими органами; 2) в радгоспах і інших сільськогосподарських підприємствах, організаціях і установах - на технічних радах цих господарств та трестів; 3) в несільськогосподарських підприємствах, організаціях і установах - на нарадах при адміністрації господарств. Проекти внутрігосподарського землеустрою колгоспів, радгоспів та інших сільськогосподарських підприємств, організацій і установ затверджуються виконавчими комітетами обласних Рад народних депутатів. Зміни в проекти внутрігосподарського землеустрою вносяться з дозволу виконавчих комітетів обласних Рад народних депутатів за погодженням з державними землевпорядними органами. Проекти землеустрою по відведенню і вилученню земельних ділянок затверджують ті органи державного управління, які мають право надавати і вилучати земельні ділянки. Проекти землеустрою, пов'язані з зміною меж і розмірів землекористувань, затверджуються у відповідності з статтею 53 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 155 Земельного кодексу УРСР 1970 року, землевпорядні проекти після затвердження переносяться за участю заінтересованих землекористувачів в натуру (на місцевість) з позначенням меж землекористувань межовими знаками встановленого зразка. Встановлена в порядку землеустрою внутрігосподарська організація території є обов'язковою для колгоспів, радгоспів та інших підприємств, організацій і установ.

Згідно ст. 156 цього кодексу, землевпорядна документація, затверджена в порядку, передбаченому статтею 154 цього Кодексу, а також документи на право користування землею видаються землекористувачам.

Відповідно до ст. 18 Земельного кодексу (1990 року), сільські, селищні Ради народних депутатів надають земельні ділянки для всіх потреб із земель сіл, селищ, а також за їх межами для будівництва шкіл, лікарень, підприємств торгівлі та інших об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням населення, сільськогосподарського використання, ведення особистого підсобного господарства, індивідуального житлового, дачного і гаражного будівництва, індивідуального і колективного садівництва, городництва і традиційних народних промислів. Міська Рада народних депутатів надає земельні ділянки для будь-яких потреб у межах міста. Районні, а також міські Ради народних депутатів, в адміністративному підпорядкуванні яких є райони, надають земельні ділянки за межами населених пунктів: із земель запасу; із земель лісового і водного фонду у випадках, передбачених статтями 77 і 79 цього Кодексу; для ведення селянського (фермерського) господарства. Обласні Ради народних депутатів надають земельні ділянки: із земель усіх категорій за межами населених пунктів для будівництва шляхів, ліній електропередачі та зв'язку, трубопроводів, осушувальних і зрошувальних каналів та інших лінійних споруд; в усіх інших випадках, крім передбачених частинами першою, другою, третьою і п'ятою цієї статті. Верховна Рада Української РСР надає земельні ділянки за межами населених пунктів у випадках, коли для вилучення цих земель встановлено особливий порядок (стаття 32 цього Кодексу).

Згідно ст. 22 цього кодексу, право володіння або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання наданої земельної ділянки (в тому числі і на умовах оренди) до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право володіння або право користування землею, забороняється.

За ст. 23 цього кодексу, право володіння або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, районними, міськими Радами народних депутатів. Форми державних актів встановлюються Верховною Радою Української РСР.

Як вбачається із матеріалів справи, встановлено судом першої інстанції та сторонами не спростовано, - відповідачем у встановленому законом порядку набуто у користування земельну ділянку площею 0,3 га для будівництва житлових будинків в с.Водяне на території Водянської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, що підтверджується оскаржуваним державним актом на право користування землею НОМЕР_2, виданого Львівській механізованій дистанції вантажно-розвантажувальних робіт Львівської залізниці (Т.1 а.с. 5-7, 136-138 - державний акт, Т.1 а.с. 31-32, а.с. 51-64 матеріали, що свідчать про правонаступництво відповідача Львівської механізованої дистанції вантажно-розвантажувальних робіт Львівської залізниці (установчий договір від 24.10.1991 року з додатком, наказ Фонду державного майна України від 3.12.1991 року №154, Положення про виробничий структурний підрозділ).

Так, у 24.04.1987 року дозволом виконавчого комітету Львівської обласної ради народних депутатів надано дозвіл ЛМДВРРЛЗ (Львівській механізованій дистанції вантажно-розвантажувальних робіт Львівської залізниці) №06-00-10/350 для вибору земельної ділянки під будівництво. Після цього складено акт вибору ділянки уповноваженою комісією, створеною наказом начальника Львівського відділення ЗД №137 від 6.05.1987 року (акт Т.1 а.с. 85). Після цього ЛМДВРРЛЗ отримано висновки, погодження, тощо виконкому районної ради народних депутатів, дирекції радгоспу «Львівський», управління в справах будівництва та архітектури, головного державного санітарного лікаря Пустомитівського району, головного державного інспектора по використанню і охороні земель Львівської області щодо вибору ділянки (на підставі відповідного акту), здійснено розрахунок втрат сільськогосподарського виробництва при відведенні земель (розрахунок та розрахункова відомість) (Т.1 а.с. 84-91).

Після цього земельна ділянка, площею 0,33 га, що використовувалась як городи громадян радгоспом «Львівський», на підставі рішення виконкому Львівської обласної ради народних депутатів від 17.07.1987 року №06-00-10/606 була відведена в натурі (рішення та акт відведення Т.1 а.с. 82, 83).

Окремо було надано висновок виконкомом Водянської сільської ради народних депутатів «Про погодження проекту відводу земель ЛМДВРР під будівництво чотирьох чотирьохквартирних будинків в с.Водяне» Т.2 а.с. 35.

Після цього 26.12.1990 року було складено акт державної комісії по прийманню закінченого будівництвом об'єкту в експлуатацію (одного із будинків відповідача а.с. 92-94).

В подальшому ж 12.09.1991 року у відповідності до вимог нового ЗК УРСР винесено рішення виконавчим комітетом Водянської сільської ради народних депутатів Пустомитівького району Львівської області №52 «Про надання земельної ділянки ЛМДВРРЛЗ під будівництво чотирьох житлових будинків в с.Водяне» Т.2 а.с. 36 за яким ЛМДВРРЛЗ надано в постійне користування 0,3 га земель для будівництва чотирьох житлових будинків в с.Водяне.

Крім цього, 15.04.2003 року житлові будинки на АДРЕСА_1 згідно актів передані у приватну власність Т.1 а.с. 26-29.

Окрім наведеного, земельна ділянка 0,3 га згідно даних Відділу держземагенства у Пустомитівському районі облікується як землі житлової забудови Т.1 а.с. 30 лист вказаного відділу.

Вказані дозволи, рішення, висновки та ін. уповноважених на той час органів є чинними, не скасованими та не зміненими.

Зважаючи на вказане слід вважати, що земельна ділянка, право користування якою посвідчується оспорюваним державним актом передана у користування відповідачу у встановленому законом порядку та підстав для визнання державного акту недійсним - немає, оскільки такий виданий на підставі рішення компетентних на той час органів, у відповідності до передбаченої процедури.

Додатково, факт використання земельної ділянки відповідачем, відповідно до державного акту, підтверджується і збірним кадастровим планом ділянки ОСОБА_11 (доньки позивача) та актом встановлення і узгодження меж земельної ділянки, за якими її ділянка межує із землями житлової забудови Львівської залізниці (Т.2 а.с. 13, 15), а також кадастровим планом ділянки (Т.1 а.с. 25).

Що стосується позивача, то жодного рішення компетентного органу про надання йому чи членам його сім'ї (його господарства) у користування чи у власність земельної ділянки на певній частині земельної ділянки відповідача, що посвідчена оскаржуваним державним актом, що могло б свідчити про порушення його прав чи інтересів виданням оскаржуваного акту ним не надано, про такі не вказано та про витребування таких клопотань не заявлялось.

Рішення профкому Зимноводівської СШ №1 від 6.04.1988 року (протокол №26 (Т.1 а.с. 235) про надання дружині позивача ОСОБА_12 земельної ділянки під город із загальної площі для вчителів школи 0,14 га (за школою №1, права сторона АДРЕСА_2) лише свідчить про наміри отримання такої ділянки. Тобто попереднє погодження виділення такої земельної ділянки. Однак, по-перше, жодних доказів про те, що ділянка, про яку йдеться у вказаному рішенні дійсно розташована на частині ділянки, що посвідчена спірним державним актом, - у матеріалах справи немає. Немає, також, і доказів про те, що така ділянка дійсно була виділена у вказаний 1988 рік чи в подальшому рішенням уповноваженого органу (радгоспу, колгоспу, сільської ради чи іншим органом) сім'ї позивача, у встановленому на той час законом порядку.

Додатково, як вбачається із виписки з протоколу засідання адміністративної комісії при Зимноводівській сільській раді від 21.08.1995 року (а.с. 16 справи №2-389 Пустомитівського районного суду) ділянка, якою користувався позивач на частині ділянки відповідача була ним самовільно захоплена, що і було встановлено судом у рішенні по вказаній справі від 26.10.1995 року а.с. 28-30).

Натомість, як вбачається із матеріалів справи позивачу та його доньці надані земельні ділянки у інших місцях площами 0,0799 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель та споруд та 0,1066 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель та споруд ( Т. 1 а.с. 242 лист Зимноводівської сільської ради №319 від 28.04.2017 року та додатково матеріали на підставі яких такі ділянки передавались Т.2 а.с. 2а-18, 28-30).

Що стосується доводів позову та апеляційної скарги про відсутність реєстрації державного акту в Книзі записів державних актів на право користування землею, то відсутність такого запису не спростовує факту передачі у встановленому на той час законом порядку відповідачу земельної ділянки у користування та видачі належного державного акту, як і посвідчення дійсності такого в подальшому печаткою зі зображенням Малого Державного герба України Тризуба.

Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги слід визнати такими, що не свідчать про незаконність чи необґрунтованість рішення суду першої інстанції, а тому скаргу слід відхилити, рішення ж суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 12 вересня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Л.Б. Струс

М.М. Шандра