АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 524/862/17 Номер провадження 22-ц/786/2211/17Головуючий у 1-й інстанції Кривич Ж. О. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді: Хіль Л.М.,

Суддів: Абрамова П.С., Мартєва С.Ю.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 12 липня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на навчання.

Заслухавши суддю-доповідача апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, колегія суддів,-

В С Т А Н О В И Л А:

В лютому 2017 року позивач ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_4, прохаючи стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання повнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі ? частки від усіх видів заробітку щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову до суду і до закінчення навчання.

В обґрунтування позову зазначила, що вона перебувала з відповідачем у шлюбі, який розірвано 12.09.2007 року. Від шлюбу мають сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. 05.02.2017 року ОСОБА_4 виповнилося 18 років. З 01.10.2016 року ОСОБА_4 навчається в Економічному університеті у м. Вроцлав, Республіка Польща навчання на рівні: першого ступеню, стаціонарної форми, термін навчання до червня 30.09.2019 року.

Вказала, що у зв`язку з навчанням син потребує матеріальної допомоги, проте, відповідач допомоги у зв`язку із його навчанням не надає, чим порушує батьківський обов`язок.

Відповідач є працездатним, має постійний дохід. Його стан здоров`я дозволяє працювати, з огляду на що, вважає, що він має можливість сплачувати аліменти у розмірі ? частки від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно без погіршення його матеріального стану.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 12.07.2017 року позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на навчання - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2, на користь ОСОБА_3, аліменти на утримання повнолітнього сина ОСОБА_4, 05.02.1976 року на час навчання в розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 08.02.2017 року і до закінчення ОСОБА_4 навчання, тобто до 30.09.2019 року.

Стягнуто з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, на користь Держави судовий збір в розмірі 640 грн. 00 коп.

Рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць звернуто до негайного виконання.

Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржив відповідач ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, прохав його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що він погоджується із встановленими судом фактичними обставинами справи, проте, вважає, що судом не було враховано ту обставину, що 25.08.2016 року ним було написано заяву про надання згоди на оформлення та підписання ОСОБА_4 всіх необхідних документів, в тому числі на відкриття візи, договору про надання освітніх послуг, угоди з банком, а також інших документів, пов`язаних з його навчанням і проживанням на території ОСОБА_5, у зв`язку із відсутністю матеріальної можливості допомагати сину у навчанні та перебуванні за кордоном, у заяві зроблено повідомлення, що усі фінансові витрати, пов`язані із поїздками за кордон України та перебування в республіці ОСОБА_5 протягом всього періоду навчання мого сина ОСОБА_4, бере на себе в повному обсязі мати дитини ОСОБА_3

Також зазначив, що ОСОБА_3 не мала права звертатись до суду із вказаним позовом, так як син проживає в університетському гуртожитку, а не з нею, проте, саме той з батьків, з ким проживає дитина, має право на подачу відповідного позову до другого з батьків.

Апелянт також зазначив, що позивачкою не доведено, що вона та її син потребує матеріальної допомоги саме у зв`язку з навчанням та те, що він має можливість її надання.

Вважає, що судом не було враховано наявність у нього хвороб серця та перебування його під наглядом кардіолога та перебування його доньки на диспансерному огляді лікаря-педіатра та лікаря-гінеколога та їх щомісячні витрати на медичні препарати, комунальні послуги та ін. В апеляційній скарзі навів розрахунок своїх витрат.

Заслухавши доповідь судді-доповідача апеляційного суду, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з нормою п.1 ч.1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з нормою ч. 3 ст. 10, що також передбачено і ст. 60 ч.1 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 3 ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Судом першої інстанції встановлено, вбачається з матеріалів справи та не заперечується жодною із сторін, що позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі. 12.09.2007 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано (а.с. 4).

Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 3).

ОСОБА_4 зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 7). Довідка про склад сім`ї свідчить, що за вказаною адресою зареєстровані та проживають позивачка та її син ОСОБА_6 (а.с. 5).

Відповідною довідкою підтверджується, що ОСОБА_4 зареєструвався на тимчасове місце проживання до 16.09.2017 року у м. Вроцлав, Республіка Польща (а.с. 14).

З 01.10.2016 року ОСОБА_4 навчається в Економічному університеті у м. Вроцлав Республіка Польща, навчання на рівні: першого ступеню, стаціонарної форми, термін навчання з 01.10.2016 року до 30.09.2019 року (а.с. 9-10).

Матеріали справи містять квитанції сплати позивачкою грошових коштів за навчання сина в Економічному університеті у м. Вроцлав (а.с. 11-12).

У матеріалах справи міститься заява ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд сина до ОСОБА_5 для навчання. У вказаній заяві зазначено, що усі витрати, пов`язані з поїздками за кордон України та перебуванням в ОСОБА_5 протягом вського періоду навчання сина ОСОБА_4, бере на себе в повному обсязі мати дитини ОСОБА_3 (а.с. 30).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_3 та присуджуючи до стягнення з ОСОБА_2 аліменти в розмірі 1/6 частину від усіх видів заробітку (доходу), суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що повнолітній син сторін з 01.10.2016 року розпочав та продовжує навчання в Університеті економіки у м. Вроцлав Республіка Польща, витрати за навчання сина несе позивачка самостійно, проте такий обов`язок покладено на обох батьків. Батько працює, може за станом здоров`я та з врахуванням усіх наданих ним доказів витрат, що несе він на своє утримання та на утримання своєї сім`ї, сплачувати аліменти у меншому розмірі, ніж про те прохала позивачка, а саме 1/6 частину від усіх видів заробітку (доходу).

Розмір аліментів визначено місцевим судом з урахуванням можливості надання утримання повнолітньому сину позивачкою по справі, працездатності відповідача, отриманні ним доходу у вигляді заробітної плати, наявності у відповідача неповнолітньої доньки, яка перебуває на його утриманні.

Колегія суддів погоджується з такими висновками місцевого суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст. 199, 200 Сімейного кодексу України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу.

Згідно з нормою ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Із п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» вбачається, що обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Умовою стягнення аліментів на повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання, є недостатність забезпечення коштами як для навчання, так і для інших необхідних потреб (маються на увазі побутові потреби харчування, одяг, користування транспортом, придбання навчальної літератури, посібників).

Суд першої інстанції, встановивши вищевказані фактичні обставини справи, належним чином дослідивши наявні у справі докази в їх сукупності, та вірно визначивши норми закону, які регулюють правовідносини сторін, враховуючи наявність усіх необхідних для цього юридичних фактів, дійшов законних та обґрунтованих висновків про стягнення з відповідача аліментів на утримання його повнолітнього сина, яка продовжує навчання.

Доводи апелянта про неспроможність надавати матеріальну допомогу дочці не ґрунтуються на фактичних обставинах справи і не дають підстав для висновку, що при розгляді справи місцевим судом допущено неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Твердження позивача про те, що у своїй заяві він зазначив про те, що усі витрати за проживання та навчання сина в університеті має нести лише позивачка, суперечить вищевикладеним нормам закону про обов`язок батька утримувати повнолітню дитину, що потребує такої допомоги і не може слугувати підставою для відмови у задоволенні позову.

Твердження апелянта про те, що позивачка взагалі не мала права подавати відповідний позов до суду, адже на даний момент син проживає в університетському гуртожитку, колегія суддів сприймає критично, адже проживання сина ОСОБА_4 у гуртожитку є тимчасовим явищем, обумовленим необхідністю проживати у місцевості, де знаходиться навчальний заклад у якому він навчається, витрати за проживання дитини у вказаному гуртожитку несе його мати, що підтверджується належними доказами, що містяться у матеріалах справи.

Щодо заперечень відповідача факту можливості сплати ним аліментів на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Обгрунтовуючи заперечення проти позовної заяви та апеляційну скаргу, ОСОБА_2, вказав, що рішенням суду від 31.02.2012 року у справі № 106/9946/2012, судом було встановлено та враховано, що він хворіє, що підтверджується наданими довідками (а.с. 29). У матеріалах справи містяться медичні консультативні висновки на підтвердження наявності у відповідача ОСОБА_2 захворювання серця (а.с. 34-38).

Проте, як вже зазначалось вище, хворобливий стан відповідача був врахований судом першої інстанції при визначенні розміру аліментів, які підлягають до стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 Вказані відомості не є підставою для відмови у задоволенні позову.

Натомість, згідно з довідкою з ТОВ «Житлорембудсервіс» від 18.04.2017 року за № 01-06/277, ОСОБА_2, працює в ТОВ «Житлорембудсервіс» на посаді головного механіка, з жовтня 2016 року по березень 2017 року отримав заробітну плату у розмірі 15585 грн. 17 коп. (а.с. 31). Отже, судом зроблено вірний висновок про працездатність відповідача.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідач ОСОБА_2 має малолітню дитину ОСОБА_2 Дар`ю Володимирівну, ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 33). Довідкою з кременчуцької міської дитячої лікарні підтверджено хворобливий стан малолітньої дитини відповідача ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 39).

В матеріалах справи наявні квитанції про сплату за дитсадок у якому навчається малолітня ОСОБА_7 Дар`я та квитанції за сплату комунальних послуг (а.с. 71-76).

Проте, вказані обставини навіть у їх сукупності не можуть бути належними доказами неможливості сплати відповідачем аліментів на навчання повнолітнього сина, наданий ним розрахунок витрат є приблизним. Розмір витрат на ліки, про які зазначає відповідач, належними доказами не підтверджений, адже з чеків не є зрозумілим кому призначені перелічені медичні препарати, хто їх приймав та у який період.

З огляду на викладене, колегія суддів констатує, що відповідач ОСОБА_2 є особою працездатною, його потреба за станом здоров`я у придбанні ліків на суму у вказаному розмірі належними та допустимими доказами по справі не доведена, обов`язок утримувати неповнолітню доньку, враховано судом першої інстанції при визначенні розміру аліментів, що з урахуванням прожиткового мінімуму на працездатну особу є посильним для відповідача.

За вказаних обставин колегія суддів не вбачає підстав до скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, яке постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 12 липня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя: Л.М. Хіль

Судді: П.С. Абрамов

ОСОБА_8

З оригіналом згідно: ОСОБА_1