БЕРЕЗАНСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
№ провадження 2/356/10/17
Справа № 356/1282/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.08.2017 року Березанський міський суд Київської області у складі:

головуючого судді Дудар Т.В.

за участю секретарів Харченко Ж.В., Волошин Є.В.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4

третьої особи ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Березанського міського суду Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи - приватний нотаріус Лялик Оксана Василівна, ОСОБА_5, про визнання договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року до суду із позовом про визнання договору недійсним звернувся ОСОБА_1 Свої вимоги обгрунтував тим, що 30 серпня 1980 року між ним та ОСОБА_3 було укладено шлюб, про що відділом реєстрації актів громадянського стану Березанської сільської ради Баришівського району Київської області видано свідоцтво про одруження НОМЕР_1 та цього ж числа зроблено запис у книзі реєстрації актів про одруження № 81.

Під час шлюбу позивачем та ОСОБА_3 за спільні кошти придбано майно, що є спільною сумісною власністю. 24 квітня 2007 року дружина позивача ОСОБА_3 отримала спадкове майно - ? частку спадкового майна, зазначеного у заповіті від її матері ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, на підставі заповіту, посвідченого Березанською державною нотаріальною конторою 11 жовтня 2004 року, зареєстрованого за № 3917.

На підставі вказаного заповіту від 11 жовтня 2004 року приватним нотаріусом Березанського міського нотаріального округу Київської області 24 квітня 2007 року ОСОБА_3 було видано свідоцтво про спадщину за заповітом, яке зареєстроване в реєстрі за № 835. Спадкове майно, на яке видане свідоцтво, складається із ? частини жилого будинку з відповідною частиною господарських будівель, що знаходиться по АДРЕСА_1.

Жилий будинок належав померлій на підставі свідоцтва про право власності за реєстровим номером 15 та свідоцтва про право на спадщину за законом за реєстровим номером 17, виданого Баришівською державною нотаріальною конторою 03 січня 1989 року та зареєстрованого Переяслав-Хмельницьким бюро технічної інвентаризації 04 лютого 1989 року за р. 3705, реєстраційний № 18424441.

Жилий будинок з дерева, обкладений цеглою, позначений в технічному паспорті літерою -А (1), загальна площа 55,70 кв. м, житлова площа 36, 50 кв. м, господарські будівлі позначені в технічному паспорті літерами - сарай - Б (2), сарай В (3), саж Г (4), погріб Д (5), вбиральня Ж (6), л/кухня Є (7), гараж З (8), колодязь 1 (9), огорожа 1-3 (10). Вартість спадкового майна, на яке у зазначеній частині видане свідоцтво, становить 31965 гривень 50 коп. На іншу ? частину зазначеного спадкового майна свідоцтво про право на спадщину за заповітом видане ОСОБА_4

17 грудня 2015 року між дружиною позивача ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу серія та номер 987, виданий 17 грудня 2015 року, видавник - приватний нотаріус Лялик О.В.

На думку позивача, вказаний договір не відповідає вимогам діючого законодавства та укладений ОСОБА_3 без належних на те повноважень. Враховуючи те, що відповідачі неправомірно, без згоди ОСОБА_1, в порушення ст. 60, 65 СК України, уклали договір № 987 від 17 грудня 2015 року, щодо відчуження ? частини жилого будинку з відповідною частиною господарських будівель по АДРЕСА_1, чим порушили права позивача як власника на спільне сумісне майно подружжя та завдали йому збитків, тому ОСОБА_1 просив суд визнати вказаний договір купівлі-продажу недійсним та стягнути із відповідача ОСОБА_3 судові витрати на його користь.

Згодом ОСОБА_1 уточнив позовні вимоги, змінивши підставу позову, просив суд визнати договір купівлі-продажу від 17 грудня 2015 року фіктивним, посилаючись на те, що цей договір було укладено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, і він не відповідає фактичним обставинам та вимогам чинного цивільного законодавства (фактично по вказаному договору не сплачувались ніякі грошові кошти покупцем продавцю).

Позивач та його представник в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили позов задовольнити, вказавши, що зазначений договір купівлі-продажу не відповідає вимогам закону, є фіктивним, а тому його необхідно визнати недійсним.

Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 проти позову заперечили, зазначивши, що ОСОБА_1 не має жодного відношення до спадкового майна своїє дружини ОСОБА_3 Крім того, відповідачі додали, що між ними стосовно договору жодних спорів немає. Оспорюваний договір між ними дійсно укладався, в результаті чого ОСОБА_4, яка була власником 1/2 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель у результаті прийняття спадщини, набула ще й право власності на іншу 1/2 частину цього ж будинку з відповідною частиною господарських будівель, яка раніше належала ОСОБА_3

Третя особа - приватний нотаріус Лялик О.В., будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи до суду жодного разу не з'явилась, направивши заперечення проти позову, у якому зазначила, що позовні вимоги необгрунтовані, належним чином не мотивовані та такі, що не підлягають задоволенню (Т. 1 а.с. 115)

Третя особа - ОСОБА_5 - з'явившись до суду, дав пояснення, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, оскільки вважає, що укладений договір між відповідачами порушує права позивача. В подальшому, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, ОСОБА_5 до суду не з'являвся, про причини неявки не повідомляв, заяв про відкладення розгляду справи не направляв.

За вказаних осбтавин, з урахуванням думки учасників судового розгляду, судом прийнято рішення про можливість розгляду справи за відсутності вказаних третіх осіб.

Заслухавши пояснення позивача, його представника, відповідачів, оголосивши зміст письмових пояснень позивача, третьої особи - приватного нотаріуса Лялик О.В., дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до Конституції України усі суб'єкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13 Конституції України); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частини перша, друга статті 41 Конституції України); правовий режим власності визначається виключно законами України (пункт 7 частини першої статті 92 Конституції України).

Рівність прав і обов'язків у шлюбі та сім'ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 51 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

З аналізу норм чинного законодавства та судової практики вбачається, що не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Спадкування є іншим видом набуття особистої приватної власності кожного з подружжя. Власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя. Підставами набуття права спільної сумісної власності подружжя є юридично визначений факт шлюбних відносин або проживання чоловіка і жінки однією сім'єю, а особистої приватної власності кожного з подружжя є, зокрема, поділ, виділ належної частки за законом та спадкування.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України.

Судом встановлено, що 30 серпня 1980 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено шлюб, про що відділом реєстрації актів цивільного стану Березанського міського управління юстиції Київської області 01 червня 2016 року було видане повторно свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_2 (Т. 1 а.с. 10).

17 грудня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, що розташований по АДРЕСА_1. Продаж ? частини будинку за домовленістю сторін вчинено за 160147 гривень 00 коп., які покупець сплатив продавцю повністю до підписання договору (Т. 1 а.с. 184).

Право власності у відповідача ОСОБА_3 (продавця за договором) на відповідну частину вказаного житлового будинку з господарськими спорудами виникло на підставі свідоцтва про право на спадщину від 24 квітня 2007 року за р. № 835, виданим Березанською міською державною нотаріальною конторою (Т. 1 а.с. 185). Вказане підтверджується і копіями витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 19 вересня 2013 року (Т. 1 а.с. 188).

Отже, аналізуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що продаж ОСОБА_3 своєї частини майна ОСОБА_4 жодним чином не порушив права ОСОБА_1, як чоловіка ОСОБА_3, оскільки остання розпорядилася своєю особистою власністю, яку вона отримала у результаті прийняття спадщини.

Згідно зі ст. 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Вказана правова норма співвідносна і з ч. 2 ст. 3 ЦПК України, якою передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 ЦК України.

Як вбачається із ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Заінтересованою особою є будь-яка особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі.

Позивачем не надано жодних доказів того, що відчуженням майна, яке належало ОСОБА_3 на праві приватної власності, яке було набуте нею у порядку спадкування, були якимось чином порушені його майнові права. Майно, набуте дружиною - ОСОБА_3 - в порядку спадкування - не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Суд оцінює критично посилання позивача на те, що ОСОБА_3, відчуживши належне їй майно, позбавила позивача ОСОБА_1 в майбутньому можливості передати це майно дітям, оскільки, згідно з приписами ч. 1 ст. 316, ч. 1, 2 ст. 318 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

За статтею 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі.

Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Однак, позивачем не надано суду жодних доказів того, що ОСОБА_3 розпорядилася їх спільним із ОСОБА_1 майном. З наданих позивачем доказів суд не вбачає можливим встановити ознаки спільності майна, яке було предметом оспорюваного договору купівлі-продажу.

Суд критично оцінює копії свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_4, копію спадкової справи № 35/06, спадкодавець ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, копію форми звітності 1 ДФ приватного нотаріуса Лялик О.В. за 4 квартал 2015 року, так як з вказаних документів не вбачається, що вони належать до предмета доказування по розглядуваній справі.

Крім того, суд звертає увагу на те, що відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Згідно ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Отже, виходячи з положення ст. 234 ЦК України, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, незалежно від того, в якій формі він вчинений, його нотаріального посвідчення та державної реєстрації.

З аналізу норм чинного цивільного законодавства та судової практики вбачається, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Виходячи із системного аналізу зазначених норм права, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, незалежно від того, в якій формі він вчинений, у тому числі у разі його реєстрації. У зв'язку з цим позивач, який звертається із вимогою про визнання правочину фіктивним, має довести відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Також для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Такий правочин завжди укладається умисно. Ознака фіктивності повинна бути властива діям обох сторін правочину.

ОСОБА_1, який як позивач вимагає визнання правочину фіктивним, повинен довести, що учасники правочину - ОСОБА_4 та ОСОБА_3 - не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається саме на позивача.

Суд звертає увагу на те. що статтею 627 ЦК України забезпечено свободу договору, а саме - відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

ОСОБА_3, володіючи нерухомим майном на достатній правовій підставі, будучи вільною у виборі контрагента та у визначенні умов договору, з додержанням вимог чинного цивільного законодавства, розпорядилася майном, яке належало їй на праві приватної власності, уклавши договір купівлі-продажу від 17 грудня 2015 року.

Позивачем належних доказів того, що в момент вчинення договору купівлі-продажу у сторін договору (ОСОБА_3 та ОСОБА_4) були відсутні наміри створити юридичні наслідки та в діях обох сторін договору була присутня ознака фіктивності, суду не надано.

Більш того, судом встановлено, що у результаті укладення оспорюваного правочину, була досягнута його мета, а саме перехід права власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 від попереднього власника ОСОБА_3 до нового власника ОСОБА_4, що підтверджується, окрім пояснень сторін, ще й копією витягу від 17 грудня 2015 року, виготовленого приватним нотаріусом Лялик О.В., з якого вбачається, що ОСОБА_4 в результаті укладення договору купівлі-продажу стала власником 1/2 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 (Т. 1 а.с. 225), та копією інформаційної довідки від 15 червня 2016 року, наданої позивачем ОСОБА_1, з якої вбачається, що актуальною інформацією про об'єкт нерухомого майна - житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 - є те, що власником 1/2 частини зазначеного майна є ОСОБА_4 з 17 грудня 2015 року у зв'язку із укладенням договору купівлі-продажу та 1/2 частини зазначеного майна є ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 24 квітня 2007 року (Т. 1 а.с. 56-58).

За таких обставин суд вважає, що факти, на які посилається позивач, не свідчать про те, що договір купівлі-продажу був фіктивним та укладався без наміру створити правові наслідки. ОСОБА_1 не доведено також, що саме діям обох сторін властива ознака фіктивності (що обидві сторони діяли лише для вигляду). В матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо відсутності у сторін наміру створити правові наслідки укладеного правочину, які обумовлювалися цим правочином.

Таким чином, суд прийшов до висновку про необґрунтованість уточнених вимог про визнання правочину фіктивним та про відсутність правових підстав для задоволення вказаного позову. Отже, у задоволенні позову слід відмовити.

Суд критично оцінює доводи позивача щодо незастережених виправлень у свідоцтвах про право на спадщину за заповітом № 835, 837 (Т. 1 а.с. 185, 196), оскільки з досліджених доказів вбачається, що виправлення у зазначених документах були застережені та завірені відтиском гербової печатки.

Ухвалою Березанського міського суду Київської області від 04 липня 2016 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову було задоволено частково, а саме: забезпечено вказаний позов, заборонивши будь-яким способом відчужувати 1/2 частину жилого будинку з відповідною частиною господарських будівель, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, і належить ОСОБА_3, до набрання рішенням суду по даній справі законної сили (Т. 1 а.с. 92).

Відповідно до ч. 6 ст. 154 ЦПК України якщо у задоволенні позову було відмовлено, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що доцільно захід забезпечення позову у виді заборони будь-яким способом відчужувати 1/2 частину жилого будинку з відповідною частиною господарських будівель, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, і належить ОСОБА_3, який був застосований ухвалою Березанського міського суду Київської області 04 липня 2016 року, скасувати з моменту набрання рішенням суду по даній справі законної сили.

Клопотання позивача про винесення окремої ухвали суду в порядку ст. 211 ЦПК України задоволенню не підлягає, оскільки суд не вбачає правових підстав для її задоволення.

Керуючись ст. 13, 41, 92 Конституції України, ст. 51 СК України, ст. 203, 215, 234 ЦК України, ст. 3, 60, 154, 212 - 215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи - приватний нотаріус Лялик Оксана Василівна, ОСОБА_5, про визнання договору недійсним - відмовити.

Захід забезпечення позову у виді заборони будь-яким способом відчужувати 1/2 частину жилого будинку з відповідною частиною господарських будівель, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, і належить ОСОБА_3, який був застосований ухвалою Березанського міського суду Київської області 04 липня 2016 року, скасувати з моменту набрання рішенням суду по даній справі законної сили.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Київської області через Березанський міський суд Київської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя Т.В. Дудар