Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 серпня 2017 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі:

головуючої-судді - ОСОБА_1,

при секретарі Вереш А.В.

з участю :

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгород цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_7 про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання квартири обєктом права спільної сумісної власності, визнання недійсним договору купівлі продажу квартири від 17.04.2009 року,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_5 звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом до ОСОБА_6 про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання квартири обєктом права спільної сумісної власності.

В ході судового розгляду справи позивач збільшила позовні вимоги шляхом предявлення позову до ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_7 про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання квартири обєктом права спільної сумісної власності, визнання недійсним договору купівлі продажу квартири від 17.04.2009 року.

Мотивуючи свої позовні вимоги позивач зазначає, що з 1999 року і до 12 квітня 2010 року вона з гр-ом ОСОБА_6 проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу, тобто перебували у фактичних шлюбних відносинах, вели спільне господарство, були пов'язані спільним побутом, мали спільний бюджет, мали взаємні права та обовязки як чоловік та жінка і не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Під час спільного проживання, ними 15.09.2006 року придбано квартиру АДРЕСА_1 згідно з договором купівлі-продажу від 15 вересня 2006 року, яку оформили на імя ОСОБА_6 Покупцем у договорі купівлі-продажу від 15 вересня 2006 року був зазначений лише ОСОБА_6 Зазначає, що вона й відповідач ОСОБА_6 придбали зазначену квартиру за спільні кошти під час спільного проживання, тому вважає, що ця квартира є спільною власністю. В кінці 2009 року їй стало відомо від ОСОБА_6, що квартира їм не належить. 17.04.2009 р. ОСОБА_7, діючи від імені ОСОБА_6 на підставі довіреності, уклав з ОСОБА_8 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, згідно якого продав належну їм квартиру. Позивач зазначає, що вони не мали жодного наміру відчужувати належну їм квартиру та коштів від продажу цієї квартири ОСОБА_6 не отримував. З тих підстав, що договір купівлі-продажу квартири від 17.04.2009 р. був вчинений внаслідок обману зі сторони ОСОБА_7, зокрема, довіреність ОСОБА_6 підписав під впливом обману на ім'я ОСОБА_7 , а також з тих підстав, що своєї згоди на відчуження спільного майна - квартири вона не надавала, а згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації має бути висловлена письмово та нотаріально посвідчена просила визнати договір купівлі-продажу квартири від 17.04.2009 р. недійсним. 12 квітня 2010 року вони між собою зареєстрували шлюб у встановленому законом порядку. З посиланням на викладене, а також на приписи статей 60, 74 Сімейного кодексу України (далі СК України), з врахуванням збільшення позовних вимог, позивач ОСОБА_5 остаточно просила ухвалити рішення яким : встановити факт проживання однією сім'єю з ОСОБА_6 без реєстрації шлюбу в період із 1999 року ; визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1; визнати недійсним договір купівлі продажу квартири від 17.04.2009 року укладений між ОСОБА_7 який діє від імені ОСОБА_6 та ОСОБА_8 посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу ОСОБА_9 та зареєстрований в реєстрі за № 340, скасувавши його державну реєстрацію , застосувавши наслідки недійсності правочину.

В судовому засіданні позивач збільшені позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити в повному обсязі з підстав та мотивів викладених у позові. Надала суду пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Вказала, що з 1999 року перебувала з ОСОБА_6 у фактичних шлюбних відносинах. В 2004 році уклали церковний шлюб . Вони проживали в найманих квартирах, а в 2006 році за спільні кошти придбали квартиру. ОСОБА_6 взяв в банку гроші в кредит, а вона мала особисті кошти і склавши кошти вони придбали квартиру по пр. Свободи в м. Ужгород . В 2009 році вона дізналась від ОСОБА_6, що квартира їм не належить. Зі слів ОСОБА_6 його ввели в оману. Своєї згоди на відчуження спільного майна - квартири вона не надавала. В 2010 році вони між собою зареєстрували шлюб. В наступне судове засідання після оголошеної в судовому розгляді перерви позивач не зявилась.

В судовому засіданні представник позивача збільшені позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити в повному обсязі з підстав та мотивів викладених у позові. Зокрема вказала, що на її думку позивач не пропустила строк звернення до суду за захистом своїх прав.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_6 збільшені позовні вимоги визнав в повному обсязі. Вказав, що все відбулось шахрайським шляхом. Він придбав квартиру. Окрім того вказав, що оскільки він переніс травму голови , він нічого не памятає. Не зміг надати пояснення з приводу заявлених позовних вимог. В наступне судове засідання після оголошеної в судовому розгляді перерви не зявився.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 збільшені позовні вимоги визнав частково. Не заперечив проти задоволення вимоги про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, а в решті позовних вимог просив суд відмовити. Вказав, що ОСОБА_6 не підписував договір купівлі продажу квартири від 17.04.2009 року, такий був укладений між ОСОБА_7 , який діяв від імені ОСОБА_6 на підставі довіреності та ОСОБА_8 Довіреність на підставі якої діяв ОСОБА_7 не визнана судом не дійсною. Заявив про застосування строку позовної давності до вимоги про визнання недійсним договору купівлі продажу квартири від 17.04.2009 року з підстави невідповідності його вимогам Закону , про що надав до суду письмову заяву від 21.04.2016 року. Щодо вимоги про визнання недійсним договору купівлі продажу квартири від 17.04.2009 року з підстави вчинення його внаслідок обману, вказав, що така не підлягає до задоволення оскільки відповідач по справі ОСОБА_6 в судовому порядку з цих підстав заявляв вимоги про визнання правочину недійсним і рішенням суду йому відмовлено у позовних вимогах. Просив суд врахувати, що відповідно до вимог ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідач ОСОБА_7 у судове засідання повторно не зявився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомляв, клопотань про відкладення розгляду справи та письмових заперечень до суду не надходило.

Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, заперечення представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4, покази свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11, вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного.

Згідно ст.ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Судом встановлено, що 04.07.1954 року народилась позивач ОСОБА_6 (дошлюбне прізвище - Молнар) В.А., що стверджується свідоцтвом про народження від 29.07.1954 року.

Як встановлено судом, 07.11.1973 року позивач ОСОБА_6 (дошлюбне прізвище - Молнар) В.А. уклала шлюб з ОСОБА_12 та після одруження прізвище позивача змінено з Молнар на Мельниченко, що стверджується свідоцтвом про укладення шлюбу від 07.11.1973 року, І-ФМ № 288066.

Як встановлено судом, 18.03.1996 року ОСОБА_12 помер, що стверджується свідоцтвом про смерть від 18.03.1996 року , І-ФМ № 046596 , копія якого долучена до матеріалів справи.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_6 перебував у шлюбі з ОСОБА_13, який був розірваний 15.04.1999 року, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу 15.04.1999 року зроблено запис за № 31, що стверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу від 15.04.1999 року І-ФМ № 019867.

Як встановлено судом, 22.06.2004 року сторони ОСОБА_13 (дошлюбне прізвище - Молнар) В.А. та ОСОБА_6 уклали церковний шлюб, що стверджується свідоцтвом про церковне одруження видане Мукачівською греко-католицькою єпархією 22.06.2004 року, копія якого долучена до матеріалів справи. ( а.с.6)

Відповідно до договору купівлі-продажу від 15 вересня 2006 року посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_14, ОСОБА_6 придбав квартиру АДРЕСА_1 ( а.с. 4)

Як встановлено судом, 17.04.2009 р. ОСОБА_7 , діючи від імені ОСОБА_6 на підставі довіреності посвідченої приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу ОСОБА_9, уклав з ОСОБА_8 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу ОСОБА_9, та зареєстрований в реєстрі за № 340.

12 квітня 2010 року сторони у справі ОСОБА_6 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_12 ) В.А. та ОСОБА_6 уклали шлюб, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний запис № 10. ( а.с. 5)

У період спільного проживання без реєстрації шлюбу з 15.04.1999 року ні позивач, ні відповідач у будь-якому іншому шлюбі не перебували.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_10 пояснив, що знайомий із сімєю ОСОБА_6 з 2002 року, на той час він працював в органах внутрішніх справ. Вказав, що бував у них вдома, сімя ОСОБА_6 наймала квартиру в будинку по вул. Лермонтова в м. Ужгород. В 2009 році до нього звернувся ОСОБА_6 за консультацією з приводу квартири. Йому відомо, що ОСОБА_6 побили. У другій половині 2009 року до нього звернулась ОСОБА_5 з приводу побиття чоловіка та вказала про проблеми з квартирою. Підтвердив факт спільного проживання сторін у справі з 2002 року, ведення спільного побуту, придбання речей за час спільного проживання.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_11 пояснив, що знайомий із ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з 1999 року. Свідок зазначив, що сторони дбали один про одного, спільно займались побутом, спільно виїзджали на відпочинок та проводили ремонт в квартирі яку придбали приблизно в 2007 2008 роках по пр. Свободи в м. Ужгород. Підтверджує спільне проживання сторін, наявність у них взаємних прав та обовязків, а також ведення ними спільного побуту. Зі слів ОСОБА_6 йому стало відомо про те, що вони втратили квартиру , яку придбали по пр. Свободи в м. Ужгород.

Факт спільного проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_6 однією сімєю без укладення шлюбу, існування спільного побуту, наявність у них взаємних прав та обовязків, притаманних подружжю, підтверджуються також і поясненнями самої позивачки та відповідача ОСОБА_6 наданими в судовому засіданні, які відповідно до положень ст.57 ЦПК України є доказом у справі.

Церковне одруження , що відбулось між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 22.06.2004 року також підтверджує спільне проживання сторін, наявність у них взаємних прав та обовязків, а також ведення ними спільного побуту.

Все вищевказане, а також офіційна реєстрація шлюбних відносин сторонами у подальшому, свідчить пронаявність у сторін усталених відносин, які притаманні подружжю, наявність взаємних прав та обов'язків одиндо одного. Доказів, що свідчили би про протилежне у суду немає.

Законодавцем встановлено, що "сім'я" на відміну від "шлюбу" є проживання осіб, пов'язаних спільним побутом та у яких є взаємні права та обов'язки один до одного. При цьому, необхідно звернути увагу, що для існування сім'ї не існує спеціального порядку реєстрації.

Статтею 8 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено право кожного на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. При цьому органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Також ст. 12 Конвенції встановлено і право на шлюб.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Згідно із п. 1 ч. 5 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу.

В даному випадку питання про встановлення факту проживання чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу розглядається у позовному провадженні, оскільки вирішення цього питання пов'язано із необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, зокрема необхідно для підтвердження права на спільне майно, придбане за час проживання з відповідачем до укладення шлюбу.

Виходячи з наведених норм кожна людина має право на сімейне життя при цьому, укладання шлюбу міжчоловіком та жінкою не є обов'язковою умовою для створення сім'ї. Сім'я може бути створена на будь-яких підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. І хоча проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя, але між особами, які проживають однією сім'єю без шлюбу виникають певні сімейні права та сімейні обов'язки, які в деяких випадках прирівнюються до прав та обов'язків подружжя.

Згідно із частиною першою статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

За положеннями частини першої статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи.

Звертаючись до суду позивач просить встановити факт проживання чоловіка і жінки без укладення шлюбу за період з 1999 року .

Інститут спільного проживання осіб як чоловіка і жінки, який породжує юридичні наслідки, передбачений Сімейним кодексом України в редакції, яка набрала чинності з 01.01.2004 р., а тому такий фактможе бути встановлений судом лише з моменту набрання чинності зазначеної норми закону, тобто з 01 січня 2004 року.

До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності.

Оскільки до 2004 року діяв Кодекс про шлюб та сімю України, який визнавав тільки шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадського стану, тому встановлення факту проживання однією сімєю можливо лише з 01 січня 2004 року.

З огляду на викладене, відсутні правові підстави для встановлення факту проживання сторін однією сімєю без укладення шлюбу за період з 1999 р. до 01.01.2004 р.

Враховуючи обставини справи та наявні в матеріалах справи докази, суд вважає доведеним в ході розгляду справи факт спільного проживання сторін у справі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 однією сімєю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 01.01.2004 р. і до офіційного укладення шлюбу 12 квітня 2010 року, існування у них усталених відносин, в звязку з чим позов в цій частині підлягає до часткового задоволення.

Відповідно до частини першої статті 74 СК України (у редакції, яка була чинною до 22 грудня 2006 року), якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Відповідно до статті 74 СК України (у редакції Закону України від 22 грудня 2006 року № 524-V), якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є обєктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, проживання однією сімєю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною ( визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обовязків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сімєю , але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сімєю , ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обовязків.

Виходячи із аналізу норм чинного законодавства, для віднесення майна, придбаного у період перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах до спільного сумісного майна подружжя достатньо встановлення самого факту перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах у той період, коли було придбано спірне майно.

Статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

В силу вимог ст. 57 СК України факт придбання майна за особисті кошти має доводитися в суді.

Саме , до викладеного вище , зводяться правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України у справі № 6-2253цс15 від 08.06.2016 року.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України у справі № 6-2253цс15 від 08.06.2016 року: За правилами статті 74 СК України (у редакції чинній до 16 січня 2007 року), якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є обєктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу.

Згідно із ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сімї, є їхньою спільною сумісною власністю , якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Отже особам , які проживають однією сімєю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

За час проживання однією сім'єю, як зазначив позивач, було придбано - квартиру АДРЕСА_1.

Суд оцінивши докази в їх сукупності, враховуючи, що було встановлено факт, що сторони дійсно перебували у шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу у період з 01.01.2004 р. і до офіційного укладення шлюбу 12 квітня 2010 року , приходить до висновку про необхідність визнати спільною сумісною власністю квартиру АДРЕСА_1, яку було придбано 15 вересня 2006 року, тобто в період їх спільного проживання, в з'язку з чим сторони набули право спільної сумісної власності на вказану квартиру, а отже позовні вимоги позивача про визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_6 квартири АДРЕСА_1 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Що стосується вимоги про визнання недійсним договору купівлі продажу квартири від 17.04.2009 року укладеного між ОСОБА_7 який діє від імені ОСОБА_6 та ОСОБА_8 посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу ОСОБА_9 та зареєстрованого в реєстрі за № 340, скасувавши його державну реєстрацію , застосувавши наслідки недійсності правочину, суд виходить з наступного.

Звертаючись до суду з даними вимогами позивач просить визнати недійсним договір купівлі продажу квартири від 17.04.2009 року укладеного між ОСОБА_7 який діє від імені ОСОБА_6 та ОСОБА_8 посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу ОСОБА_9 та зареєстрованого в реєстрі за № 340 з тих підстав, що договір не відповідає вимогам Закону, а саме з підстав, що своєї згоди на відчуження квартири вона не надавала.

Як встановлено судом, на момент укладення спірного договору купівлі продажу квартири від 17.04.2009 року єдиним власником нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 був ОСОБА_6, а відтак для укладення договору купівлі продажу квартири не потребувалося згоди позивача ОСОБА_5

Разом з тим відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Так, п.6 ст.3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі , якщл судом буде встановлено , що той з подружжя , хто уклав договір щодо спільного майна та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокремв, що третія особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя , хто укладав договір не отримав згоди на це другого з подружжя.

Саме , до викладеного вище , зводяться правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України у справі № 6-1568цс15 від 21.10.2015 року.

Враховуючи те, що на час укладення спірного договору купівлі продажу квартири від 17.04.2009 року нотаріус, який посвідчував договір і ОСОБА_8 не знали і не могли знати про те, що спірне нерухоме майно квартира належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що один із подружжя не давала другому із подружжя згоди на укладення цього договору , зважаючи , що доказів, що свідчили би про протилежне у суду немає, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Що стосується заяви представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 про застосування строку позовної давності до даних вимог, суд виходить з наступного.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, як його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

За змістом норм ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. Якщо вимоги позивача є обґрунтованими, але строк, встановлений приписами ЦК України , пропущено без поважних причин, суд також відмовляє у позові, але у звязку з пропуском встановленого строку.

Оскільки суд прийшов до висновку, що право позивача не порушено, то підстав для застосування строку позовної давності за заявою представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 суд не вбачає.

Окрім того, звертаючись до суду з вимогами про визнання недійсним договору купівлі продажу квартири від 17.04.2009 року укладеного між ОСОБА_7 який діє від імені ОСОБА_6 та ОСОБА_8 посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу ОСОБА_9 та зареєстрованого в реєстрі за № 340, позивач просить визнати такий договір недійсним і з тих підстав, що спірний договір був вчинений внаслідок обману зі сторони відповідача ОСОБА_7

Вирішуючи дані позовні вимоги, суд виходить з наступного.

Судом встановлено, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 26.02.2014 року ухваленому у справі № 308/7735/13 ц у позові ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання недійсним правочину - довіреності відмовлено за недоведеністю.Рішення набуло законної сили. Із змісту вказаного рішення суду вбачається, що ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом про визнання правочину довіреності від 11.04.2009 року , якою уповноважив ОСОБА_7 розпоряджатися належною йому квартирою, недійсним з підстав вчинення правочину під впливом обману.

Зокрема, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області переглядаючи рішення Ужгородського міськрайонного суду від 26.02.2014 року у своїй ухвалі від 19.05.2015 року зазначила, що позивачем ОСОБА_6 на підтвердження своїх позовних вимог не подано належних доказів, які стверджували б факти того, що довіреність надана позивачем на право вчинення правочину під впливом обману, або таких, що позивач в момент підписання представництва не усвідомлював значення своїх дій і не міг керувати ними .

Судом встановлено, що ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 13.07.2015 року залишено без змін рішення Ужгородського міськрайонного суду від 08.02.2013 року, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи - ОСОБА_9 про визнання недійсним договору купівлі - продажу від 17.04.2009 року.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Слід зазначити, що преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність грунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб"єктивними і об"єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Суб"єктивними межами є те, що у двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об"єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням чи вироком суду.

Отже, факти, встановлені у інших справах, та висновки, яких суд дійшов під час їх розгляду ,викладені у рішеннях від 26.02.2014 року та від 08.02.2013 року, мають преюдиційне значення для цієї судової справи, а відтак суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

До цього також зводяться правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України у справі № 6-2017цс15 від 03.02.2016 року.

З огляду на визначений статтею 129 Конституції України принцип обов'язковості рішення після вирішення судом справи та набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники, не можуть заявляти в суді тотожний позов. Установлені судовим рішенням, що набрало законної сили, обставини, зокрема й у цивільній справі, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті ж особи або особа, щодо якої або яких встановлено ці обставини.

У відповідності до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу, вимоги ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, користуючись рівними правами, на засадах змагальності згідно вимог ст. 10 ЦПК України, виходячи із принципів розумності та справедливості, суд приходить до висновку, що збільшені позовні вимоги підлягають до часткового задоволення з підстав та мотивів викладених вище.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Керуючись ст.ст. 3, 21,74 СК України, ст.ст. 10, 11, 60, 88, 169, 212-215,294 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Збільшені позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_7 про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання квартири обєктом права спільної сумісної власності, визнання недійсним договору купівлі продажу квартири від 17.04.2009 року - задовольнити частково.

Встановити факт проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_6 однією сімєю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з 01.01.2004 р. по 11.04.2010 р.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається до апеляційного суду Закарпатської області через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області.

Повний текст рішення складено і підписано 23.08.2017 року.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_1