АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3672/17 Справа № 199/8494/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Скрипник О. Г. Доповідач - Максюта Ж.І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2017 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого-судді: Максюти Ж.І.,

суддів: Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

за участі секретаря: Куць О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 24 лютого 2017 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, який діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - Орган опіки та піклування Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпропетровську ради, про усунення перешкод в реалізації права власності шляхом виселення з гуртожитку, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, який діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа: орган опіки та піклування Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпропетровську ради, про усунення перешкод в реалізації права власності шляхом виселення з гуртожитку.

В обґрунтування позову зазначив, що будинок АДРЕСА_1 належить на праві власності ФОП ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 04 липня 2000 року, укладеного з ВАТ «Металургмаш».

До часу укладення договору купівлі-продажу, будинок АДРЕСА_1 використовувався в якості гуртожитку для тимчасового проживання одиноких громадян-працівників заводу ім.. Красіна, який неодноразово змінював свою назву, остання - ПАТ «Металургмаш».

З 29.09.1989 року відповідач - ОСОБА_3 заселилася та зареєструвалася в кімнати АДРЕСА_1. Разом з нею вселилися та зареєструвалися на жилу площу гуртожитку на той час неповнолітні діти: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. Вказані кімнати пізніше змінили нумерацію на АДРЕСА_1

Позивач зазначає, що у серпні 2015 року відповідач самовільно, без будь-якого попередження власника, здійснила перепланування кімнат АДРЕСА_1, а саме: у суміжній стіні прорубала двірні прорізи, здійснила капітальний ремонт приміщень: замінила дерев'яні вікна на пластикові, познімала радіатори в кімнатах. Крім того відповідачі сплачують за проживання 15 % вартості комунальних послуг від нарахованої суми, від укладення договору найму жилого приміщення ухиляються.

До того ж, без дозволу власника житлового будинку відповідач зареєструвала на жилу площу будинку малолітню дитину- ОСОБА_5, чим порушила право позивача на реалізацію права власності квартир АДРЕСА_1 , розташованих на першому поверсі гуртожитку - житловому будинку АДРЕСА_1.

З урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просить усунути перешкоди в реалізації права власності фізичної особи- підприємця ОСОБА_2 на нерухоме майно - квартири АДРЕСА_1 , розташовані на першому поверсі гуртожитку - житловому будинку АДРЕСА_1 та виселити відповідачів з вказаних кімнат без надання їм іншого житла.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 24 лютого 2017 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, який діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа: Орган опіки та піклування Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпропетровську ради, про усунення перешкод в реалізації права власності шляхом виселення з гуртожитку, залишено без задоволення.

З таким рішенням не погодився Позивач та звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в межах заявлених вимог та на підставі тих доказів, що надані були сторонами під час розгляду справи по суті, у достатньо повному обсязі з'ясував права і обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_3. з 10.08.1984 року перебувала у трудових відносинах з Дніпропетровським дослідним заводом ВНП Мехчормета, правонаступником якого є ВАТ «Металургмаш», з якого звільнилася в 1999 році.

На підставі спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету від 08.12.1988 року протокол №49, ОСОБА_3 на сім'ю із двох осіб була виділена кімната АДРЕСА_1.

29 лютого 1998 року на підставі спільного рішення адміністрації та профкому Дніпропетровського дослідного заводу ВНП Мехчормета, протокол №53, ОСОБА_3 у складі сім'ї з трьох осіб була виділена додаткова кімната АДРЕСА_1, що підтверджується листом ВАТ «Металургмаш» від 29.07.2003 року №79/03.

Для вселення в жилі приміщення гуртожитку по АДРЕСА_1, ОСОБА_3 були видані ордери на вселення, які вона здала на зберігання коменданту гуртожитку.

Вказана обставина підтверджується показами свідків: ОСОБА_10, який суду пояснив, що на Дніпропетровському дослідному заводі ВНП Мехчормета він працював інженером-електронищиком з січня 1982 року по грудень 1987 року, сам формував списки осіб на отримання житла. Ствердив, що без ордеру на вселення жоден з громадян в гуртожиток не вселявся.

Свідок ОСОБА_11 суду пояснив, що з 1963 року по 1999 рік він працював головою профспілкового комітету та приймав рішення про надання працівникам підприємства житла. Рішення про виділення кімнат для проживання в гуртожитку приймалося підприємством та профспілковим комітетом. Особам, щодо яких було прийнято рішення видавався ордер, який потім ці особи здавали коменданту гуртожитку.

Свідок ОСОБА_12 суду пояснила, що вона працювала в дитячому садку від заводу, її було заселено в гуртожиток на підставі ордеру, який вона потім здала коменданту при заселенні.

Свідок ОСОБА_13 надала аналогічні пояснення та зазначила, що всі ордери на вселення осіб до гуртожитку здавалися коменданту гуртожитку. Після того, як гуртожиток був придбаний позивачем, він її виселив з кімнати, оскільки ордери на кімнати зникли.

Суд прийняв до уваги пояснення відповідачів, покази свідків та обґрунтовано враховував ту обставину, що при вселенні громадян в жилі приміщення гуртожитку, ордери на кімнати здавалися на зберігання коменданту гуртожитку. Через зміну власника гуртожитку та збігу часу, ордери могли бути втрачені, а отже суд визнав правомірним вселення відповідачів до кімнат АДРЕСА_1.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходив з того, що ОСОБА_3 працювала більше 10 років на підприємстві, яке надало їй житло у гуртожитку для її проживання та членів сім'ї, відповідач не відносилася до сезонних, тимчасових працівників, іншого житла відповідачі не мають, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 про виселення без надання іншого житла, задоволенню не підлягають. Не підлягають також задоволенню позовні вимоги щодо усунення позивачу перешкод в реалізації права власності на кімнати АДРЕСА_1, оскільки вселені відповідачі були у кімнати АДРЕСА_1 гуртожитку, де наразі проживають, доказів щодо зміни нумерації вказаних кімнат, позивачем суду надано не було.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції в цій частині, як з таким, що зроблений у відповідності до норм матеріального та процесуального права, підтверджуються матеріалами справи, та доводами апеляційної скарги не спростований, які також не містять посилань на нові факти чи засоби доказування, які б вказували на незаконність ухваленого в справі рішення.

Посилання апеляційної скарги на неправомірність висновків суду щодо законності проживання відповідачів в кімнатах гуртожитку, оскільки останніми не було надано ордеру, який згідно ст.129 ЖК УРСР є єдиною підставою для проживання у гуртожитку - колегія суддв відхиляє, оскільки, як вбачається з матеріалів справи та не заперечувалося Позивачем, на підставі спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету від 08.12.1988 року протокол №49, ОСОБА_3 на сім'ю із двох осіб була виділена кімната АДРЕСА_1.

29 лютого 1998 року на підставі спільного рішення адміністрації та профкому- протокол №53, ОСОБА_3 у складі сім'ї з трьох осіб була виділена додаткова кімната АДРЕСА_1, що підтверджується листом ВАТ «Металургмаш» від 29.07.2003 року №79/03.

Для вселення в жилі приміщення гуртожитку по АДРЕСА_1, ОСОБА_3 були видані ордери на вселення, які вона здала на зберігання коменданту гуртожитку.

Вищенаведені обставини, зокрема факт видачі ордерів та наявності відповідних рішень адміністрації та профкому, які є виключною підставою для видачі таких ордерів, Позивачем в розумінні ст.57,60 ЦПК України спростовано не було та не надано до суду доказів, які б підтверджували факт відсутності прийняття у 1988 та 1998 роках спільного рішення щодо поселення відповідача ОСОБА_3. як працівника заводу разом з синами до гуртожитку, з урахуванням того, що усі документи зберігались на підприємстві та саме позивач повинен був їх отримати, укладаючи у 2000 ропі договір купівлі-продажу гуртожитку, яке було заселено мешканнями - працівниками підприємства так само, як і не було надано жодного письмового доказу того, що Відповідачів безпідставно та незаконно прописали за адресою гуртожитку, всупереч принципу диспозитивності цивільного процесу, відповідно до якого, саме на позивача покладається обов'язок надати належні докази в підтвердження позовних вимог.

В свою чергу, відсутність ордерів на фізичному паперовому носії у відповідачів на час розгляду справи, не може слугувати беззаперечним доказом протизаконного вселення Відповідачів та факту неотримання Відповідачами ордерів у минулому, а тому не може бути підставою для обмеження гарантованого Конституцією України права на житло.

Виселення з гуртожитків здійснюється відповідно до вимог ст. 132 ЖК України.

Разом з цим, з 1 січня 2009 року набрав чинності Закон України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" (далі - Закон від 4 вересня 2008 року № 500-VI), який регулює правові, майнові, економічні, соціальні, організаційні питання щодо забезпечення реалізації конституційного права на житло громадян, які тривалий час на законних підставах проживають у гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян або для проживання сімей.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" цей закон поширюється на громадян, які на законних підставах тривалий час (не менше п'яти років) зареєстровані та фактично проживають у гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян або для проживання сімей, та не мають іншого власного житла.

Відповідно до ч.1 ст.8 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" громадяни, на яких поширюється дія цього Закону, які на законних підставах зареєстровані та тривалий час (не менш як п'ять років) проживають у гуртожитках, віднесених до недержавного житлового фонду (які перебувають у власності чи у повному господарському віданні відповідних державних чи комунальних підприємств, установ, організацій, а також підприємств та організацій, утворених шляхом корпоратизації чи приватизації колишніх державних підприємств, крім тих організацій, які створено органами державної влади, органами місцевого самоврядування для управління житловим фондом) та призначених для проживання працівників (членів їх сімей), які не мають можливості самостійно придбати чи побудувати власне житло, уразі, коли такі гуртожитки не передаються їх власниками у власність Територіальних громад, мають право подальшого проживання в таких гуртожитках до розв'язання їх житлової проблеми.

Згідно із ч. 1 ст. 19 Закону від 4 вересня 2008 року № 500-VI забороняється виселення, переселення та відселення мешканців гуртожитків, на яких поширюється дія цього Закону без попереднього надання їм (їх сім'ям) іншого житла, придатного для постійного проживання людей, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Виселення, переселення чи відселення громадян з гуртожитків допускається лише у випадку визнання гуртожитку таким, що перебуває в аварійному стані або в стані, непридатному для проживання людей.

04 червня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» N1999-VIII від 05.04.2017.

Відповідно до статті 1 Сфера дії цього Закону поширюється на громадян та членів їхніх сімей, одиноких громадян, які не мають власного житла, не використали право на безоплатну приватизацію державного житлового фонду, на правових підставах, визначених цим Законом, вселені у гуртожиток та фактично проживають у гуртожитку протягом тривалого часу.

Зазначеним Законом визначено також, що гуртожитки, включені до статутних капіталів, -гуртожитки, збудовані за радянських часів (до 1 грудня 1991 року) за загальнодержавні кошти (у тому числі за кошти державних і колективних підприємств та організацій), що були включені до статутних капіталів (фондів) господарських товариств та інших організацій, створених у процесі приватизації (корпоратизації) колишніх державних (комунальних) підприємств (організацій), % тому числі ті, що в подальшому були передані до статутних капіталів (фондів) інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб, передбачений законом.

Зазначене вище вказує на те, що відповідачі не можуть бути виселені із гуртожитку без надання іншого жилого приміщення. Відтак вимоги позивача не узгоджуються з нормами права.

Решта доводів апеляційної скарги фактично зводяться до особистої переоцінки доказів по справі, всупереч положенням ст.212 ЦПК України, згідно якої виключне право оцінки доказів належить суду першої інстанції та до тлумачення норм матеріального та процесуального права, які на думку апелянта повинні бути підставою для задоволення його позову та в значній мірі повторюють обґрунтування позовної заяви.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо порушення норм процесуального права під час розгляду справи, оскільки вони не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи по суті позовних вимог. Окрім того, за ч.2 ст.308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Норми процесуального права передбачають, що обставини цивільних справ з'ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів, щодо обов'язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б стали підставо для скасування рішення суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційні скарги, не надано.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим воно підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 315,317 ЦПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 24 лютого 2017 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Ж.І. Максюта

Судді: Е.Л. Демченко

Т.Р.Куценко