Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"18" серпня 2017 р. Справа № 608/517/17

Номер провадження2/608/342/2017

Чортківський районний суд Тернопільської області в складі:

головуючого суду судді Парфенюка В. І.

з участю секретаря Южди Л.С.

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті Чорткові справу цивільного судочинства за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про втрату права на користування жилим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

В березні 2017 року позивач ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про втрату права на користування жилим приміщенням з підстав, визначених ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України.

В позовній заяві позивач вказав, що є власником та проживає в житловому будинку по АДРЕСА_1 нього, за даною адресою зареєстрований з 13.07.1984 року відповідач ОСОБА_2 - зять як колишній член сім'ї. Проте на початку 2015 року він вибув з житлового будинку, не проживає в ньому, комунальними послугами не користується, особистих речей та іншого майна в будинку не утримує, в добровільному порядку не знявся з реєстрації. Факт реєстрації ОСОБА_2 створює йому клопоти з комунальними платежами, оформленням житлової субсидії, обмежує права позивача як власника будинку на володіння, користування і розпорядження майном. Тому ОСОБА_4 просить визнати його таким, що втратив право на користування жилим приміщенням.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримує, просить задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 позову не визнають, просять відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що позивач чинить відповідачу перешкоди в користуванні житлом різними способами, не пускає його на подвір'я, а тому відповідач залишив місце проживання з поважних причин. Відповідач не користується житлом з жовтня 2016 року, а тому посилання позивача на те, що він не користується житлом понад один рік, є необгрунтованим. За таких обставин просять в позові відмовити.

Суд, вислухавши пояснення відповідача, представників сторін, свідків, дослідивши докази по справі, приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних мотивів.

Як зазначено в ст. 47 Конституції України кожен має право на житло.

Конституційне право на житло містить заборону примусового позбавлення житла, тобто кореспондується з обов'язком держави створювати умови для захисту цього права.

Основною гарантією реалізації конституційного права на житло є закріплення принципу, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

У відповідності із ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї (ч. 1 ст. 383 ЦК України).

Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_4 належить на праві приватної власності житловий будинок АДРЕСА_2 що підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 21.03.2005 року та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 6825935 від 24.03.2005 року.

З копії будинкової книги вбачається, що в АДРЕСА_1 зареєстрований відповідач ОСОБА_2 з 13 червня 1984 року.

Довідкою КП "Чортків Дім" від 1 вересня 2015 року № 7999 також підтверджується реєстрація відповідача ОСОБА_2, який є зятем позивача, за вищевказаною адресою.

Актами про встановлення факту непроживання від 15 квітня 2016 року, 19 липня 2016 року, 20 жовтня 2016 року встановлено, що ОСОБА_2 по місцю прописки не проживає, комунальними послугами не користується, особистих речей та іншого майна в будинку не утримує.

З іншої сторони, актом обстеження матеріально-побутових умов ОСОБА_2, АДРЕСА_1 від 21 квітня 2017 року встановлено, що він зареєстрований по даній адресі, але не проживає. В частині будинку (коридор, кухня, кімната) відсутнє електропостачання, стеля в кімнаті замокла, частково обрушилася. На територію подвір'я його не впускають, брама постійно на замку. До своєї хати зайти не може, бо з середини поставлена защіпка. До жовтня 2016 року проживав, а на зимовий період був змушений скидатися по квартирах.

Вказані обставини підтверджені в судовому засіданні і показами свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, які пояснили, що ОСОБА_2 не проживає в будинку з поважних причин, а саме: через відсутність електропостачання, стеля обвалилася, його не впускає позивач на подвір'я, з середини в будинку поставлена защіпка. З часу смерті дружини немає нормальних відносин між ним і позивачем, і тому з жовтня 2016 року на зимовий період він тимчасово не проживає у вказаному житловому приміщенні та не користується ним, однак його особисті речі утримуються в будинку.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Таким чином, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік.

В пункті 39 постанови пленуму ВСС України № 5 від 07.02.2014 р. "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" зазначається, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житло відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК).

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 25.09.2015 р. була узагальнена практика застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на житловий будинок. Згідно ст. 1 Постанови право на житло належить до сфери прав будь-якої людини. Забезпечення житлом є життєвою необхідністю і одним із основних прав громадян незалежне від рівня економічного розвитку держави. У зв'язку із цим ст. 25 Загальної декларації прав людини визначає, що кожна людина має право на такий життєвий рівень, який включає харчування, одяг та житло.

Виходячи із досліджених в судовому засіданні актів про встановлення факту непроживання, даними актами не підтверджується відсутність відповідача ОСОБА_2 в житловому будинку по АДРЕСА_1 понад один рік.

Крім того, із пояснень самого відповідача та показів свідків вбачається, що ОСОБА_2 не проживає у житловому будинку та не користується ним з поважних причин.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено ту обставину, що відповідач не проживає в житловому будинку без поважних причин понад один рік, а показами свідків навпаки підтверджується поважність таких причин, а тому позовні вимоги ОСОБА_4 є безпідставними і такими, що не підлягають задоволенню.

Судові витрати суд покладає на сторони в тих розмірах, що вони фактично понесли.

Керуючись ст. 405 Цивільного кодексу України, ст.ст. 10, 57, 60, 212, 213, 215 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про втрату права користування жилим приміщенням відмовити за безпідставністю.

Судові витрати покласти на сторони в тих розмірах, що вони фактично понесли.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги апеляційному суду Тернопільської області через Чортківський районний суд Тернопільської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: В. І. Парфенюк