Справа № 364/189/17 Головуючий у І інстанції Моргун Г. Л.
Провадження № 22-ц/780/3548/17 Доповідач у 2 інстанції Журба С. О.
Категорія 26 27.07.2017
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 липня2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Лівінського С.В., Сержанюка А.С.,

за участю секретаря Тимошевської С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Володарського районного суду Київської області від 26 травня 2017 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2017 року позивач звернувся до суду із позовом, який мотивував наступним:

31 серпня 2010 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_2був укладений договір б/н, відповідно до умов якого останній отримав кредит в розмірі 6700,00 грн. у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну картку. Відповідач зобов'язання щодо повернення кредитних коштів за вказаним договором належним чином не виконував, у зв'язку з чим утворилася заборгованість. Станом на 08 листопада 2016 року загальна сума заборгованості становила 12697,82 гривень, з яких: заборгованість за кредитом - 3473,92 грн., заборгованість за процентами за користування кредитом - 2455,73 грн., заборгованість за пенею та комісією - 5687,32 грн., штраф (фіксована частина) - 500,00 грн., штраф (процентна складова) - 580,85 грн. Зважаючи на наведене, просив суд стягнути з відповідача вказану заборгованість та судові витрати по справі.

Заочним рішенням Володарського районного суду Київської області від 26 травня 2017 року у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповноту та неправильність встановлення обставин, що мають значення для її вирішення, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Обґрунтував скаргу тим, що судом першої інстанції незаконно відмовлено у стягненні з відповідача заборгованості. Вказує, що позивачем був доведений факт укладання договору з відповідачем та факт отримання ним грошових коштів, таким чином банк надав належні докази на підтвердження вимог. Вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до наступного:

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Положеннями ст. 213 ЦПК України встановлено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів приходить до висновку про те, що підстави для зміни чи скасування оскаржуваного рішення відсутні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції прийшов до висновку про недоведеність позивачем своїх позовних вимог. Так, ухвалою від 14.03.2017 року суд зобов'язав банк надати для огляду в судовому засіданні оригінали документів кредитної справи відповідача, якими банк обґрунтовував свій позов. В той же час на виконання даної ухвали суду оригінали зазначених документів позивачем до суду так надані не були. При цьому в ході розгляду справи судом було роз'яснено представнику положення ст. 60 ЦПК України та зазначено про неможливість прийняття судом копій невідомого походження, про що прямо вказано в ряді правових позицій Верховного Суду України.

Окрім наведеного, звернув суд першої інстанції й на те, що навіть надані позивачем копії тарифів, а також умов та правил надання банківських послуг не містять підпису відповідача.

В своїй апеляційній скарзі апелянт зазначав, що підстави для відмови у задоволенні позову були відсутні, оскільки ним були надані усі належні докази, які б дозволяли задоволити позов.

З наведеною позицією апелянта колегія суддів погодитися не може. По-перше, ст. 10 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. Обов'язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були належним чином доведені сторонами.

З урахуванням наведених норм, саме позивач мав довести в ході розгляду справи обґрунтованість кожного свого посилання, надавши належні та допустимі докази по справі, якими копії невідомого походження (копії без підтвердження їх автентичності оригіналам) вважатися не можуть.

По-друге, наявність підстав для нарахування відсотків, пені та штрафів за кредитом позивач обґрунтовував відповідними тарифами а також умовами та правилами надання банківських послуг. При цьому ні зазначені правила, ні вказані тарифи не були підписані позичальником. Через відсутність підпису позичальника на вказаних документах неможливо встановити, чи саме з цими умовами та правилами відповідача було ознайомлено при подачі заяви про видачу кредитної карти. Таким чином зазначені тарифи та правила не можуть вважатися частиною укладеного між сторонами договору, а їх положення не можуть регулювати взаємовідносини між сторонами у даному випадку. Дана правова позиція була висловлена Верховним Судом України в ряді постанов, зокрема у справі №6-16цс15. Більш того, навіть сам факт надання відповідачу кредиту належним чином не вбачається з матеріалів справи, оскільки жодного доказу щодо того, що заява відповідача про емісію та видачу йому банківської карти була задоволена, а відповідач фактично отримав зазначений платіжний інструмент, також до суду подано не було.

З урахуванням викладеного колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про недоведеність та безпідставність вимог банку щодо стягнення з відповідача нарахованої за кредитом заборгованості, відтак підстав для зміни чи скасування рішення суду про відмову у задоволенні позову не вбачає.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» відхилити.

Заочне рішення Володарського районного суду Київської області від 26 травня 2017року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді: С.В. Лівінський

А.С. Сержанюк