Справа № 456/2000/17
Провадження № 2/456/1455/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2017 року

Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого - судді Гули Л. В. ,

з участю секретаря Петренко Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Стрию цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дідушицької сільської ради, третя особа - Департамент державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області про визнання права власності на будинковолодіння,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 просить визнати за ним право власності на житловий будинок А-1 загальною площею 95,3 кв.м, житловою площею 45,7 кв.м з верандою «а» площею 19,1кв.м, сходами «а1» площею 1,5 кв.м, літню кухню «Ж» площею 26,7 кв.м з підвалом «ж» площею 12,3 кв.м, сходами «ж1» площею 1,4 кв.м, сарай «З» площею 22,7 кв.м, сарай «І» площею 27,3 кв.м, убиральню «К» площею 1,3 кв.м, навіс «Л» площею 31,0 кв.м, гараж «М» площею 43,9 кв.м, колодязь питний «к», огорожу № 1, огорожу № 2, ворота № 3, ворота № 4, за адресою: АДРЕСА_1

В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що його батьки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у 1949 році збудували житловий будинок «А-1», веранду «а», сходи «а1», літню кухню «ж», що підтверджується довідкою Дідушицької сільської ради № 1483 від 13.11.1992 року. Мати ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1. Батько ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2. Господарство, у якому проживала їх сім'я, відносилося до суспільної категорії - колгоспний договір, так як мати та батько були членами колгоспного двору «Заповіт Ілліча». Після смерті матері батько одружився з ОСОБА_4, 1924 р.н., яка після його смерті вибула з їх колгоспного двору. Так як жодної участі у колгоспному дворі вона не брала, а тому 24 жовтня 1992 року написала заяву, що відмовляється від належної їй частки у спадщині на його користь. Від народження і до цього часу він проживає у будинку АДРЕСА_1 у колишньому колгоспному дворі. Згідно з витягом з погосподарської книги господарство за адресою: АДРЕСА_1 станом на 15.04.1991 року відносилося до суспільної категорії колгоспний двір, головою якого був його батько ОСОБА_2, а членами колгоспного двору були ОСОБА_4, друга дружина батька, та він, позивач по справі. На даний час він є останнім членом колгоспного двору, жодних правовстановлюючих документів на спірне будинковолодіння немає. Після смерті батька він захворів на гангрену обох ніг, йому була проведена ампутація двох ніг, і з 28 листопада 1996 року він є інвалідом першої групи і таким, що потребує постійного стороннього догляду, доглядають його син, дружина та онуки. Так як він перебуває під постійним медичним спостереженням у судинного хірурга, йому був наданий автомобіль з ручним керуванням. Для збереження автомобіля його сім'я змушена була на земельній ділянці, яка у 1949 році була надана у постійне користування, на місці старих дерев'яних стайні та стодоли збудувати гараж зі шлакоблоків з дерев'яним перекриттям, з односкатним дерев'яним дахом площею 43,9кв.м. Гараж збудовано без проектної документації. Під час проведення технічного обстеження на предмет визначення можливості або неможливості надійної і безпечної експлуатації гаража встановлено, що такий придатний до нормальної і безпечної експлуатації, недоліків (дефектів, пошкоджень) не виявлено. У зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на будинковолодіння він звернувся до Дідушицької сільської ради із заявою від 17.05.2017 року про надання дозволу на оформлення права власності на будинковолодіння АДРЕСА_1. У зв'язку із змінами в чинному законодавстві з 01.01.2013 року сільська рада не має права надавати дозвіл на оформлення права власності на будинковолодіння, а тому йому рекомендовано звернутися до суду з даним позовом.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з'явився, подав суду заяву про розгляд справи за його відсутності.

В судовому засіданні представники позивача ОСОБА_5 та ОСОБА_6 позов підтримали, дали пояснення, аналогічні вищенаведеному, та просять суд позов задовольнити.

Представник відповідача - сільський голова Дідушицької сільської ради ОСОБА_7 в судове засідання не з'явилася, подала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позов визнала, проти його задоволення не заперечила.

Представник третьої особи - Департаменту державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, про причину неявки суд не повідомив.

Відповідно до ст. 11, ч. 2 ст. 31, ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачами позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Визнання відповідачами позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Суд, заслухавши пояснення представників позивача та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що визнання позову слід прийняти, позов задовольнити з наступних підстав.

Частина 1 статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Стаття 41 Конституції України визначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права.

Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі.

Згідно з ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно із записом в погосподарських книгах села В.Дідушичі Стрийського району Львівської області, що зберігаються в справах виконавчого комітету Дідушицької сільської ради Стрийського району Львівської області, на житловий будинок по АДРЕСА_1, станом на 15.04.1991 року головою господарства був ОСОБА_2, членами колгоспного двору були ОСОБА_4 та ОСОБА_1, двір рахується в групі колгоспних дворів станом на 15.04.1991 року, будинковолодіння на балансі сільської ради не стоїть /а.с. 38/.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 помер, про що в книзі реєстрації актів про смерть 26.06.1992 року зроблено відповідний актовий запис за № 29 /а.с. 28/.

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується записом акта про смерть № 668 від 24.12.2002 року /а.с. 50/.

Згідно з довідкою виконавчого комітету Дідушицької сільської ради № 1426 від 23.10.1992 року ОСОБА_2 на день смерті постійно проживав і був прописаний у с. Великі Дідушичі Стрийського району /а.с. 32/.

Згідно з довідкою виконавчого комітету Дідушицької сільської ради № 1483 від 13.11.1992 року спірний житловий будинок і господарська будівля побудовані ОСОБА_2 при спільному житті з ОСОБА_3. /а.с. 33/.

Відповідно до свідоцтва про смерть НОМЕР_2 від 17.09.1992 року ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с. 39/.

Згідно з довідками виконавчого комітету Дідушицької сільської ради № 1336 від 12.07.2017 року, № 1337 від 12.07.2017 року ОСОБА_1 зареєстрований та проживає по АДРЕСА_1 розмір земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд складає 0,25 га, дана земельна ділянка не приватизована /а.с. 53, 54/.

Відповідно до технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 від 22.05.2017 року загальна площа будинковолодіння становить 241,5 кв.м, яке складається з житлового будинку А-1 загальною площею 95,3 кв.м, житловою площею 45,7 кв.м, з верандою «а» площею 19,1кв.м, сходами «а1» площею 1,5 кв.м; літньої кухні «Ж» площею 26,7 кв.м з підвалом «ж» площею 12,3 кв.м, сходами «ж1» площею 1,4 кв.м; сараю «З» площею 22,7 кв.м; сараю «І» площею 27,3 кв.м; убиральні «К» площею 1,3 кв.м; навісу «Л» площею 31,0кв.м; гаражу «М» площею 43,9 кв.м; колодязю питного «к», огорожі № 1, огорожі №2, воріт № 3, воріт № 4, інвентаризаційна вартість будинковолодіння становить 573512 грн. /а.с. 22-25/.

Згідно з довідкою Личаківської МСЕК Міністерства охорони здоров'я України серії 2-18 АД № 020768 від 28.11.1996 року позивач ОСОБА_1 є інвалідом І групи безтерміново та потребує постійного стороннього догляду /а.с. 29/.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 ОСОБА_1 є власником автомобіля марки 26091ТС, модель ЗАЗ, д.н.з. НОМЕР_4, з ручним управлінням.

Відповідно до звіту про проведення технічного обстеження гаражу «М» по АДРЕСА_1 від 02.06.2017 року за результатами проведеного технічного обстеження гаражу «М» розм. 4,05*10,85 м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, встановлено можливість його надійної та безпечної експлуатації /а.с. 4-20/.

Як вбачається з повідомлення Дідушицької сільської ради Стрийського району Львівської області № 159 від 17.05.2017 року згідно зі змінами у чинному законодавстві з 01.01.2013 року сільська рада не має права надавати дозвіл на оформлення права власності на будинковолодіння АДРЕСА_1, для переоформлення спадщини необхідно звернутися в суд /а.с. 36/.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. А відтак, при постановленні рішення по даній справі, слід керуватися положенням ЦК України в редакції 1963 року. А оскільки в даній справі йдеться про колгоспний тип двору, то, на думку суду, слід керуватися статтями цього ж Кодексу, які регламентували правовідносини в колгоспному дворі до 16 грудня 1993 року і які були виключені з цього кодексу у зв'язку з введенням в дію Закону України «Про власність». Окрім цього, при вирішенні вказаного судового спору також слід керуватися нормами ЦК України 2004 року, оскільки спадкування будинковолодіння має місце після прийняття нового Цивільного Кодексу України.

Як роз'яснено в п. 6 постанови Пленум Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», положення статей 17, 18 Закону «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається, виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається, виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЗУ «Про власність» (який втратив чинність на підставі Закону № 997-V від 27.04.2007 року), об'єктами права індивідуальної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, грошові кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення.

Колгоспним двором вважалось сімейно-трудове об'єднання громадян, які сумісно ведуть господарство, і більшість з них обов'язково отримує основний дохід в колгоспі, працюючи в такому в якості його членів.

Відповідно до ст.120 ЦК України 1963 року майно колгоспного двору належить всім членам двору на праві спільної сумісної власності. Володіння, користування і розпорядження цим майном здійснюється зі згоди всіх членів двору.

За змістом ч. 2 ст. 123 ЦК 1963 року розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. З урахуванням цього спадкування в колгоспному дворі мало свої особливості.

Згідно зі ст. 4 Постанови Верховної Ради України «Про введення в дію Закону «Про власність» від 26.03.1991 року загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 01 липня 1990 року.

За правилами ст. 563 ЦК 1963 року у випадку смерті члена колгоспного двору спадкування у майні двору не відкривається. Якщо після смерті члена колгоспного двору інших членів двору не залишається, то до майна двору застосовуються загальні правила спадкування.

Згідно з п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила книги шостої цього Кодексу застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання ним чинності.

Відповідно до ст. 548 ЦК України в редакції 1963 року прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради.

Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї.

За змістом ч. 2 ст. 1274 ЦК України спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги.

Як вбачається з п. 8 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», право на будівництво нерухомого майна (забудову) мають власники земельних ділянок (стаття 90 ЗК), землекористувачі (стаття 95 ЗК), особи, які набули права користування чужою земельною ділянкою (суперфіцій) за договором із власником земельної ділянки (стаття 1021 ЗК) або з інших передбачених законом підстав. Власником або землекористувачем земельної ділянки право на її забудову (будівництво) реалізується за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням та видом відповідно до містобудівних умов і обмежень, встановлених законодавством.

Пункт 12 постанови передбачає, що у справах, пов'язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК). Разом із цим власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (частина друга статті 375 ЦК), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина п'ята статті 376 ЦК). Вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними.

Таким чином, судом встановлено, що предметом спору є будинковолодіння АДРЕСА_1 та станом на 15 квітня 1991 року, з часу введення в дію Закону України «Про власність», будинковолодіння належало до майна суспільної групи господарства - колгоспний двір.

Зважаючи на те, що спірне будинковолодіння належало до суспільної групи - колгоспний двір, станом на 1991 рік головою колгоспного двору був ОСОБА_2, а тому він був власником цього будинковолодіння.

Позивач ОСОБА_1 є сином спадкодавця ОСОБА_2 та останнім членом колгоспного двору, до дня смерті свого батька проживав і був зареєстрований у будинковолодінні АДРЕСА_1 що стверджується довідкою № 1336 від 12.07.2017 року /а.с. 53/, фактично вступив в управління і володіння спадковим майном, оскільки користується будинковолодінням, надалі проживаючи в ньому, що свідчить про факт прийняття ним спадщини.

Крім цього, позивач для зберігання автомобіля з ручним керуванням, який був наданий йому як інваліду І групи, який потребує постійного стороннього догляду та перебуває під постійним медичним спостереженням у судинного хірурга, побудував гараж «М» зі шлакоблоків з дерев'яним перекриттям, з односкатним дерев'яним дахом площею 43,9 кв.м.

Спірний гараж побудований позивачем з дотриманням діючих будівельних норм і правил, на земельній ділянці площею 0,25 га, що перебуває в його користуванні, це не порушує права інших осіб, Дідушицька сільська рада не заперечує проти визнання за позивачем права власності на спірне будинковолодіння.

Обставин, які б вказували, що на спірне майно окрім позивача в порядку спадкування чи з інших підстав претендують інші особи, в суді не встановлено.

З огляду на те, що позивач на час відкриття спадщини проживав з батьком ОСОБА_2, після смерті спадкодавця позивач фактично прийняв спадщину, не заявив про відмову від спадщини у встановлені ст. 1270 ЦК України строки, відповідач не оспорює його право на спірне будинковолодіння, позовні вимоги визнав, що не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що в суду є всі підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та визнання за останнім права власності на будинковолодіння АДРЕСА_1

Керуючись ст.ст. 120, 123, 529, 548, 549, 553, 563 ЦК 1963 року, ст.ст. 316, 328, 376, 392, 1216, 1261, 1268-1270 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 209, 212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок А-1 загальною площею 95,3 кв.м, житловою площею 45,7 кв.м з верандою «а» площею 19,1кв.м, сходами «а1» площею 1,5 кв.м, літню кухню «Ж» площею 26,7 кв.м з підвалом «ж» площею 12,3 кв.м, сходами «ж1» площею 1,4 кв.м, сарай «З» площею 22,7 кв.м, сарай «І» площею 27,3 кв.м, убиральню «К» площею 1,3 кв.м, навіс «Л» площею 31,0 кв.м, гараж «М» площею 43,9 кв.м, колодязь питний «к», огорожу № 1, огорожу № 2, ворота № 3, ворота № 4, за адресою: АДРЕСА_1

Стягнути з Дідушицької сільської ради Стрийського району Львівської області (, КОАТУУ ) 5735,12 грн. (п'ять тисяч сімсот тридцять п'ять грн. 12 коп.) в дохід держави.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Львівської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Л.В.Гула

Повний текст рішення складений судом 04.08.2017 року.