Справа № 391/21/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 серпня 2017 року Бобринецький районний суд Кіровоградської області у складі:

головуючої судді Адаменко І.М.,

при секретарі Одінцовій Н.Г.,

з участю:

відповідача ОСОБА_1,

представника відповідачів ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бобринець Кіровоградської області в приміщенні Бобринецького районного суду Кіровоградської області, справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та неповнолітніх - ОСОБА_5 та ОСОБА_6, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Державна нотаріальна контора Компаніївського нотаріального округу, орган опіки та піклування служби у справах дітей Компаніївської районної державної адміністрації про стягнення незадоволених вимог кредитора спадкодавця із спадкоємців,-

ВСТАНОВИВ:

В січні 2017 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_1 та неповнолітніх - ОСОБА_5 та ОСОБА_6, де просив суд стягнути солідарно з останніх як зі спадкоємців майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_7 на його користь заборгованість спадкодавця за договорами позики в загальній сумі 25830 грн, а також судові витрати понесені ним у справаі. В обґрунтування позову зазначив, що у грудні 2013 року він домовився із ОСОБА_7 про те, що буде допомагати останній оформити її спадщину на земельні ділянки після смерті її батьків, але оскільки це потребувало й фінансових затрат, тому вона 26.04.2014 року попросила позичити їй кошти в сумі 2440 грн. на що він погодився та під розписку позичив останній вказану саму на умовах повернення боргу після закінчення процедури спадкування землі. Вподальшому ОСОБА_7 ще неоднократно позичала в нього кошти за розписками, а саме: 07.06.2014 року 400 грн., 24.08.2014 року 600 грн., 11.09.2014 року 200 грн., 09.10.2014 року 200 грн., 01.11.2014 року 200 грн., 11.11.2014 року 300 грн., 31.12.2014 року 200 грн., 23.01.2015 року 200 грн., 12.02.2015 року 300 грн. 11.03.2015 року 200 грн., 26.05.2015 року 1770 грн. та 200 грн., 24.07.2015 року 9750 грн, 15.12.2015 року 8270 грн, 06.01.2016 року 600 грн. однак, повернути їх не встигла, так як ІНФОРМАЦІЯ_4 передчасно померла. Вказує, що відповідачі є дітьми покійної ОСОБА_7, які прийняли спадщину, а тому мають погасити її борг перед ним в загальній сумі 25830 грн.

В судовому засіданні позивач уточнив свої виоги, які підтримав та просить стягнути з відповідачів солідарно загальну суму боргу за за договорами позики 25830 грн., при цьому суд у відповідності до ч.4 ст.10 ЦПК України роз"яснював позивачу його право уточнити предмет спору, в тому числі необхідність конкретизувати позовні вимоги щодо кожного відповідача та щодо кожного договору позики, але позивач наполягав на задоволенні його вимог в заявленній та уточненій редакції позову. Також позивач пояснив, що дізнався про смерть ОСОБА_7 в той же день, але з вимогою про поверненням її боргів до спадкоємців він звернуся до суду лише 18.01.2017 року, так як неодноразово мав усну розмову з останніми про повернення боргів та в шестимісячний строк від дня відкриття спадщини звернувся із проханням та претензією до Компаніївської нотаріальної контори Кіровоградської області про повідомлення спадкоємців померлої ОСОБА_7 про борги перед ним за рописками в загальній сумі 25830 грн., тому вважає, що має право вимоги до відповідачів про погашення ними боргів спадкодавця, які просить стягнути з останніх солідарно.

Відповідач ОСОБА_1 та представник неповнолітніх відповідачів ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнали та просили суд відмовити в його задоволенні пояснюючи, що не знали про існування боргів померлої ОСОБА_7, яка доводиться матір"ю ОСОБА_1, та неповнолітнім ОСОБА_5, та ОСОБА_6, щодо яких вона за життя була позбавлена батьківських прав. Про борг перед позивачем дізналися лише в судовому засіданні. Вважають що не повинні відповідати за борги матері.

Суд заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі та дослідивши докази у їх сукупності приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог, а відтак про відмову в задоволенні позову виходячи з наступних підстав.

Як вбачається із матеріалів справи, в період часу з 26.04.2014 року по 06.01.2016 року позивач ОСОБА_3 періодично надавав кошти ОСОБА_7, в тому числі і в борг, в загальній сумі 25830 грн., про що остання складала розписки.

Так, зі змісту розписки від 26.04.2014 року ( а.с. 182 т.1) слідує, що ОСОБА_7 отримала в борг від ОСОБА_3 2400 грн.

Зі змісту розписки від 07.06.2014 року ( а.с.186 т.1) ОСОБА_7 отримала в борг від ОСОБА_3 400 грн.

Зі змісту розписки від 24 серпня, рік не зазначено, слідує, що ОСОБА_7 отримала від ОСОБА_3 кошти в сумі 600 грн. ( а.с. 194 т.1).

Зі змісту розписки від 11.09.2014 року ОСОБА_7 отримала від ОСОБА_3 кошти в сумі 200 грн. ( а.с.193 т.1).

Зі змісту розписки від 09.10.2014 року ОСОБА_7 отримала 200 грн. від ОСОБА_3 ( а.с.181 т.1).

Зі змісту розписки від 01.11.2014 року ОСОБА_7 отримала в борг від ОСОБА_3 200 грн. ( а.с.195 т.1).

Зі змісту розписки від 11.11.2014 року ОСОБА_7 отримала в борг від ОСОБА_3 300 грн. ( а.с.190 т.1).

Зі змісту розписки від 31.12.2014 року ОСОБА_7 отримала від ОСОБА_3 200 грн. ( а.с.188 т.1).

Зі змісту розписки від 23.01.2015 року ОСОБА_7 отримала в борг від ОСОБА_3 200 грн. ( а.с.189 т.1).

Зі змісту розписки від 12.02.2015 року ОСОБА_7 отримала в борг від ОСОБА_3 300 грн. ( а.с.191 т.1).

Зі змісту розписки від 11.03.2015 року ОСОБА_7 отримала від ОСОБА_3 200 грн. (а.с.192 т.1).

Зі змісту розписки від 26.05.2015 року ОСОБА_7 отримала в борг від ОСОБА_3 1770 грн. та додатково отримала 200 грн. ( а.с. 185 т.1).

Зі змісту розписки від 24.07.2015 року ОСОБА_7 отримала в борг від ОСОБА_3 9750 грн. ( а.с. 184 т.1).

Зі змісту розписки від 15.12.2015 року ОСОБА_7 отримала в борг від ОСОБА_3 8270 грн. ( а.с.196 т.1).

Зі змісту розписки від 06.01.2016 року ОСОБА_7 отримала в борг від ОСОБА_3 600 грн. ( а.с.183 т.1).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року № 6-1967цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки, суд для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України повинен виявити справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа.

Саме такий правовий висновок про застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України міститься в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх судів України.

Зокрема, як убачається з правової позиції, сформованої Верховним Судом України у постанові від 02.07.2014 року за наслідками розгляду справи №6-79цс14, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Разом з тим, надані позивачем на підтвердження укладення договору позики розписки, оригінали яких досліджено судом, не можуть бути підтвердженням укладення між сторонами договору позики, оскільки з їх змісту не вбачаються дата його укладення, відсутня фіксація факту передачі грошових коштів від позивача ОСОБА_7 в якості позики із зобов'язанням наступного їх повернення, а також відсутня інформація про умови договору, зокрема сума позики, строк та умови її повернення, а шість розписок підтверджують лише отримання останньою грошових коштів від позивача без їх повернення, це розписки від 11.09.2014 року в сумі 200 грн. ( а.с.193 т.1), від 09.10.2014 року в сумі 200 грн. ( а.с.181 т.1), від 31.12.2014 року в сумі 200 грн. ( а.с.188 т.1), від 11.03.2015 року в сумі 200 грн. (а.с.192 т.1), від 26.05.2015 року в сумі 200 грн. додатково отриманих коштів ( а.с. 185 т.1), а одна з них не містить повної дати її складення, це розписки від 24 серпня, де рік не зазначено, в сумі 600 грн. ( а.с. 194 т.1).

Таким чином, з огляду на те, що розписка може підтверджувати факт укладення договору позики, однак лише в тому випадку, коли в ній вказані умови договору, відомості про передачу у власність другій стороні (позичальникові) грошових коштів або інших речей, які визначені родовими ознаками, зобов'язання позичальника повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості у визначені строки та у визначеному порядку, надані ж позивачем розписки, не підтверджують в розумінні положень ст. ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України існування укладеного у письмовій формі між сторонами саме договору позики.

Судом також встановлено, що ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 в с. Сасівка Компаніївського району Кіровоградської області та після її смерті відкрилася спадщина на майно, до якої в Компаніївській державній нотаріальній конторні 11.03.2016 року відкрито спадкову справу №20/2016 ( а.с.69-120 т.1) за заявами спадкоємців ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, дітей померлої, які прийняли спадщину та отримали 03.09.2016 року свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 частку у спадщині кожен, яка складається із земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 7,3955 гектарів, що розташована на території Сасівської сільської ради Компаніївського району Кіровоградської області, кадастровий номер - НОМЕР_1 та із земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 8,0165 гектарів, що розташована на території Сасівської сільської ради Компаніївського району Кіровоградської області, кадастровий номер - НОМЕР_2 ( а.с.111-114).

Права свободи та інтереси неповнолітніх осіб віком від 14 років до 18 років можуть захищати у суді відповідно їх батьки, усиновлювачі, піклувальники чи інші особи, визначені законом (ч.2 ст.39 ЦПК України).

Грошові зобов'язання малолітніх осіб виконуються їх батьками (усиновителями), опікунами, а неповнолітніх осіб виконуються їх батьками (усиновителями), піклувальниками до набуття неповнолітніми особами повної цивільної дієздатності, передбаченої ст.34 ЦК України.

Як вбачається із Розпоряджень голови Компаніївської районної державної адміністрації №381-р від 26.06.2007 року та №407-р від 05.07.2007 року діти ОСОБА_7, а саме ОСОБА_1, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 були влаштовані на виховання та спільне проживання в дитячий будинок сімейного типу на базі родини ОСОБА_2 та ОСОБА_10 як такі, що позбавлені батьківського піклування ( а.с. 86,87, 174,175).

З матеріалів спадкової справи також вбачається, що позивач ОСОБА_3 26 липня 2016 року звернувся до Компаніївської державної нотаріальної контори із претензією кредитора на загальну суму 25830 грн. до спадкоємців померлої ОСОБА_7 ( а.с.76 на звороті).

Порядок прийняття спадщини, яка відкрилась після 1 січня 2004 року, визначений Главою 87 ЦК України.

Згідно з нормою статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав і обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обовязків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України).

Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України).

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частини перша, пята статті 1268 ЦК України).

Відповідно до змісту ст. 1281 ЦК України, спадкоємці зобов'язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Отже, встановлені ст. 1281 ЦК України строки - це строки, у межах яких кредитор, здійснюючи власні активні дії, може реалізувати своє суб'єктивне право.

Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 8 квітня 2015 року № 6-33цс15 та від 12 квітня 2017 року № 6-2962цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Суд вважає, що ОСОБА_3 подавши вимогу кредитора у формі письмової претензії до спадкоємців ОСОБА_7 опосередковано - через нотаріальну контору за місцем відкриття спадщини 26.07.2016 року, фактично виконав витмоги статті 1281 ЦК України та дотримався строку її пред"явлення, який є присічним (преклюзивним).

Саме на підставі норм статей 1281, 1282 ЦК України позивач ОСОБА_3 заявив вимоги до спадкоємців - відповідачів у справі.

Так, згідно зі статтею 1282 ЦК України спадкоємці зобовязані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобовязаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобовязані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі.

Але, позивач ОСОБА_3 звернувся до суду зовсім з іншими, а ніж визначеними статтею 1282 ЦК України, вимогами до спадкоємців, де просить стягнути на його користь солідарно з відповідачів борг спадкодавця в сумі 25830 грн, та при цьому не обгрунтував підстав свого звернення за захистом порушеного права у такий спосіб, необгрунтував вартості успадкованого відповідачами майна, не зазначив вимоги щодо кожного з відповідачів у розмірі, який відповідає його частці у спадщині, не надав доказів їх відмови від одноразового платежу, що унеможливлює суду з'ясувати наявність і вартість успадкованого майна, можливість задоволення вимог кредитора.

Аналізуючи норму статті 1282 ЦК України, суд дійшов висновку, що лише у разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі.

Але, у даному випадку позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення грошових коштів, а не про накладення стягнення на успадковане спадкоємцями майно, що не відповідає вимогам ст.1282 ЦК України.

Частиною першою статті 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У відповідності до частини 1 та частини 2 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Враховуючи встановлені вище фактичні обставини справи та зазанчені норми закону, оскільки відповідальність спадкоємців за боргами спадкодавця настає лише за умови додержання кредитором вимог статей 1281, 1282 ЦК України (постанова Верховного Суду України від 08 квітня 2015 року у справі № 6-33цс15), які позивачем ОСОБА_3 не дотримані в частині вимог ст.1282 ЦК України, та відповідно у разі доведеності факту існування самого боргу, суд вважає, що позов про стягнення незадоволених вимог кредитора спадкодавця із спадкоємців, а саме грошових коштів в сумі 25830 грн. є неоґрунтованим, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 60, 88, 209, 212-215, 360-7 ЦПК України, ст.ст. 1046,1047, 1216, 1218, 1219, 1220, 1231, 1268, 1281, 1282 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

ОСОБА_3 в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 та неповнолітніх - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про стягнення незадоволених вимог кредитора спадкодавця із спадкоємців відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до судової палати з цивільних справ апеляційного суду Кіровоградської області протягом десяти днів з дня його проголошення через Бобринецький районний суд Кіровоградської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя І.М. Адаменко