РОЗІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 327/157/17
Провадження № 2/327/74/2017
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
28.07.2017 року смт. Розівка

Розівський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Завіновської А.П.

при секретарі судового засідання Пригінській О.В.

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача Куртмоллаєва А.Е.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції (дистанційного судового провадження) в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:
04.05.2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із наведеним вище позовом, в якому зазначав наступне.

З 07.07.1988 р. по 11.08.1988 р., він проходив військову службу на території Демократичної республіки Афганістан. При виконанні військового обов`язку на території ДРА, отримав множинні осколкові поранення голови, тулуба та кінцівок (контузія головного мозку 1988 р.), наслідком яких стали множинні рубці на шкірі в зазначених анатомічних областях, що в подальшому призвело до розвитку: «Стійких залишкових явищ перенесеної ЗЧМТ (контузії головного мозку 1998 року) у вигляді посттравматичної та дисциркулярної енцефалопатії ІІ ст., прогресуючого, кризового перебігу, з вираженим церебростенічним синдромом, двобічною пірамідною недостатністю, вегето-судинною дисфункцією, частими (1-2 рази на тиждень) судинними кризами змішаного характеру (лікворо-гіпертензивні вертебро-базилярні), мнестичним зниженням, емоційно-вольовою нестійкістю. Посттравматичний церебральний арахноїдит з вираженою лікворо-гіпертензивним синдромом, вираженим вестебуло-атактичним синдромом, центральною вестибулярною дисфункцією ІІ ст., стійко вираженим цефалгічним синдромом. ІХС, дифузний кардіосклероз, СН ІІ. Ангіопатія сітківки обох очей. Розповсюджений остеохондроз хребта. Гіпертонічна хвороба ІІ ст., хронічна ішемія І ст.», через що йому було встановлено третю групу інвалідності.

Обґрунтовуючи наявність завданої моральної шкоди позивач зазначав, що внаслідок отриманих під час проходження військової служби поранень, він змушений тривалий час знаходитись на лікарняному, проходити чисельні медичні огляди та обстеження, відновлювальні процедури, і з роками стан його здоров`я не покращується, а лише погіршується. Він не може вести повноцінний образ життя, постійно відчуває страждання, психологічний дискомфорт, порушена його душевна рівновага, виражена у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху. Все це постійно і негативно позначалося і позначається сьогодні на його душевному стані. Позивач відчуває себе втраченим для суспільства та родини людиною, оскільки не може допомогти своїй родині як матеріально, так і фізично, повноцінно виконувати свої обов`язки по господарству. Тривале лікування позначилося не тільки на його здоров`ї, а також і на його психіці, постійно виникають проблеми з придбанням ліків, які є занадто дорогими. Він постійно знаходиться в пригніченому стані через те, що можливості відновлення здоров`я не має і йому необхідно жити з усіма вище переліченими хворобами. Усі ці фактори викликають негативні емоції й переживання. Порушено його нормальні життєві зв`язки, позивачу доводиться докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Значна частина пенсії, яку він отримує, витрачається на придбання ліків та оздоровлення, постійні медичні огляди, санаторне лікування.

З огляду на зазначене, позивач просив стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 240 000 грн., яка була завдана йому внаслідок ушкодження здоров`я при виконанні обов`язків під час проходження військової служби.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, викладених в позовній заяві, просили суд позов задовольнити та стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 240 000 грн.

Представник відповідача заперечуючи проти позовних вимог, просив суд відмовити в задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись, зокрема на те, що Міністерство оборони України не є належним відповідачем у справі, оскільки позивач не є військовослужбовцем на даний час та проходив службу у період існування СРСР. Крім того, позивачем не доведено протиправність діяння або бездіяльності Міністерства оборони України, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями завдавача шкоди та вини відповідача в її завданні. Окрім цього, зазначав, що Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено соціальне забезпечення військовослужбовців у разі встановлення інвалідності, пов`язаної з проходженням військової служби, шляхом виплати одноразової грошової допомоги, а не моральної шкоди.

Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши в судовому засіданні матеріали цивільної справи та надані сторонами докази, на підтвердження своїх вимог та заперечень, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 3 статті 10 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з частиною 1 статті 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 1 статті 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до довідки вих. № 611 від 25.01.2017 року, виданої Об`єднаним військовим комісаріатом Куйбишевського та Розівського районів Запорізької області, ОСОБА_1 у період з 07.07.1988 року по 11.08.1988 року проходив військову службу на території Афганістану. Відповідно до переліку, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 063 від 08.02.1994 року, на території Афганістану у період з квітня 1978 року по грудень 1989 року велися бойові дії (а.с. 8).

Згідно з витягом із протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв № 5147 від 20.12.2016 року, множинні вогнепальні осколкові поранення голови, тулуба та кінцівок (контузія головного мозку 1988 р.) колишнього військовослужбовця ОСОБА_1 , наслідком яких стали множинні рубці в анатомічних ділянках, зазначених у висновку фахівця спеціаліста з питань СМЕ Київського міського клінічного бюро СМЕ № 2921/ж від 20.12.2016 року, що подальшому призвело до розвитку захворювань, як наслідку перенесеної контузії «Стійких залишкових явищ перенесеної ЗЧМТ (контузії головного мозку 1998 року) у вигляді післятравматичної та дисциркуляторної енцефалопатії ІІ ст., прогресуючого, кризового перебігу, з вираженим церебростенічним синдромом, двобічною пірамідною недостатністю, частими (2-3 рази на тиждень) судинними кризами змішаного характеру (лікворо-гіпертензивні вертебро-базилярні), мнестичним зниженням, емоційно-вольовою нестійкістю. Післятравматичний церебральний арахноїдит з вираженою лікворно - гіпертензивним синдромом, вираженим вестибуло-атактичним синдромом, центральною вестибулярною дисфункцією ІІ ст., стійко вираженим цефалгічним синдромом. ІХС, дифузний кардіосклероз, СН ІІ. Ангіопатія сітківки обох очей. Розповсюджений остеохондроз хребта, що підтверджується медичними документами, - поранення, котузія, захворювання, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де велись бойові дії (а.с.12).

На підставі виписки з акта огляду медико-соціальною експертною комісією до довідки серії АВ № 0825513, від 15.02.2017 року ОСОБА_1 встановлена третя група інвалідності (терміном на один рік) у зв`язку із пораненням, контузією і захворюванням, пов`язаним з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії (а.с.11).

Відповідно до вимог статті 23 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з частиною 1 статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться в пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі - Постанова), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

У пункті 5 Постанови роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Таким чином, наявність шкоди ще не породжує обов`язку її компенсації, так як необхідно довести наявність усіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності.

Статтею 170 ЦК України передбачено, що держава набуває і здійснює цивільні права і обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про Збройні сили України» Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України.

Збройні Сили України утворені на підставі Закону № 1934-XII від 06 грудня 1991 року.

Водночас, виходячи з пояснень наданих позивачем в судовому засіданні та даних, які містяться в матеріалах справи, зокрема військового квитка, останній проходив військову службу у складі збройних формувань СРСР та отримав поранення на території ДРА, у період коли Збройні Сили України створені ще не були.

Таким чином, позивач не надав належних та допустимих доказів протиправних дій або бездіяльності Міністерства оборони України, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями завдавача шкоди та вини відповідача в її завданні.

Крім того, суд зауважує, що 15 квітня 1994 року державами - учасницями Співдружності Незалежних Держав укладена Угода про взаємне визнання пільг і гарантій для учасників та інвалідів Великої Вітчизняної війни, учасників бойових дій на території інших держав, сімей загиблих військовослужбовців. Укладення цієї Угоди викликане необхідністю міжнародного правового врегулювання питань соціального захисту учасників і інвалідів Великої Вітчизняної війни, членів сімей загиблих військовослужбовців та прирівняних до них осіб, збереження за ними встановлених пільг і гарантій незалежно від місця проживання. Даною угодою також передбачено ряд пільг для учасників бойових дій, які брали участь у бойових діях на території іншої держави, в тому числі і на території Афганістану. Також відповідно до ст. 5 Угоди фінансування витрат, пов`язаних з наданням пільг і гарантій категоріям осіб, що зазначені у статті 1 цієї Угоди, здійснюється Сторонами згідно з їх національним законодавством.

На позивача, як на учасника бойових дій, який брав участь у бойових діях на території іншої держави, розповсюджується Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», яким передбачено захист ветеранів війни.

Як було встановлено в судовому засіданні позивач відповідно до норм Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», користуються відповідними пільгами, зокрема йому надається безоплатна медична допомога, путівки для санітарно-курортного лікування тощо.

При цьому посилання позивача щодо відмови йому у наданні безоплатних медикаментах, суд вважає безпідставними, оскільки як пояснив останній в судовому засіданні він до відповідних органів з даною вимогою не звертався. Крім того зазначав, що не отримував і одноразову грошову допомогу, оскільки і з такою вимогою не звертався.

З огляду на викладене, суд доходить висновку про недоведеність позивачем факту вчинення Міністерством оборони України винних дій або бездіяльності щодо позивача та наявність причинного зв`язку між такими діями або бездіяльністю та моральною шкодою, а отже, про відсутність підстав для задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 23, 1167 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 60, 157-1, 208-209, 212-215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:
у задоволенні позову ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про стягнення моральної шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Запорізької області через суд першої інстанції, Розівський районний суд Запорізької області шляхом подання в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10-денного строку з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду відповідно до частини 1 статті 223 ЦПК України набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: А.П. Завіновська