У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЧервинської М.Є.,
суддів: Завгородньої І.М., Мазур Л.М.,
Карпенко С.О., Ситнік О.М.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про захист трудових прав, за касаційною скаргою представника ОСОБА_7 - ОСОБА_8 - на рішення апеляційного суду Донецької області від 14 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 22 листопада 2013 року вона уклала договір із фізичною особою−підприємцем ОСОБА_7 та була прийнята на роботу торговим представником. З січня 2015 року роботодавець не сплачує їй заробітну плату, внаслідок чого виникла заборгованість. 09 січня 2015 року нею було подано заяву про звільнення за власним бажанням з 16 січня 2015 року, на яку відповідач не відреагував. 20 вересня та 04 жовтня 2015 року нею знову були направлені відповідачу заяви про звільнення за п. 3 ст. 38 КЗпП України, в яких просила звільнити її з роботи з 07 жовтня 2015 року. 24 грудня 2015 року також була направлена заява про звільнення з 30 грудня 2015 року на підставі п. 3 ст. 38 КЗпП України з проханням нарахувати та виплатити їй заборгованість з заробітної плати, компенсацію за невикористану відпустку, вихідну допомогу у розмірі тримісячного заробітку та надіслати трудову книжку. Проте всі її письмові звернення залишені відповідачем без належного реагування.

Просила розірвати безстроковий трудовий договір, укладений 22 листопада 2013 року між нею та фізичною особою−підприємцем ОСОБА_7, у зв'язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю; зобов'язати відповідача виплатити вихідну допомогу у розмірі тримісячної заробітної плати; виплатити середню заробітну плату з 17 січня 2015 року по день розірвання трудового договору; нарахувати та виплатити у день розірвання договору компенсацію за невикористану щорічну відпустку та зобов'язати відповідача надіслати їй трудову книжку.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 15 квітня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 14 червня 2016 року рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 15 квітня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Припинено з 14 червня 2016 року дію трудового договору, укладеного 22 листопада 2013 року між фізичною особою−підприємцем, яка використовує найману працю, ОСОБА_7 та ОСОБА_6, зареєстрованого за № 3, та знято його з реєстрації у Дружківському міському центрі зайнятості Донецької області. Зобов'язано ОСОБА_7 видати ОСОБА_6 трудову книжку. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 17 січня 2015 року по 14 червня 2016 року у розмірі 21 914 грн 75 коп., компенсацію за невикористану відпустку за період з 17 січня 2015 року по 14 червня 2016 року у розмірі 1 765 грн 50 коп., а всього - 23 680 грн 25 коп., з відрахуванням з указаної суми податків та обов'язкових платежів при її виплаті. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_7, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати, рішення суду першої інстанції залишити силі.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 22 листопада 2013 року між ОСОБА_6, як працівником та ОСОБА_7 як фізичною особою був укладений трудовий договір між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, зареєстрований 22 листопада 2013 року Дружківським міським центром зайнятості за № 3 (а. с. 4, 5), пунктами 1−3 якого сторони погодили, що цей договір є безстроковим, працівник зобов'язаний виконувати обов'язки торговельного агента, а фізична особа зобов'язується оплачувати працю працівника у розмірі 1 583 грн на місяць.

09 січня 2015 року ОСОБА_6 звернулася із письмовою заявою до ОСОБА_7 про її звільнення з роботи з 16 січня 2015 року за власним бажанням у зв'язку з доглядом за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку (а. с. 10).

У подальшому позивачка надсилала відповідачу заяви про звільнення від 2015 року та від 04 жовтня 2015 року і просила звільнити з 07 жовтня 2015 року у зв'язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю, а саме у зв'язку з невиплатою заробітної плати та неприйняття рішення за її заявою про звільнення (а. с. 11, 12). У заяві від 23 грудня 2015 року просила звільнити з 30 грудня 2015 року у зв'язку з порушенням роботодавцем законодавства про оплату праці, з нарахуванням та виплатою їй заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги у розмірі тримісячної заробітної плати, що передбачено ст. 44 КЗпП України (а. с. 13).

До моменту звернення ОСОБА_6 з позовом до суду питання про звільнення позивачки не вирішено.

Із матеріалів справи вбачається, що рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 19 січня 2016 року, яке набрало чинності на підставі рішення апеляційного суду Донецької області від 16 лютого 2016 року, стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 заборгованість із заробітної плати з січня 2014 року по 16 січня 2015 року у розмірі 11 144 грн 53 коп. (а. с. 55, 57−61).

Факт невиплати ОСОБА_6 заробітної плати з 16 січня 2015 року та факт невирішення відповідачем заяви позивачки про припинення трудового договору з 16 січня 2015 року відповідачем визнано, незважаючи на те, що 12 квітня 2016 року відповідач звертався до Дружківського міського центру зайнятості за роз'ясненням щодо порядку розірвання та зняття з реєстрації трудового договору і 13 квітня 2016 року отримав відповідні роз'яснення (а. с. 76, 77).

Згідно зі ст. 21 КЗпП України трудовий договір − це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ст. 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим, зокрема при укладенні трудового договору з фізичною особою.

Підставами припинення трудового договору, згідно з положеннями п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України є, зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39).

Відповідно до ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважени ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд зробив правильний висновок, що оскільки факт порушення відповідачем, як роботодавцем, законодавства про працю мав місце, позивачка мала право вимагати розірвання укладеного з відповідачем трудового договору, а ОСОБА_7 зобов'язаний був вирішити це питання відповідно до вимог ст. 38 КЗпП України, Порядку реєстрації трудового договору між працівником та фізичною особою, яка використовує найману працю, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 08 червня 2001 року № 260, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 27 червня 2001 року за № 554/5745 (зі змінами), розірвати трудовий договір, виплатити заборгованість із заробітної плати та видати трудову книжку.

Проте відповідач не вчинив жодних дій, направлених на задоволення такої вимоги, тому є підстави для розірвання трудового договору на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

Крім того, з відповідача на користь позивачки відповідно до ст. 44 КЗпП України підлягає стягненню вихідна допомога у розмірі тримісячного середнього заробітку і ОСОБА_7 зобов'язаний видати ОСОБА_6 трудову книжку та згідно зі ст. ст. 235, 116 КЗпП України виплатити останній середній заробіток за час вимушеного прогулу, затримку видачі трудової книжки, а також суму компенсації за невикористану щорічну відпустку за період з 17 січня 2015 року по 14 червня 2016 року.

Доводи касаційної скарги на правильність висновку суду не впливають та їх не спростовують.

Згідно зі ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом апеляційної інстанції при розгляді справи дотримано вимоги закону, у зв'язку з чим колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити, а рішення апеляційного суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 333, 336, 337, 343, 344, 345, 347, 349 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_7 - ОСОБА_8 - відхилити.

Рішення апеляційного суду Донецької області від 14 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:М.Є. Червинська
Судді: І.М. Завгородня
С.О. Карпенко
Л.М. Мазур
О.М. Ситнік