АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого-судді Кулянди М. І.

суддів: Одинака О.О., Половінкіної Н.Ю.,

секретар Чебуришкіна Н.Ю.

за участю представника позивача ОСОБА_1, прокурора Козлової Ю.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до територіальної громади м.Чернівці в особі Чернівецької міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за апеляційною скаргою Чернівецької місцевої прокуратури в інтересах держави на рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 10 березня 2017 року,

встановила:

У січні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом.

Посилається на те, що йому на підставі договору купівлі-продажу квартири від 06 вересня 2005 року належить квартира №5, загальною площею 67,70 кв. м, в тому числі житловою площею - 37,70 кв.м, які розташовані в будинку № 11 по вул. 29 Березня в м. Чернівці. Право власності на вказане нерухоме майно було зареєстровано в Чернівецькому комунальному обласному бюро технічної інвентаризації 07 вересня 2005 року.

З метою поліпшення житлових умов власної квартири, ним було здійснено перепланування вказаної квартири з добудовою, в результаті чого загальна площа квартири збільшилась та складає 82.3 кв. м., в тому числі житлова - 42.8 кв. м.

Всі будівельні роботи з перепланування квартири з добудовою виконано у відповідності до архітектурно-будівельних, санітарних, пожежних норм, законних прав та інтересів інших осіб не порушено, що підтверджується належними доказами.

Справа № 727/359/17-ц Провадження №22-ц/794/799/17 Категорія2

Головуючий у 1-й інстанції Семенко О.В. Доповідач Кулянда М.І.

Просив визнати за ним право власності на квартиру №5, загальною площею - 82.3 кв. м., в тому числі житловою - 42.8 кв. м., що складається з веранди площею 2,3 кв.м., кімнати площею 10,6 кв.м., кімнати площею 18,9 кв.м., веранди площею 5.4 кв.м., кімнати площею 13,3 кв.м., кухні-столової площею 14,2 кв.м., коридору площею 7,8 кв.м., вбиральні площею 1,2 кв.м., ванни площею 8.6 кв.м., яка розташована в будинку № 11 по вул. 29 Березня в м. Чернівці.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 10 березня 2017 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_2, право власності на квартиру №5, загальною площею - 82.3 кв. м., в тому числі житловою - 42.8 кв. м., що складається з веранди площею 2,3 кв.м., кімнати площею 10,6 кв.м., кімнати площею 18,9 кв.м., веранди площею 5.4 кв.м., кімнати площею 13,3 кв.м., кухні-столової площею 14,2 кв.м., коридору площею 7,8 кв.м., вбиральні площею 1,2 кв.м., ванни площею 8.6 кв.м., яка розташована в будинку № 11 по вулиці 29 Березня в м. Чернівці.

На дане рішення Чернівецька місцева прокуратура, яка діє в інтересах держави подала апеляційну скаргу.

Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Просить рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 10 березня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 215 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим, а за змістом має містити встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. При встановленні фактів суд оцінює належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 214 ЦПК України суд ухвалюючи рішення повинен вирішити такі питання:

- чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

- які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

- яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що всі будівельні роботи з перепланування квартири з добудовою виконано у відповідності до архітектурно-будівельних норм, законних прав та інтересів інших осіб не порушено, що підтверджується належними доказами.

Визнання права власності на нерухоме майно необхідно позивачу для оформлення належним чином прав, так як іншого шляху для одержання правовстановлюючих документів, ніж звернення до суду з позовом у нього немає.

З висновками суду першої інстанції погодитись не можна.

Так, згідно частин 1, 2, 3, 5 статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаютьсясамочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Судом встановлено, що ОСОБА_2, на підставі договору купівлі-продажу від 06 вересня 2005 року, належить квартира №5, яка знаходиться в будинку № 11 по вул. 29 Березня в м. Чернівці. Право власності на вказане нерухоме майно було зареєстровано в Чернівецькому комунальному обласному бюро технічної інвентаризації 07 вересня 2005 року.

Із матеріалів справи вбачається, що до проведення реконструкції, загальна площа квартири №5, яка знаходиться в будинку № 11 по вул. 29 Березня в м. Чернівці складала 67,70 кв.м., житлова 37,70 кв.м.

Позивачем до матеріалів справи в суді першої інстанції долучено технічний висновок обєкту містобудування вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил (міцність, стійкість і необхідну довговічність) перепланованої квартири з добудовою АДРЕСА_1.

Згідно вказаного висновку загальна площа квартири на сьогодні складає 82,3 кв.м., а житлова 42, 8 кв.м., що свідчить про збільшення площі квартири, в звязку з переплануванням (а.с. 20-26).

Крім того, відповідно до ст.32 Закону України «Про охорону культурної спадщини» на охоронюваних археологічних територіях, у межах зон охорони памяток, історичних ареалах населених місць, занесених до списку історичних населених місць України, забороняються містобудівні, архітектурні чи ландшафтні перетворення, будівельні, меліоративні, шляхові, земляні роботи без дозволу відповідного органу охорони культурної спадщини.

Згідно містобудівної документації «Корегування історико-архітектурного опорного плану і проекту зон охорони памяток та визначення меж і режимів використання історичних арсеналів м. Чернівці», затвердженої рішенням Чернівецької міської ради від 28 лютого 2007 року №252 та наказом Міністерства культури і туризму від 16 червня 2007 року №661/0/1607 будівля АДРЕСА_2 знаходиться в межах комплексної охоронної зони центрального історичного ареалу м. Чернівці, а також в межах буферної зони обєкта культурної спадщини, занесеного до списку всесвітньої спадщини ЮНЕСКО (а.с. 37).

Надання висновків щодо відповідних програм та проектів містобудівних, архітектурних і ландшафтних перетворень, меліоративних, шляхових, земляних робіт на памятках місцевого значення, історико-культурних заповідних територіях та в зонах їх охорони, на охоронюваних археологічних територіях, в історичних ареалах населених пунктів, а також програм та проектів, реалізація яких може позначитися на стані обєктів культурної спадщини належить до повноважень виконавчого органу міської ради-відділу охорони культурної спадщини Чернівецької міської ради, відповідно до пункту 7 частини другої статті 6 Закону України «Про охорону культурної спадщини».

Проте, в матеріалах справи відсутні відомості про те, чи погоджено відділом культурної спадщини Чернівецької міської ради здійснене перепланування квартири на яку судом визнано право власності.

Колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про можливість визнання права власності за позивачкою на спірне нерухоме майно.

Відносини у сфері містобудівної діяльності регулюються Конституцією України, Цивільним, Господарським кодексом України, законами України «Про регулювання містобудівної діяльності», «;Про Генеральну схему планування території України», «;Про основи містобудування», «;Про архітектурну діяльність», «;Про комплексну реконструкцію кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду», «;Про землеустрій», іншими нормативно-правовими актами (стаття 3 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

Поняття «будівництво» включає в себе нове будівництво, реконструкцію, реставрацію, капітальний ремонт об'єктів будівництва (частина третя статті 10 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», стаття 4 Закону України «Про архітектурну діяльність»).

Для визнання будівництва самочинним воно має бути пов'язане з об'єктом нерухомості й порушувати одне з положень статті 376 ЦК України.

У положеннях спеціальної матеріально-правової норми, що міститься в частині першій статті 376 ЦК України, поняття самочинного будівництва визначено через сукупність його основних ознак, які виступають умовами або підставами, за наявності яких об'єкт нерухомості може бути визначений самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об'єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об'єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

За загальним правилом, закріпленим у частині другій статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Правові засади виникнення права власності на об'єкти нерухомості, що є об'єктами незавершеного будівництва, визначені статтею 331 ЦК України.

Однак стаття 331 ЦК України визначає загальні підстави та порядок набуття права власності на нове майно, створене з додержанням вимог закону, та не регулює правовий режим самочинного будівництва.

Правовідносини, що виникають з приводу самочинного будівництва, тобто у випадках, коли вимоги закону при створенні нової речі (самочинному будівництві) були порушені, врегульовано спеціальною нормою, а саме, статтею 376 ЦК України.

Відповідно до частин другої та третьої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Крім того, відповідно до частини другої статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об'єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об'єкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку.

За змістом статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Проектування та будівництво об'єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів; 6) реєстрація права власності на об'єкт містобудування.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» від 30 березня 2012 року № 6, при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що відповідно до статті 26Закону № 2780-XII спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК, частина перша статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК). У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Враховуючи наведене, при вирішенні питання про відкриття провадження у справі за позовом про визнання права власності на самочинно збудовані об'єкти суд має звертати увагу чи зазначено у позовній заяві відповідно до вимог статті 119 ЦПК обставини щодо звернення позивача до інспекції державного будівельного архітектурного контролю про прийняття об'єкта до експлуатації та посилання на докази щодо зазначених обставин. У разі відсутності посилання на такі обставини або докази суд має відповідно до вимог статті 121 ЦПК залишити позовну заяву без руху та надати строк для усунення недоліків із наслідками, передбаченими частиною другою статті 121 ЦПК.

Якщо позивач не звертався до компетентного державного органу із заявою про прийняття об'єкта до експлуатації, суд вирішує спір по суті з урахуванням наведених обставин та вимог закону.

Як вбачається з матеріалів справи позивач не надав суду доказів того, що він звертався до компетентного державного органу із заявою про прийняття спірного нерухомого майна до експлуатації і такий орган приймав рішення з цього питання.

За таких обставин, позов ОСОБА_2 є безпідставним та задоволенню не підлягає.

Враховуючи наведене, оскаржуване рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Відповідно до правил статті 88 ЦПК України необхідно здійснити розподіл судових витрат.

Крім того, підпунктом 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» було встановлено розмір судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Підпунктом 6 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону встановлено судовий збір за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду; заяви про приєднання до апеляційної скарги на рішення суду; апеляційної скарги на судовий наказ, заяви про перегляд судового рішення у звязку з нововиявленими обставинами у розмірі 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

З позовної заяви вбачається, що позивач просив визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке знаходиться АДРЕСА_2, що є вимогою майнового характеру.

Ставка судового збору за подання до суду позовної заяви складала 551 гривню 20 коп..

Ставка судового збору за подання до суду апеляційної скарги складає 606 гривень 32 коп.

З мотивувальної частини рішення вбачається, що колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в позові.

З квитанції від 13 грудня 2016 року вбачається, що ОСОБА_2 за подання до суду позовної заяви сплатив судовий збір в сумі 551 гривню 20 коп. (а.с.7).

З платіжного доручення №661 від 16 червня 2017 року вбачається, що прокурор за подання до суду апеляційної скарги сплатив судовий збір в сумі 606 гривень 32 коп. (а.с.64).

Отже, з ОСОБА_2 на користь прокуратури Чернівецької області слід стягнути 606 гривнів 32 коп. в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Чернівецької місцевої прокуратури, яка діє в інтересах держави задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 06 березня 2017 року скасувати.

В позові ОСОБА_2 до територіальної громади міста Чернівці в особі Чернівецької міської ради про визнання права власності на нерухоме майно відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Чернівецької місцевої прокуратури, яка діє в інтересах держави 606 гривнів 32 коп., в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Кулянда М.І.

Судді: Одинак О.О.

ОСОБА_3