Справа № 161/4365/16-ц
Провадження № 2/161/2680/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 серпня 2017 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі: головуючого судді Олексюка А.В.

при секретарі Шолом С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Луцька цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в :

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 12.06.2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №VOY0G, відповідно до якого остання отримала кредит в розмірі 23240 доларів США на термін до 12.06.2018 року.

Однак, ОСОБА_1 належним чином не виконала взяті на себе зобовязання за договором.

Станом на 12.03.2016 року заборгованість за кредитним договором становить 21539,49 доларів США, в тому числі: заборгованість за кредитом 19052,04 доларів США, заборгованість по процентах за користування кредитом 1085,83 доларів США; заборгованість по комісії за користування кредитом 260,31 доларів США, пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором 106,41,05 доларів США; штраф (фіксована частина) 9,67 доларів США, штраф (процентна ставка) 1025,23 доларів США.

На підставі наведеного, просить суд стягнути з відповідача в користь позивача заборгованість в розмірі 21539,49 доларів США, що еквівалентно в національній валюті відповідно до службового розпорядження по курсу НБУ від 12.03.2016 року за курсом 25,84 грн. складає 556580,54 грн. згідно кредитного договору № VOY0G від 12.06.2008 року.

Відповідач в судове засідання не зявилась з невідомих суду причин, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, що підтверджується матеріалами справи.

Представник позивача в судове засідання не зявився, проте подав суду письмову заяву про розгляд справи без його участі за наявними матеріалами справи.

Суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності осіб, які не з'явились за наявними матеріалами справи.

Дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення.

Між сторонами виникли правовідносини, що регулюються ст.ст. 526, 527, 530, 651, 1048, 1050, 1054 ЦК України.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановленим договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

12.06.2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №VOY0G, відповідно до якого остання отримала кредит в розмірі 23240 доларів США на термін до 12.06.2018 року (а.с. 13-15).

Згідно із ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно із ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України).

У той самий час, згідно із ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. На відміну від процентів, які є платою за користування чужими грошима, неустойка є засобом забезпечення виконання зобов'язання і одночасно способом цивільно-правової відповідальності.

Як вбачається з письмового розрахунку заборгованості, станом на 12.03.2016 року заборгованість відповідача за кредитним договором становить 21539,49 доларів США, в тому числі: заборгованість за кредитом 19052,04 доларів США, заборгованість по процентах за користування кредитом 1085,83 доларів США; заборгованість по комісії за користування кредитом 260,31 доларів США, пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором 106,41,05 доларів США; штраф (фіксована частина) 9,67 доларів США, штраф (процентна ставка) 1025,23 доларів США (а.с. 4-8).

Оскільки відповідачем зобовязання за кредитним договором належним чином не виконуються, тому заявлені банком вимоги про стягнення заборгованості є підставними.

Згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України).

Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Відповідно до частини першої ст. 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України № 6-1672цс16 від 21 грудня 2016 року, яка відповідно до положень частини першої статті 360-7 ЦПК України, є обовязковою для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, а також має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні цієї норми права.

З розрахунку заборгованості вбачається, що розмір пені становить 106,41 доларів США, проте, суд враховує, що у випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на день платежу, а тому враховуючи, що розмір пені банком визначений в 106,41 доларів США, на день платежу 12.03.2016 року офіційний курс гривні до долара США становив 25,84 грн., тому в гривневому еквіваленті вказаний розмір пені, який підлягає до стягнення разом із означеною вище сумою заборгованості, в даному випадку становитиме 2749,63 грн. (106,41 доларів США х 25,84 грн.).

Крім того,не підлягає до задоволення вимога позивача про стягнення з відповідача на користь банку заборгованості за комісією за користування кредитом в розмірі 260,31 доларів США, з огляду на таке.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 12.06.2008 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями частини пятої статті 11, частин першої, другої, пятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозвязку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Дана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України № 6-1746цс16 від 16 листопада 2016 року, яка відповідно до положень частини першої статті 360-7 ЦПК України,є обовязковою для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, а також має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні цієї норми права.

При цьому, суд враховує, що встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, банк не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються відповідачу. Крім того, банк нараховував, а відповідач частково оплачував комісію за послуги, що супроводжують кредит, що є незаконним.

З цих підстав вимоги банку про стягнення заборгованості за комісією за користування кредитом в розмірі 260,31 доларів США не підлягають до задоволення.

Разом з тим, суд не може погодитися з одночасним застосуванням позивачем цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання грошового зобовязання у вигляді пені та штрафу, з наступних підстав.

Умовами укладеного між сторонами кредитного договору передбачена відповідальність позичальника у вигляді сплати пені та штрафу у разі прострочення виконання зобов'язання.

Із змісту позовної заяви вбачається що в обґрунтування позовних вимог позивач посилався на прострочення відповідачем виконання зобов'язання.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене, та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, у зв'язку з чим у задоволенні позовних вимог про стягнення штрафів за порушення умов договору слід відмовити, оскільки встановлено, що позичальник допустив порушення умов укладеного кредитного договору, за що позивач щоденно нараховує відповідачу пеню, а стягнення штрафу носить разовий характер, у зв'язку з тим, що порушенням позичальником будь-якого грошового зобов'язання на строк понад 30 днів, що змушує позивача звернутись до суду з позовом, а тому за порушення умов укладеного кредитного договору підлягає стягненню з відповідача в судовому порядку пеня.

Аналогічна правова позиція викладена постанові Верховного Суду України від 21.10.2015р. № 6-2003цс15, яка в силу статті 360-7 ЦПК України має враховуватися судами загальної юрисдикції при застосуванні цих норм права.

З огляду на вищевикладене, на думку суду, не підлягає до задоволення позовна вимога про стягнення з відповідача штрафу у розмірі 9,67 доларів США (фіксована частина), що еквівалентно 249,87 грн. та 1025,23 доларів США - штраф (процентна складова), що еквівалентно 26491,94 грн., оскільки до позивача вже застосована цивільно-правова санкція за порушення строку виконання грошового зобовязання пеня в розмірі 2749,63 грн.

За таких обставин загальний розмір заборгованості, який підлягає до стягненню з відповідача на користь банку становить 20244,28 доларів США, що еквівалентно 523112,19 грн., до якої входить: - заборгованість за тілом кредиту в розмірі 19052,04 доларів США, що еквівалентно 492304,71 грн.; - заборгованість за відсотками в розмірі 1085,83 доларів США, що еквівалентно 28057,85 грн.; - пеня за несвоєчасне виконання зобовязань за договором в розмірі 2749,63 грн.

Отже, підсумовуючи все вищевикладене суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково, стягнути з відповідача в користь позивача заборгованість за кредитним договором в розмірі - 20244,28 доларів США, що еквівалентно 523112,19 грн., до якої входить: - заборгованість за тілом кредиту в розмірі 19052,04 доларів США, що еквівалентно 492304,71 грн.; - заборгованість за відсотками в розмірі 1085,83 доларів США, що еквівалентно 28057,85 грн.; - пеня за несвоєчасне виконання зобовязань за договором в розмірі 2749,63 грн.

Як слідує з матеріалів справи, за подання даного позову Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» платіжним дорученням від 18 березня 2016 року сплатив судовий збір у розмірі 8348,71 грн (а.с.1).

Оскільки, суд задовольняє позовні вимоги частково в сумі 523112,19 грн., тому на користь позивача слід стягнути у пропорційному розмірі судовий збір, що становить 7846,68 грн.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 3,8,10,14,15,30,60,61,62,88,213,214,215 ЦПК України, ст.ст. 526, 527, 626, 629, 631, 651, 1046, 1048, 1050, 1054, 1055, 1056 Цивільного Кодексу України суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 в користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № VOY0G від 12.06.2008 року в розмірі 20244 (двадцять тисяч двісті сорок чотири) доларів США 28 центів, що еквівалентно 523112 (пятсот двадцять три тисячі сто дванадцять) грн. 19 коп., до якої входить: - заборгованість за тілом кредиту в розмірі 19052 (девятнадцять тисяч пятдесят два) долари США 04 центи, що еквівалентно 492304 (чотириста девяносто дві тисячі триста чотири) грн. 71 коп.; - заборгованість за відсотками в розмірі 1085 (одна тисяча вісімдесят пять) доларів США 83 центи, що еквівалентно 28057 (двадцять вісім тисяч пятдесят сім) грн. 85 коп.; - пеня за несвоєчасне виконання зобовязань за договором в розмірі 2749 (дві тисячі сімсот сорок девять) грн. 63 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 в користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 7846 (сім тисяч вісімсот сорок шість) грн. 68 коп.

В задоволенні решти вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Луцького міськрайонного суду А.В. Олексюк