Провадження № 2/760/2577/17
В справі № 760/434/17-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 серпня 2017 року Солом"янський районний суд м. Києві в складі:

головуючого- судді- Шереметьєвої Л.А.

за участю секретаря- Хілюк І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу, суд

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом і просить стягнути з відповідачки 4 653 072, 88 гр. боргу за Договором позики, укладеним ним з ОСОБА_4

Посилається в позові на те, що 03 липня 2014 року між ним та чоловіком відповідачки ОСОБА_4 був укладений Договір позики, за умовами якого він передав останньому 2 107 715, 80 гр., що на той момент було еквівалентно 178 000, 00 дол. США.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4 помер.

З врахуванням того, що відповідачка, як спадкоємець померлого, відмовилася повернути йому дану суму, просить задовольнити позов.

Сторони в судове засідання неодноразово не з»являлися, про час розгляду справи повідомлялися належним чином. Про причину неявки суд до відома не ставили.

Звертаючись до суду, позивач, який проживає в м. Єнакієво Донецької обл. на тимчасово окупованій території, будь-яких додаткових резвізитів, окрім поштової адреси, для зв»язку не надав.

Відповідачка не з»являлася до суду без повідомлення причин.

28 серпня 2017 року на електронну адресу суду надійшли заяви сторін, якими вони просять розглядати справу в їх відсутності.

При цьому позивач підтримав позов, а відповідачка визнала його.

Виходячи з цього та з урахуванням вимог ст.ст.157,169 ЦПК України суд вважає за можливе розглядати справу в відсутності сторін.

Дослідивши матеріали справи, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За правилами статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з ч.1 ст.1049 кодексу позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

З наданої позивачем до суду копії Договору позики від 03 липня 2014 року вбачається, що ним за цим договором було передано позичальникові ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 2 107 715, 80 гр., що на день їх передачі за офіційним курсом НБУ було еквівалентно 178 000, 00 доларів США.

Згідно з п.1.5 договору позичальник зобов»язався повернути вказану в п.1.1 суму до 26 вересня 2016 року в доларовому еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України на момент повернення позики.

/ а.с.4 - 7 /

Зі змісту позову вбачається, що в обумовлений договором термін позичальник позику не повернув, у зв»язку з чим він звернувся телефоном за місцем його роботи, де йому повідомили про смерть боржника.

При цьому відповідачка, яку дружина та спадкоємець померлого, на його вимогу повернути кошти відповіді не надала, що змусило його звертатися до суду з позовом.

Не з»являючись до суду, 06 квітня 2017 року позивач подав до суду мирову угоду за підписами сторін, за змістом якої відповідачка до її підписання передала позивачу 4 653 072, 88 гр. боргу, що еквівалентно 178 000, 00 дол. США за офіційним курсом НБУ на момент його звернення до суду, просив визнати дану мирову угоду, а розгляд справи провести в його присутності.

При цьому в судове засідання не з»явився.

Ухвалою суду від 24 травня 2017 року в визнанні мирової угоди було відмовлено.

Подаючи заяву про розгляд справи в його відсутності, позивач позовні вимоги підтримав, не дивлячись на зміст мирової угоди про отримання грошових коштів від відповідачки, не заперечуючи при цьому проти ухвалення заочного рішення в справі.

Відповідачка, в свою чергу, підтвердивши підписанням мирової угоди повернення боргу позивачу, як спадкоємицею померлого боржника, фактично підтвердила безпідставність вимог позивача, який отримав кошти у повернення боргу, визнала позов і просить розглядати справу в її відсутності.

З точки зору закону в разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання.

Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Оригіналу Договору позики, яким позивач обгрунтовує свої вимоги до відповідачки, останній суду не надав, що позбавляє суд можливості встановити невиконання умов договору позики боржником, не дивлячись на те, що в тексті позову позивач посилався на те, що оригінал розписки боржника ним буде надано суду.

Крім того, позивач просить стягнути суму боргу з відповідачки, як спадкоємиці померлого боржника.

В той же час будь-яких доказів смерті боржника, а, виходячи з цього, права вимагати виконання зобов»язання відповідачкою, як спадкоємцем, не надав, і з клопотаннями про їх витребування в порядку ст.137 ЦПК України, не звертався.

В свою чергу відповідачка, визнаючи борг, таких доказів також не надала.

Відповідно до ч.1 ст.1282 ЦК України спадкоємці зобов?язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов»язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Будь-яких даних про те, що відповідачка є єдиним спадкоємцем померлого, матеріали справи не містять, і неявка сторін у судове засідання є перешкодою для встановлення цієї обставини та висновку про те, що саме відповідачка має нести перед позивачем відповідальність за наявності у нього права вимоги.

Неявка сторін у судове засідання є також перешкодою і для встановлення обсягу спадкового майна, що, в даному випадку, є обов»язковим.

Крім того, за змістом ч.ч.1,2 ст.533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривні.

Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

З наданої суду копії договору вбачається, що зобов»язання його сторонами було виражено в гривні.

Законом не передбачено переведення грошового зобов»язання, вираженого в гривні, в іноземну валюту.

Неявка позивача в судове засідання також є перешкодою для встановлення обставин укладення Договору позики та предмету даного договору, а саме грошової одиниці, яка була предметом домовленості сторін.

При вирішенні спору суд також враховує наступне.

За змістом ч.ч. 1 та 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як зазначено вище, позивач надавав до суду мирову угоду від 06 квітня 2017 року, укладену з відповідачкою, за змістом якої до її підписання відповідачка повернула йому борг у розмірі та порядку, визначеному Договором позики.

Підтримуючи позов, не заперечуючи проти ухвалення заочного рішення в справі, позивач, підтвердивши підписаною мировою угодою отримання грошових коштів від відповідачки, не надав доказів на підтвердження свого права вимоги до відповідачки.

Відповідачка, підтвердивши виконання нею зобов»язання та передачу грошових коштів, визнала позов та право позивача на подвійне задоволення своїх вимог за її рахунок.

Відповідно до абз.4 п.2, п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року « Про судове рішення у цивільній справі» обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам

закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК суд

розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Враховуючи викладене вище, недоведеність вимог позивача, суд не знаходить підстав для задоволення його вимог.

Керуючись ст. ст.15, 16, ч.1 ст.20, ч.1 ст.533, 1046, 1047, ч.1 ст.1049, ч.1 ст.1051 ЦК України, ст.ст.3,4,10,11,57-60, 209. 212-215,218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду м. Києва через суд першої інстанції.

Суддя: