Апеляційний суд Житомирської області
Справа №296/371/17 Головуючий у 1-й інст. Сингаївський О. П.
Категорія 69 Доповідач Миніч Т. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2017 року Апеляційний суд Житомирської області у складі:

головуючого судді Миніч Т.І.

суддів: Трояновської Г.С.,

ОСОБА_1

секретаря

судового засідання ОСОБА_2

з участю апелянта та представника позивача

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 17 лютого 2017 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до Житомирської міської ради про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування,

встановив:

У січні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом. Просив встановити факт його проживання однією сімєю із своїм хрещеним батьком ОСОБА_5 та визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті останнього.В обґрунтування заявлених вимог зазначав, що 5 лютого 1994 року помер його хрещений батько ОСОБА_5. Після смерті останнього відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_1. Для подальшого оформлення спадщини йому необхідно встановити зазначений факт, оскільки документи, що підтверджують їх родинні відносини відсутні.

Рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 17 лютого 2017 року позов задоволено.Встановлено той факт, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, проживали однією сімєю, як син і батько до смерті останнього - 5 лютого 1994 року. Визнано за ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, який помер 5 лютого 1994 року.

У поданій через свого представника апеляційній скарзі ОСОБА_3 порушує питання про скасування зазначеного рішення, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, неповне зясування обставин справи. На думку апелянта, доказова база в даній справі заснована на припущеннях та вимислах позивача, оскільки зазначений позов подано більше ніж через 20 років після смерті власника квартири. Весь час у спірній квартирі проживав він, апелянт, та оплачував всі рахунки. Відразу після ухвалення неправосудного, на його переконання, рішення спірну квартиру було продано. Зі сторони нових власників не було жодних прохань та попереджень про виселення. Зокрема, нові власники в той час, коли всі мешканці квартири перебували на роботі, вибили двері та вставили нові із змінними замками та з підключенням до пульту охорони. Тільки після цієї події стало відомо, що квартира продана і має інших власників.

Розглянувши справу в межах, визначених ст.303 ЦПК, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 5 лютого 1994 року помер ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується копією повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть від 15.12.2016 (а.с.26).

Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина на його майно, в тому числі і на квартиру АДРЕСА_1, оскільки згідно з довідкою ЖБК №1 м.Житомира за №126 від 2 лютого 2017 року заборгованість по пайовим внескам за вказану квартиру відсутня, пай виплачений у повному обсязі (а.с.12).

Разом з тим, у справі відсутні правовстановлюючі документи на спірну квартиру та докази про державну реєстрацію права власності на неї за померлим.

Згідно з довідкою ОСББ «Гоголівська 9/57» за №2 від 09.01.2017 року (а.с.7), у спірній квартирі на даний час і на день смерті ОСОБА_5 ніхто не був зареєстрований.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до смерті останнього, підтримували родинні стосунки та жили як рідні батько і син, тобто проживали однією сімєю. При цьому керувався положеннями ст.ст.1258,1264 ЦК.

Апелянт ОСОБА_3, обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги, посилався на те, що рішенням в даній справі зачіпаються його права.

Проте, в ході апеляційного розгляду справи встановлено, що такі доводи не заслуговують на увагу.

Так, із змісту ч.1 ст.292 ЦПК випливає, що право оскаржити рішення суду в апеляційному порядку мають також і особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов»язки.

Разом з тим, апелянт не довів своїх родинних стосунків із померлим спадкодавцем ОСОБА_5, свою належність до кола спадкоємців останнього та прийняття спадщини в установленому законом порядку.

Сам по собі факт проживання ОСОБА_3 у спірній квартирі в даному випадку правового значення не має.

Разом з тим, апеляційний суд приходить до висновку про необхідність застосування положень ч.3 ст.303 ЦПК через явну незаконність оскаржуваного рішення в даній справі, яка не може бути залишена поза увагою.

Так, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов»язковою підставою для скасування рішення (с.3 ст.303 ЦПК).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції керувався положеннями ЦК, який набрав чинності з 01.01.2004 року, про що зазначалося вище.

У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» розяснено, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.1963 року, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.

Тобто, спірні правовідносини регулюються положеннями Цивільного кодексу УРСР 1963 року, які діяли на момент відкриття спадщини.

За змістом ст.ст.525,527 ЦК УРСР (1963 р.) часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу; спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народжені після його смерті.

За статтею 529 ЦК (1963 року) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти, дружина і батьки померлого; до числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті; онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.

Згідно зі ст.530 ЦК Української РСР, при відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга).

Тобто, позивач на момент відкриття спадщини не відносився до жодної із черг спадкоємців за законом, а отже, не мав будь-яких законних підстав для спадкування майна померлого ОСОБА_5

Як вбачається із змісту повідомлення Другої Житомирської державної нотаріальної контори за № 115/01-16 від 10.02.2017 року та Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 10.02.2017, спадкова справа до майна померлого 5 лютого 1994 року ОСОБА_5 не заводилась.

Крім того, відповідно до роз»яснень, що викладені в п.7 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» вбачається, що суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію в зв'язку із втратою годувальника.

В даному випадку встановлення факту проживання позивача із померлим спадкодавцем не породжує для нього права на спадкування, а отже, не має юридичного значення.

За наведених обставин та відповідно до положень ч.3 ст.303,п.4 ч.1ст.309 ЦПК оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в позові.

Керуючись ст.ст.209,303,304,307,309,313,314,316ЦПК України, суд в и р і ш и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволити частково.

Рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 17 лютого 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_4 до Житомирської міської ради про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Судді: