Справа № 309/5928/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

09 серпня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів КОЖУХ О.А., БИСАГИ Т.Ю.

при секретарі СОЧЦІ І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача приватний нотаріус Хустського районного нотаріального округу ОСОБА_2, реєстраційна служба Хустського районного управління юстиції, про припинення іпотеки, за апеляційною скаргою ТОВ «Кредитні ініціативи» на заочне рішення Хустського районного суду від 16 листопада 2016 року, -

встановила:

30.11.2015 ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом до ТОВ «Кредитні ініціативи». Посилалася на те, що рішенням Хустського районного суду від 26.05.2014 було відмовлено в позові ТОВ «Кредитні ініціативи» до неї про звернення стягнення на предмет іпотеки. Цим рішенням встановлено, що ТОВ «Кредитні ініціативи» втратило строк для звернення стягнення на предмет іпотеки. Виконавчий напис було відправлено до ВДВС Хустського РУЮ для звернення стягнення на будинок позивача. Така ситуація порушує законні права позивача як власника будинку. Посилаючись на ці обставини, вказуючи на те, що відповідно до ст. 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі припинення основного зобовязання або закінчення строку дії іпотечного договору, позивач ОСОБА_1 просила припинити іпотеку, зареєстровану відповідно до договору іпотеки, посвідченого 26.04.2007 приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу за реєстровим № 2330, щодо належного їй будинку № 20 по вул. Миру в с. Велятино Хустського району.

Заочним рішенням Хустського районного суду від 16.11.2016 позов задоволено, припинено іпотеку, зареєстровану відповідно до договору іпотеки, посвідченого 26.04.2007 приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу за реєстровим № 2330, щодо належного ОСОБА_1 будинку № 20 по вул. Миру в с. Велятино Хустського району. Ухвалою Хустського районного суду від 07.03.2017 заяву відповідача ТОВ «Кредитні ініціативи» про перегляд заочного рішення суду залишено без задоволення.

Відповідач ТОВ «Кредитні ініціативи» рішення суду оскаржив як незаконне та необґрунтоване. Сторона посилається на те, що попри відмову рішенням суду від 26.05.2014 у стягненні боргу внаслідок спливу позовної давності основне зобовязання не припинилося, оскільки не було виконане. Зокрема, не припинилося зобовязання щодо сплати позичальником процентів за весь час користування кредитними коштами, як це випливає з умов кредитного договору. Відтак, не припинилося і похідне забезпечувальне зобовязання іпотека. Сплив строку давності за основним зобовязанням сам по собі не припиняє іпотеку і не належить до обставин, зазначених у ст. 17 Закону України «Про іпотеку» як таких, що припиняють іпотеку. Крім того, договором іпотеки сторони визначили 10 років як строк, протягом якого вони можуть звернутися по захист порушених прав. Відповідач просить рішення суду першої інстанції скасувати, у позові відмовити.

Заслухавши доповідь судді, розглянувши справу за правилами ст. 305 ч. 2 ЦПК України у відсутність учасників процесу, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до наступного.

Встановлено, що рішенням Хустського районного суду від 26.05.2014, яке набрало законної сили 06.06.2014, відмовлено в позові ТОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення боргу ОСОБА_3 у розмірі 248473,55 грн за кредитним договором від 25.04.2007 № 66/2007, укладеним із ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», правонаступником якого згідно із договором про відступлення прав вимоги від 17.12.2012 є ТОВ «Кредитні ініціативи» (а.с. 7-8). Підставою для відмови в позові є сплив трирічної позовної давності від дати закінчення строку кредитного договору (24.04.2010), тож суд дійшов висновку про сплив позовної давності і за вимогою, яка випливає із забезпечувального іпотечного зобовязання.

Кредитний договір № 66/2007, що був укладений 25.04.2007 ПАТ «Промінвестбанк» із ОСОБА_3 про надання кредиту в сумі 300000,00 грн зі сплатою за нього 18% річних, не містить умов щодо позовної давності, відмінних від установлених ст. 257, ст. 258 ч. 1, ч. 2 п. 1 ЦК України (а.с. 92-93, тут і далі норми матеріального права в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). Поряд із цим, сторони погодилися, що договір діє до повного повернення позичальником кредиту, сплати у повному обсязі процентів за користування ним та до повного виконання позичальником будь-яких інших грошових зобовязань, прийнятих ним на себе згідно умов договору (п. 7.1.). Умовами договору також передбачено, що за несвоєчасну сплату сум кредиту, та/або процентів … позичальник сплачує банку пеню, яка обчислюється від суми простроченого платежу, у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діє в період прострочення, та нараховується за кожен день прострочення платежу (п. 6.3.); у випадку порушення позичальником строку погашення … кредиту він сплачує проценти в розмірі 22% річних від простроченої суми згідно ст. 625 ч. 2 ЦК України (п. 6.4.); сплата неустойки не звільняє позичальника … від виконання зобовязань за цим договором (п. 6.7.).

На забезпечення виконання позичальником зобовязань за кредитним договором від 25.04.2007 № 66/2007 ПАТ «Промінвестбанк» уклало 26.04.2007 із ОСОБА_1 договір іпотеки, відповідно до якого остання передала в іпотеку належний їй житловий будинок по вул. Миру, 20 в с. Велятино Хустського району із відповідними господарськими будівлями і спорудами, що був цього дня посвідчений приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу ОСОБА_2 за реєстровим № 2330 (а.с. 77-80). Договір іпотеки підписано іпотекодержателем ПАТ «Промінвестбанк», іпотекодавцем ОСОБА_1 і боржником ОСОБА_3 Сторони договору іпотеки реалізували своє право, передбачене ст. 259 ч. 1 ЦК України, і збільшили позовну давність за вимогами, що можуть випливати з цього договору, до десяти років (п. 7.8.), а також узгодили, що цей договір діє до повного виконання зобовязань боржником за кредитним договором або до припинення права іпотеки у випадках, прямо передбачених законодавством (п. 7.3.).

За приписами ст.ст. 11-16, 202, 509, 525, 526, 572, 589, 590, 611, 614, 623-626, 629, 1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 3, 7, 33 Закону України «Про іпотеку» (Закон № 898-IV), зобовязання повинні належно виконуватися; позичальник зобовязаний повернути кредитору заборговане, а той у разі порушення цього зобовязання вправі вимагати борг, у т.ч., вимагати звернення стягнення на предмет іпотеки; боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом; договір є обовязковим для виконання сторонами.

За загальним правилом, зобовязання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом; припинення зобовязання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом; зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.ст. 598, 599 ЦК України).

Іпотека (застава нерухомого майна) є одним із видів забезпечення виконання зобовязання; іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобовязання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності; іпотека має похідний характер від основного зобовязання і є дійсною до припинення основного зобовязання або до закінчення строку дії іпотечного договору (ст.ст. 546-548, 572, 573, ст. 575 ч.ч. 1, 3, ст. 590 ЦК України, ст. 1 абз. 3, 4, ст. 3 ч.ч. 3, 4 та інші норми Закону № 898-IV).

Статтею 17 Закону № 898-IV визначені підстави припинення іпотеки, якими є: припинення основного зобовязання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрата) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її, якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; інші підстави, передбачені цим Законом. Ці норми закону узгоджуються із положеннями ст. 593 ч. 1 ЦК України.

Заперечуючи проти позову та оскаржуючи рішення суду (а.с. 20-21, 100-102, 133-136), відповідач виходив із того, що відповідно до п. 3.2. й інших умов кредитного договору проценти нараховуються за користування кредитом з дати його видачі і до повного погашення кредиту, такі нараховуються до дня фактичного зарахування (повернення) кредитних коштів на рахунок позикодавця, тому належним виконанням зобовязання позичальником є повний розрахунок відповідно до умов договору. Відтак, оскільки кошти позичальником не повернені кредитору, факт належного виконання зобовязання відсутній, а відповідні договори не розірвані, зобовязання не є припиненим. Сплив позовної давності та рішення суду про відмову кредитору в стягненні боргу з цієї підстави не означають припинення основного зобовязання та похідного від нього забезпечувального зобовязання (іпотеки), такі підстави для припинення іпотеки не передбачені законом. Понад те, позовну давність щодо іпотеки сторони встановили у десять років.

Верховний Суд України у справі № 6-1206цс15 (постанова від 23.09.2015) у контексті питань про виконання зобовязання, його припинення та відповідальності за порушення зобовязання у взаємозвязку зі строком дії договору і наявністю відповідного судового рішення, висловив правову позицію, згідно зі змістом якої відповідно до ст. 1048 ч. 1 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ; наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобовязання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України; нарахування процентів за користування кредитом та пені після закінчення строку дії договору та з моменту ухвалення судового рішення до його фактичного виконання відповідно до закону та умов договору не виключається.

Правова позиція відповідача узгоджується з наведеною вище правової позицією, з вимогами закону, відповідає й правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України у справі № 6-78цс11 (постанова від 15.05.2017), за змістом якої:

спливу позовної давності як підстави для припинення зобовязання норми Глави 50 «Припинення зобовязання» Розділу І Книги пятої «Зобовязальне право» ЦК України не передбачають;

при цьому відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу; за правилами ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо); наслідки спливу позовної давності визначаються ст. 267 ЦК України;

згідно з приписами ст. 267 ЦК України особа, яка виконала зобовязання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності; заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності; позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові; якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту;

таким чином, позовна давність повязується із судовим захистом субєктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання; якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право; тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне субєктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобовязаної особи;

у зобовязальних відносинах (ст. 509 ЦК України) субєктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обовязку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо; зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обовязку; так само боржник зі спливом строку позовної давності одержує вигоду захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обовязку;

однак за змістом ст. 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє субєктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобовязання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу; зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (ст. 267 ч. 3 ЦК України); у разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (ст. 267 ч. 5 ЦК України); крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобовязання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (ст. 267 ч. 1 ЦК України), установлюючи для особи, яка виконала зобовязання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного;

отже, ЦК України сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобовязання не визнає; виконання боржником зобовязання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу; пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобовязання в односторонньому порядку (ст. 598 ч. 2 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо;

таким чином, за загальним правилом ЦК України зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобовязання не припиняється;

відповідно до приписів ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом;

іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (ст. 3 ч. 1 Закону України «Про іпотеку»); вона має похідний характер від основного зобовязання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобовязання або до закінчення строку дії іпотечного договору (ст. 3 ч. 5 Закону України «Про іпотеку»);

підстави припинення іпотеки окремо визначені в ст. 17 зазначеного Закону; конструкція цієї статті дає підстави для висновку, що припинення іпотеки можливе виключно з тих підстав, які передбачені цим Законом;

так, згідно з указаною нормою іпотека припиняється у разі припинення основного зобовязання (абзац 2 частини 1 статті 17 Закону України «Про іпотеку»); натомість Законом України «Про іпотеку» не передбачено такої підстави для припинення іпотеки, як сплив позовної давності до основної чи додаткової вимог кредитора за основним зобовязанням.

отже, якщо інше не передбачене договором, сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором і про звернення стягнення на предмет іпотеки (зокрема, й за наявності рішення суду про відмову в цьому позові з підстави пропущення позовної давності) сам по собі не припиняє основного зобовязання за кредитним договором і, відповідно, не може вважатися підставою для припинення іпотеки за абзацом 2 частини 1 статті 17 Закону України «Про іпотеку».

Апеляційний суд не вбачає підстав для відступу від указаних правових позицій (ст. 214 ч. 2, ст. 360-7 ЦПК України). Ані законом, ані кредитним і/або іпотечним договорами, про які йшлося вище, не передбачено припинення основного та забезпечувального (іпотечного) зобовязань внаслідок спливу позовної давності за вимогами кредитора про стягнення боргу за кредитним договором і про звернення стягнення на предмет іпотеки. Рішення суду про відмову кредитору у відповідному позові внаслідок спливу позовної давності теж не є підставою для припинення іпотеки (забезпечувального зобовязання).

Суд першої інстанції не врахував характеру спірних правовідносин, не взяв до уваги, серед іншого, що власне за іпотечним зобовязанням сторони збільшити тривалість позовної давності і така умова договору є чинною та обовязковою для сторін, тому неправильно застосував норми матеріального права, якими регулюються спірні правовідносини, та порушив норми процесуального права. Суд не мав належних підстав для задоволення позову та визнання іпотеки припиненою. Поза викладеним, суд всупереч вимогам ст. 10 ч. 4, ст.ст. 32-35, ст. 160 ч. 2 ЦПК України не обговорив питання про участь у справі у відповідному процесуальному статусі боржника ОСОБА_3, на забезпечення саме зобовязань якого встановлювалася іпотека і який підписував окрім кредитного також і договір іпотеки, тож питання про припинення іпотеки безпосередньо стосується цивільних прав і обовязків цієї особи. Це, крім іншого, може тягти наслідки, які випливають із положень ст. 292 ч. 1 ЦПК України, а таке вирішення справи є неправильним і в процесуальному розумінні.

Виходячи з наведеного, на підставі ст. 309 ч. 1 п.п. 2, 4 ЦПК України апеляцію слід задовольнити, рішення суду першої інстанції, що не відповідає вимогам ст.ст. 212-215 ЦПК України, скасувати, у позові відмовити.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 2, ст. 309 ч. 1 п.п. 2, 4, ст.ст. 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» задовольнити, заочне рішення Хустського районного суду від 16 листопада 2016 року скасувати, у позові ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» про припинення іпотеки відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді