У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 серпня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі:

Головуючого судді: Бисага Т.Ю.

суддів: Собослой Г.Г., Фазикош Г.В.,

при секретарі: Шукаль О.Я.,

за участі представника - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Форум» Ларченко І.М. на заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства Банк «Форум» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Форум» Ларченко І.М, за участю третіх осіб ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсним правочинів,

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернулася в суд з позовом в якому просить визнати недійсним кредитний договір № 0577/08/26-Nv зі змінами і доповненнями укладений 03.10.2008 року між Акціонерним комерційним банком "Форум" в особі Начальника відділу індивідуального бізнесу Ужгородської філії Губіної Ж..М. та ОСОБА_3, визнати недійсним іпотечний договір від 03.10.2008 року укладений між Акціонерним комерційним банком "Форум" та ОСОБА_3 який посвідчено нотаріально приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Немеш С.П. за № 1195, вилучити з державного реєстру речових прав на нерухоме майно інформацію про обтяження предмета іпотеки квартиру в АДРЕСА_1 обтяженнями (заборонами) та вирішити питання про судові витрати.

Заочним рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 грудня 2015 року позовні вимоги задоволено.

Поновлено ОСОБА_3 строк позовної давності для звернення в суд за захистом порушеного права.

Визнано недійсним кредитний договір № 0577/08/26-Nv зі змінами і доповненнями укладений 03 жовтня 2008 року між Акціонерним комерційним банком "Форум", , в особі Начальника відділу індивідуального бізнесу Ужгородської філії АКБ "Форум" Губіної Жанни Михайлівни та ОСОБА_3 код НОМЕР_1.

Визнано недійсним іпотечний договір від 03 жовтня 2008 року укладений між Акціонерним комерційним банком "Форум" та ОСОБА_3 який посвідчено нотаріально приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Немеш С.П. за № 1195.

Вилучено з державного реєстру речових прав на нерухоме майно інформацію про обтяження предмета іпотеки квартиру в АДРЕСА_1 обтяженнями (заборонами).

Не погоджуючись з рішенням суду, Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Форум» Ларченко І.М. подала апеляційну скаргу в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, представника сторони, дослідивши матеріали справи та копії кредитної справи наданої представником банку на вимогу апеляційного суду, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія приходить до наступного висновку.

З матеріалів справи вбачається, що 03.10.2008 року між АКБ «Форум» (правонаступником якого є ПАТ «Банк Форум») та ОСОБА_3 укладено кредитний договір №0577/08/26-Nv згідно умов якого банк зобов'язався надати позичальнику кредит на придбання жила в розмірі 45000 доларів США в строк до 02.10.2020 року, а позичальник зобов'язався повернути кредитні кошти разом з відсотками за користування кредитом.

Пунктом 2.3 Кредитного договору передбачено, що позичальник здійснює повернення кредиту щомісячно, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту в сумі не менше 313 доларів США.

В рахунок забезпечення зобов'язань за даним кредитним договором, 03.10.2008 року між АКБ «Форум» та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, предметом якого є належна позивачці квартира АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України;

Згідно з ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Частиною 2 ст.548 ЦК України передбачено, що недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цього Кодексу.

За приписами Закону України «Про захист прав споживачів» (Закон № 1023-ХІІ):

перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема: в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача (пп. в)); тип відсоткової ставки (пп. г)); орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо) (пп. д)); строк, на який кредит може бути одержаний (пп. е)); варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги (пп. є)); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування (пп. і)) (ст. 11 ч. 2 п. 2));

споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі; у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством (ст. 11 ч. 4);

споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору; інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги) (ст. 15 ч. 1);

умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача; якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним; у разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: такі положення також підлягають зміні або договір може бути визнаним недійсним у цілому (ст. 18 ч.ч. 2, 5, 6);

нечесною є підприємницька практика, якщо спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору; правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними (ст. 19 ч.ч. 1, 6);

права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції; порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення; порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію; ціну продукції визначено неналежним чином (ст. 21).

Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженими постановою Правління НБУ від 10.05.2007 № 168 (Правила НБУ, реєстрація в Мінюсті від 25.05.2007 за № 541/13808), передбачається, зокрема, що:

банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши загалом ті відомості, що вказані у частині 2 статті 11 Закону № 1023-ХІІ (п. 2.1.);

інформація про платежі споживача, які зазначені в п. 2.1, надається з обов'язковим зазначенням бази їх розрахунку (зазначається сума, на підставі якої робиться розрахунок, зокрема сума наданого кредиту, сума непогашеного кредиту, фіксована сума тощо) (п. 2.2.);

банки зобов'язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією (п. 2.4.);

банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначивши, зокрема, значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів НБУ; зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором (п.п. 3.1.-3.4.).

Колегія суддів, погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що перед укладенням кредитного договору банком не повідомлено споживача у письмовій формі про кредитні умови, а саме: наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

При цьому колегія суддів, відхиляє твердження апелянта щодо дотримання банком приписів ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» з посиланням на підписання ним графіків погашення кредиту зважаючи на наступне.

Так, з матеріалів кредитної справи вбачається, що позичальником підписано два графіки погашення кредиту оформлені у вигляді додатку № 3 до Кредитного договору та Додатку № 1 до Додаткової угоди № 4 до Кредитного договору. Однак колегія суддів констатує, що в обох зазначених додатках відображено лише суми коштів спрямованих на погашення тіла кредиту. В той же час жодної інформації про розмір грошових коштів, які спрямовуються на погашення відсотків за користування кредитом при сплату чергового щомісячного платежу, зазначені графіки погашення кредиту не містять. Тобто, обидва графіки погашення кредиту не можна розцінювати як надання банком споживачу повної та достовірної інформації щодо детального розпису сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним. Крім того, обидва вказані додатки підписані 13.10.2010 року, тобто через два роки після укладення кредитного договору, а тому такі жодним чином не свідчать про дотримання банком вимог законодавства про захист прав споживачів, позаяк відповідна інформація повинна надаватися споживачу до укладення договору. Інших якихось документів, які можна було б розцінити як надання банком споживачу інформації, передбаченої ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», матеріали кредитної справи не містять.

Також безпідставним на думку колегії суддів є посилання апелянта на підписання ОСОБА_3 кредитного договору, що свідчить про її обізнаність про умови кредитування.

Так, Конституційний Суд України у рішенні від 10.11.2011 № 15-рп/2011 у справі № 1-26/2011 дійшов висновків про те, що межі дії принципу свободи договору, закріпленого у п. 3 ст. 3 ЦК України, визначаються критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності; споживачу, як правило, об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання; отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги, тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору; це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору; тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів; захист інтересів споживачів фінансових послуг є метою державного регулювання ринків фінансових послуг.

Тобто, споживачі є більш слабкою стороною кредитного договору у якої зазвичай бракує відповідних знань, необхідних для здійснення правильного вибору, а відтак у разі не надання йому повної та достовірної інформації щодо умов кредитування існує ризик помилкового придбання ним не потрібних кредитних послуг. Таким чином, свобода договору та підписання позичальником кредитного договору, само по собі не може бути підставою для відмови в задоволенні даного позову.

За встановлених обставин неможливо стверджувати, що споживачу фінансової послуги на момент укладання кредитного договору була надана достовірна, повна і несуперечлива інформація відповідно до вимог, встановлених законодавством, щодо умов кредитування, зокрема, щодо розміру, порядку нарахування та сплати процентів, сукупної вартості кредиту та параметрів його подорожчання, тобто, чітка, зрозуміла, надана у недвозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення вільного волевиявлення та свідомого вибору послуги.

Істотні умови кредитного договору стосовно розміру, порядку нарахування та сплати процентів не можна визнати такими, щодо яких у належній формі сторони зафіксували згоду при укладанні договору. Відсутність інформації щодо чіткого розміру коштів спрямованих на погашення відсотків суперечить вимогам закону, делегітимізує та спотворює увесь порядок нарахування і сплати процентів, створює недопустиму ситуацію правової невизначеності щодо оплати кредиту (ціни послуги, договору). Ці обставини, що впливають на увесь зміст кредитного договору та змінюють правовідносини між сторонами, не були доведені кредитодавцем.

Відтак, права позивача як споживача фінансової послуги були порушені в момент укладання кредитного договору, волевиявлення позичальника не було вільним, він був позбавлений реальної можливості на підставі достовірної інформації обрати порівняно з іншими саме ту послугу, яка відповідає його інтересам, здійснити свідомий і вільний вибір. Саме це є визначальним у справі, наведені обставини є достатніми для визнання кредитного договору недійсним повністю з підстав, передбачених ст. 203 ч.ч. 1, 3, ст. 215 ч.ч. 1, 3 ЦК України, ст. 15 ч. 1, ст. 18 ч. 6 п. 2, ст. 19 ч. 1 п. 2, ч. 2 п. 3, ч. 6, ст. 21 ч. 1 п.п. 1, 2, 5, 7 Закону № 1023-ХІІ, позаяк із огляду на порушення правил визначення умов щодо оплати кредиту процентами про можливість визнання договору недійсним лише у певній частині не йдеться. Відповідні підстави позову, факти і обставини, що є предметом доказування, позивачем були доведені. Доводи апеляції наведеного не спростовують.

Недійсність кредитного договору у відповідності до ч.2 ст. 548 ЦК України, автоматично тягне за собою недійсність договору іпотеки.

Стосовно висновку суду першої інстанції щодо поновлення ОСОБА_3 строку позовної давності колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальний трирічний строк позовної давності.

Відповідно до приписів ч.ч.4, 5 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Згідно роз'яснень викладених в п.28 Постанови Пленуму ВСУ від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

В даному випадку, враховуючи підстави пред'явленого позову, перебіг позовної давності розпочався з того моменту, коли ОСОБА_3 усвідомила про порушення її прав як споживача внаслідок ненадання банком повної та достовірної інформації щодо умов кредитування.

Як слідує з матеріалів кредитної справи, починаючи з червня 2010 року ОСОБА_3 декілька разів зверталася до банку із заявами про реструктуризацію кредиту з посиланням на занадто обтяжливі для неї умови договору. На думку колегії суддів саме з цього часу почав спливати строк позовної давності.

При цьому, щодо декількох таких заяв було прийнято рішення про реструктуризацію заборгованості.

Однак вказані дії не дали відповідного результату та не забезпечили відновлення порушених прав ОСОБА_3 як споживача, після чого остання й звернулася до суду із даним позовом.

Зазначене свідчить про те, що ОСОБА_3 спочатку намагалася відновити свої порушені права за допомогою використання позасудових способів захист. При цьому, та обставина, що вжиті позивачем заходи не дали належного результату, не може ставитися їй у вину, особливо зважаючи на те, що така являється більш слабкою стороною договору. Матеріали справи не дають підстав стверджувати, що в діях позивача були якісь невиправдані зволікання стосовно звернення до суду з даним позовом. Такий фактично пред'явлено нею у межах розумного строку з моменту усвідомлення, що раніше вжиті нею захоли не дали результату.

За таких обставин судом вірно поновлено ОСОБА_3 строк позовної давності та захищено порушене право.

Таким чином, суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, правильно застосував матеріальний закон, дотримався процедури розгляду справи та вирішив спір у відповідності з чинним законодавством.

Доводи викладені в апеляційній скарзі належними та допустимими доказами не доведені, що у відповідності до положень ст. 308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Форум» - Ларченко І.М. відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді