Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" серпня 2017 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Виниченко Л.М.,

за участю секретаря Гноілек М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересовані особи: Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», ОСОБА_2 про скасування рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 24.12.2014 року у справі № 2030/14,-

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду із завою про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 24 грудня 2014 р. у справі № 2030/14, ухваленого за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором кредиту.

Вимоги обґрунтовує тим, що рішення третейського суду являється незаконним, оскільки справа третейському суду непідвідомча, так як вирішено спір, що стосується захисту прав споживача, також рішення винесене у спорі який має публічно правове значення у зв'язку із видачею кредиту у іноземній валюті.

Про дату та час розгляду справи третейським судом він повідомлений не був, повісток не отримував, що підтверджується матеріалами третейської справи. Про спірне рішення суду дізнався при проведенні щодо нього виконавчих дій з приводу виконання рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків, у зв'язку з чим звернувся 05.05.2017 року із запитом до третейського суду для отримання інформації, у відповідь на який 15.05.2017 року отримав копію спірного рішення. Отже, останнім днем для звернення до суду із заявою про скасування рішення третейського суду є 16.08.2017 року.

В судовому засіданні представник заявника ОСОБА_4 підтримала заяву і викладені у ній обставини та просила скасувати рішення третейського суду.

Представник заінтересованої особи ПАТ «Укрсоцбанк» та заінтересована особа ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилися, будучи належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомили.

Вислухавши представника заявника ОСОБА_4, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заява не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Постійно діючим третейським судом при Асоціації українських банків, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 у складі третейського судді Ярошовця В.М. 24 грудня 2014 року у справі № 2030/14 ухвалене рішення, яким позов Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено. Даним рішенням стягнуто солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість по договору кредиту в сумі 365 052,53 грн. та третейський збір в сумі 4 050,53 грн. (а.с. 15-17).

Перелік підстав для скасування рішення третейського суду наведений у ст. 389-5 ЦПК України.

Заявник в особі свого представника просить скасувати рішення третейського суду з тих підстав, що справа не підвідомча третейському суду відповідно до положення п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди», оскільки спір виник щодо заборгованості за кредитом та у зв'язку із публічно правовим характером спору, пов'язаним із видачею кредиту у іноземній валюті.

Згідно до п. 1 ч. 2 ст. 389-5 ЦПК України, рішення третейського суду може бути скасовано у разі якщо справа, в якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону.

Законом України «Про внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» від 03.02.2011 р. зазначену норму закону було доповнено пунктом 14, відповідно якого третейським судам не підвідомчі справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Даний закон набрав чинності 12.03.2011 р.

Разом з тим, згідно п. п. 22, 23 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника; а споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Судом встановлено, що рішення третейського суду постановлене на підставі укладеного між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 договору кредиту № 44.29-48-678/А від 23.05.2008 року, відповідно якого останній банком були надані кредитні кошти в сумі 25 175,00 дол. США зі сплатою 9,99 % річних за користування кредитом (а.с. 10-12).

Також між АКБ СР «Укрсоцбанк», позичальником ОСОБА_3 та ОСОБА_1 23 травня 2008 року було укладеного договір поруки № 44.02-13-668/А, відповідно до умов якого ОСОБА_1, як поручитель, зобов'язувалася перед банком у повному обсязі солідарно відповідати за виконання позичальником ОСОБА_3 зобов'язань за вищевказаним кредитним договором (а.с. 13-14).

Третейське застереження щодо вирішення спорів Постійно діючим третейським судом при Асоціації українських банків міститься у п. 6.2 договору кредиту та п. 5.2 договору поруки.

Проте даний спір відносно заявника не можна віднести до спору щодо захисту прав споживачів, оскільки права ОСОБА_1, як споживача послуг банку, порушені не були, до того ж заявник являється поручителем позичальника ОСОБА_3 за кредитним договором.

Як зазначено у постанові Верховного Суду України від 27.04.2017 року у справі № 6-1153цс16, віднесення правовідносин до того чи іншого виду в теорії цивільного права відбувається за ознаками суб'єктів цих правовідносин та змісту цих правовідносин. Суб'єктами правовідносин споживчого кредитування є споживач послуг з надання кредиту та банк.

Разом з тим порука є способом забезпечення зобов'язань боржника перед кредитором і має похідну правову природу від правовідносин, що виникають з кредитного договору.

Поручитель за змістом договору поруки не є споживачем послуг банку з кредитування, а навпаки, є особою, яка своєю відповідальністю забезпечує відповідальність боржника у договорі споживчого кредиту, тобто споживача.

Договір поруки не є договором на придбання, замовлення, використання продукції для особистих потреб, не пов'язаних з підприємницькою діяльністю, виконанням обов'язку найманого працівника, або як договір про намір здійснити такі дії.

Отже, поручитель не може розглядатись у договорі поруки як споживач послуг банку, а тому у цих правовідносинах на нього не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до положень ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Отже, виходячи з наявних правовідносин справа щодо поручителя підвідомча третейському суду з огляду на положення ст. 6 Закону України «Про третейські суди», оскільки спірне рішення стосовно заявника прийнято у спорі, який безпосередньо стосується невиконання договірних зобов'язань зобов'язальною стороною, які виникли на підставі укладеного між позивачем і відповідачем ОСОБА_1 договору поруки у забезпечення виконання кредитного договору.

Ураховуючи викладене, оскільки ОСОБА_1 не є споживачем послуг за кредитним договором, спір виник після укладення третейської угоди, підвідомчий третейському суду, так як, виходячи із загальних правових засад, передбачено право сторін для звернення до третейського суду з позовом про вирішення спору, який виник після укладення третейської угоди, тому суд приходить до висновку, що справа щодо заявника підвідомча третейському суду.

Посилання заявника, як на підставу для скасування рішення третейського суду на публічно-правовий характер спору та правову позицію Верховного Суду України у справі № 6-831цс15 від 21.10.2015 року суд до уваги прийняти не може, оскільки на спірні правовідносини вона не поширюється, так як спірним рішенням кошти стягнуті в національній, а не в іноземній валюті.

Крім того, як зазначено вище, спірне рішення ухвалювалось щодо двох відповідачів, а саме: заявника, як поручителя, та ОСОБА_5, як позичальника, при цьому за заявленими вимогами ОСОБА_1 просить скасувати рішення третейського суду у повному обсязі, однак матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_2 уповноважувала заявника представляти її інтереси у даному спорі, тому ОСОБА_1 не є належним суб'єктом звернення щодо вимог про скасування рішення третейського суду стосовно відповідача у третейській справі ОСОБА_5

За наведених обставин заявлені вимоги не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, підстави для скасування рішення третейського суду відсутні, тому заява задоволенню не підлягає.

В порядку ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України суд не розглядає питання розподілу судових витрат, враховуючи, що в межах даного спору судом ухвалено рішення про відмову у задоволенні заяви.

Керуючись ст. ст. 208, 209, 218, 389-4 - 389-6 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

У задоволенні заяви ОСОБА_1, заінтересовані особи: Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», ОСОБА_2 про скасування рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 24.12.2014 року у справі № 2030/14 за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду м. Києва через Дніпровський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя