Справа № 356/1823/16-ц Головуючий у І інстанції Лялик Р. М.
Провадження № 22-ц/780/3211/17 Доповідач у 2 інстанції Суханова Є. М.
Категорія 47 31.07.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

31 липня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді Суханової Є.М.,

суддів: Данілова О.М., Мережко М.В.,

за участю секретаря: Бобка О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Березанського міського суду Київської області від 26 квітня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів обґрунтовуючи тим, що 22.09.2007 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, який був зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Березанського міського управління юстиції в Київській області. Від спільного шлюбу з відповідачем мають малолітню доньку - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Спільне життя у сторін не склалося, тому відповідач звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу. Рішенням Березанського міського суду Київської області від 10.10.2016 року шлюб між нею та відповідачем було розірвано. Під час розгляду справи про розірвання шлюбу, питання щодо визначення місця проживання спільної дитини не визначалось.

У зв»язку з тим, що в позові про розірвання шлюбу відповідач не зазначив питання про місце проживання дитини, а з нею по даному питанню розмов не було, тому сторони згоди щодо місця проживання дитини не досягли, що стало підставою для звернення до суду позивачки з зазначеним позовом.

Позивачка, в судовому засіданні підтримала свій позов, відповідач проти позову заперечував.

Представник органу опіки та піклування Березанської міської ради Київської області Верес Л.О. суду пояснила, що питання про визначення місця проживання ОСОБА_2 вивчалося на комісії.

Рішенням Березанського районного суду Київської області було задоволено частково позов позивачки.

Визначено місце проживання дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з її матір»ю ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 за місцем її постійного проживання.

Відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати в сумі 551 (п»ятсот п»ятдесят одну) гривню 20 копійок.

Не погодившись з висновками наведеними в рішенні суду, апелянт звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог позивачки.

Колегія суддів вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги вважає, що вона обґрунтована та підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є батьками неповнолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позивачкою ставиться вимога про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів. Просила суд визначити місце проживання дитини ОСОБА_2 з нею, так як вона має достатній дохід для найму належного житла, де вона може проживати з дитиною у разі, якщо сторони не будуть проживати у спільному житлі.

Згідно зі ст.ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

У випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 22.09.2007 року. Від спільного шлюбу мають малолітню доньку - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Березанського міського суду Київської області від 10.10.2016 року шлюб між позивачкою та відповідачем було розірвано.

На даний час сторони проживають окремо. Дитина проживає разом з батьком.

Встановивши зазначену обставину, про те, що дитина проживає разом з батьком, суд першої інстанції припустився процесуальної помилки та зробив висновок про обґрунтованість позову, чим порушив вимоги діючого законодавства, зокрема ст.ст. 57-58 та ст. 60 ЦПК України.

Статтею 51 Конституції України встановлено, що кожен із подружжя має рівні права та обов'язки у шлюбі та сім'ї: державою однаково охороняється як батьківство, так і материнство.

Аналогічна норма передбачена і Сімейним кодексом України. Відповідно до ч. 1 сі 141 цього кодексу мати й батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 р. №2402-11 визначено, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім одного з них та на піклування батьків. Батько й мати мають рівні права та обов'язки щодо свої дітей.

Українське законодавство чітко визначає, що місце проживання дитини, яка не досягла 10 років, визначається за згодою батьків.

Місце проживання дитини, яка досягла 10 років, визначається за спільною згод батьків та дитини (ст. 160 СКУ). Якщо у батьків малолітньої дитини, які проживають окремо відсутня згода стосовно місця проживання останньої, такий спір може бути вирішений органом опіки та піклування чи судом.

Пленум Верховного Суду України зазначає, що «при вирішенні спору про, проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати» (п. 18 Постанови «Про практику застосування судами законодавства)

Позивачка працює та має стабільний заробіток, за місцем роботи характеризується позитивно.

01.10.2016 року ОСОБА_3 уклала договір найму (оренди) квартири.

В своєму позові, позивачка посилається на те, що вона може проживати з дитиною в будинку своеї матері-ОСОБА_6 в м. Носівка, чернігівської області, а також посилається на те, що заповітом від 12.06.2001 року ОСОБА_6, належний їй жилий будинок з надвірними будівлями, а також все інше майно, яке належить їй і на що за законом матиме право на день смерті, заповіла ОСОБА_3.

На цій підставі суд першої інстанції зробив помилковий висновок про те, що дитина буде забезпечена житлом.

Натомість, висновок колегії суддів, протилежний.

Рішення суду, згідно з вимогами законодавства, не може базуватися на припущеннях, а таким чином, колегія суддів взагалі не може в якості належного доказу прийняти підставу про майбутню спадщину позивачки, як доведеність забезпечення її житлом для проживання неповнолітньої доньки.

Також, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, позивачки, колегія суддів бере до уваги висновок психолога, що знаходиться в матеріалах справи, з якого вбачається, що дитина висловила своє бажання проживати з батьком, в його квартирі.

Сторони по даній справі, як позивачка так й відповідач, підтвердила під час розгляду апеляційної скарги, що дитина з народження та до 22 травня 2017 року, (більш 10-ти років), проживає в квартирі батька-відповідача по справі, там знаходяться її особисті речі, за цією адресою вона обслуговується в поліклініці, ходить до школи. 22 травня 2017 року, в момент розгляду справи у суді першої інстанції, позивачка відібрала дитину від батька та де вона зараз знаходиться, відповідачу, не відомо, у зв'язку з чим він звернувся до правоохоронних органів з відповідною заявою.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов позивачки, послався на наявність заяви від 18.10.2016 року, згідно з якою, ОСОБА_6 дала свою згоду на постійне проживання та реєстрацію місця проживання своєї дочки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 та своєї онуки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1.

Натомість, колегія суддів, надаючи оцінку зазначеній заяві, встановила, що вона не може бути належним та допустимим доказом(в сенсі вимог ст.. 57-58 ЦПК України) того, що дитина має постійне місце проживання, так як заява написана вже після звернення позивачки з зазначеним позовом до суду, окрім того, позивачка мала всі процесуальні можливості прописати дитину в будинку бабусі ( при її згоді) й без звернення до суду, протягом 10-ти років.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Із висновку органу опіки та піклування Березанської міської ради Київської області про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 від 10.11.2016 року № 181 вбачається, що на засіданні комісії з питань захисту прав дитини 03.11.2016 року було розглянуто заяву ОСОБА_3 про надання висновку про визначення місця проживання її малолітньої доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 у зв'язку з тим, що вона звернулася до Березанського міського суду Київської області з позовом про визначення місця проживання дитини.

Натомість, колегія суддів, вивчивши зазначені докази по справі, прийшла до висновку, що вони не стосуються предмету спору, так як суд першої інстанції повинен був з» ясувати принципову обставину: де саме буде проживати дитина, якщо позов позивачки буде задоволений.

Разом з тим, з резолютивної частини рішення суду першої інстанції не вбачається адреса, за якою повинно бути визначено місце проживання дитини, у зв'язку з тим, що позивачка не має постійного місця проживання, а проживає в орендованій квартирі, винаймає житло на підставі договору оренди.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про те, що позов є необґрунтований та недоведений та у його задоволенні слід відмовити.

Згідно з вимогами ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст..ст.307, 309 ЦПК України, колегія,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Березанського міського суду Київської області від 26 квітня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: