Справа № 336/3944/17
Провадження № 4-с/336/138/2017
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2017 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Марко Я.Р., при секретарі Палубінській К.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області ОСОБА_2 від 26.06.2017 року про повернення виконавчого документа стягувачу, винесену в рамках виконавчого провадження № 53629649, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя з вищевказаною скаргою за змістом якої просить суд визнати неправомірною та скасувати постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби ГТУЮ у Запорізькій області ОСОБА_2 від 26.06.2017 року про повернення виконавчого документа стягувачу, винесену в рамках виконавчого провадження № 53629649 про зобовязання Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Запоріжжя призначити, нарахувати та виплатити їй, ОСОБА_1, підвищення до пенсії у розмірі 30 відсотків від мінімальної пенсії, виходячи із розміру мінімальної пенсії за віком, визначеного залежно від розміру прожиткового мінімуму для осіб які втратили працездатність відповідно до статті 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» за період з 17.11.2010 року до змін в законодавстві або зміни соціального статусу особи та забезпечити її виплату з урахуванням сум, сплачених за вказаний період.

В обґрунтування поданої скарги зазначає про те, що постановою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 09.06.2011 року її позов до Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Запоріжжя про визнання бездіяльності неправомірною та зобовязання вчинити певні дії задоволено. Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 05.11.2013 року вказану постанову суду від 09.06.2011 року залишено без змін та 11.01.2017 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя ОСОБА_1 видано виконавчий лист по вказаній справі.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14.02.2017 року заяву ОСОБА_1, задоволено та поновлено їй пропущений строк для предявлення виконавчого листа до виконання. Вказана ухвала набрала законної сили 10.03.2017 року.

За вказаних обставин, ОСОБА_1 звернулась до відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби ГТУЮ у Запорізькій області з заявою про примусове виконання постанови Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 09.06.2011 року разом із оригіналом виконавчого листа та належним чином завіреною копією ухвали Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14.02.2017 року про поновлення пропущеного строку для предявлення виконавчого листа до виконання.

27.03.2017 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Запорізькій області ОСОБА_2 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 53629649.

26.06.2017 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Запорізькій області ОСОБА_2 в рамках виконавчого провадження № 53629649 винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувану на підставі пункту 9 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

З вказаною постановою державного виконавця скаржник не згодна, вважає, що її було винесено з порушенням вимог чинного законодавства України, оскільки висновок про відсутність коштів у боржника УПФУ в Шевченківському районі м. Запоріжжя за рахунок яких можливо виконати постанову Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 09.06.2011 року державний виконавець зробив виключно на підставі листа самого ж боржника УПФУ в Шевченківському районі м. Запоріжжя від 13.04.2017 року, жодним чином не перевіривши твердження боржника про відсутність у нього таких коштів.

Скаржник вважає, що постанову державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачу від 26.06.2017 року було винесено без проведення всіх необхідних та обовязкових дій, передбачених статтею 63 Закону України «Про виконавче провадження» якою визначено порядок виконання рішень, за якими боржник зобовязаний вчини певні дії або утриматися від їх вчинення.

У судовому засіданні представник заявника скаргу підтримав в повному обсязі, просив її задовольнити.

Державний виконавець відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Запорізькій області ОСОБА_2 в судовому засіданні пояснив, що вчинив всі дії передбачені законом для виконання рішення суду, в задоволенні скарги просив відмовити.

Представник Шевченківського обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя в судовому засіданні пояснив, що виконавчий лист виконано боржником в частині нарахування, адже стягувачу було здійснено перерахунок пенсії відповідно до розпорядження, в результаті якого нараховано 1 070,00 грн., але у звязку з відсутністю бюджетних асигнувань виплатити цю суму наразі неможливо. Боржником було повідомлено державного виконавця, що виплата донарахованої суми, яка перевищує бюджетні призначення на поточний рік буде здійснена за наявності відповідного фінансування з Державного бюджету України. Таким чином, за твердженням боржника, згідно чинного законодавства не вбачається можливості виконати постанову суду та провести додаткові виплати відповідно до постанови про відкриття виконавчого провадження. В задоволення скарги просив відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, оцінивши наявні докази, суд приходить до висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Судом встановлено, що постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Запорізькій області ОСОБА_2 від 27.03.2017 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-а-7275/11 виданого Шевченківським районним судом м. Запоріжжя на виконання постанови Шевченківського районного суду м. Запоріжжям від 09.06.2011 року про зобовязання управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Запоріжжя призначити, нарахувати та виплатити ОСОБА_1, підвищення до пенсії у розмірі 30 відсотків від мінімальної пенсії, виходячи із розміру мінімальної пенсії за віком, визначеного залежно від розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність відповідно до статті 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» за період з 17.11.2010 року до змін в законодавстві або зміни соціального статусу особи та забезпечити її виплату з урахуванням сум сплачених за вказаний період.

Боржник вищевказану постанову про відкриття виконавчого провадження отримав та листом від 13.04.2017 року № 569/091 повідомив державного виконавця про неможливість виконання рішення суду в частині виплати коштів, у звязку з відсутністю відповідних бюджетних асигнувань, в якості підтвердження часткового виконання рішення суду в частині здійснення перерахунку було надано розрахунок недоплаченої скаржнику суми коштів.

Відповідно до частини 2 статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Згідно з пунктом 1 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 2014 року № 280 (надалі по тексту - Положення), Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню.

У пункті 7 Положення передбачено, що Пенсійний фонд України здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Разом із цим, частиною 1 статті 3 Закону України від 5 червня 2012 року № 4901-VІ «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» передбачено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Відповідно до пункту 1 Положення "Про Державну казначейську службу України", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215 Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Згідно з частиною 2 статті 3 Закону України « Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Законом України "Про виконавче провадження", із заявою про виконання рішення суду. Разом із заявою стягувач подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Згідно з частиною 1 та 2 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов'язаний: 1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; 2) надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; 3) розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; 4) заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; 5) роз'яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов'язки.

Приймаючи до ваги вищенаведене, а також ту обставину, що органами Казначейства виконуються рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів, державний виконавець звертався до суду з поданням про зміну способу та порядку виконання судового рішення від 09.06.2011 року, проте, ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26.05.2017 року в задоволенні подання йому було відмовлено.

26.06.2017 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Запорізькій області ОСОБА_2винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 9 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» - законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов до висновку про те, що державні виконавці позбавлені можливості проводити будь-яке списання коштів за виконавчими документами, згідно з якими боржниками є державні органи.

Водночас, суд не приймає до уваги посилання боржника на відсутність відповідного фінансування з Державного бюджету України як на підставу невиконання судового рішення, з огляду на те, що реалізація особою права, що пов'язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

Пунктом 10 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 року № 845, передбачено, що стягувач має право повторно надсилати органові Казначейства повернутий виконавчий документ у встановлений пунктом 6 цього Порядку строк, перебіг якого починається з дня отримання стягувачем виконавчого документа.

Вищевказаної правової позиції дотримується також Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ, зокрема, в ухвалі від 01.03.2017 року у справі № 345/463/16-ц.

Відповідно до статті 383 Цивільного процесуального кодексу України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Згідно з частиною 3 статті 387 Цивільного процесуального кодексу України, якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про відсутність доказів, які свідчать про неправомірність постанови від 26.06.2017 року державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачу, отже, підстави для задоволення скарги ОСОБА_1 у суду відсутні.

Керуючись статтями 383, 384, 385, 387 Цивільного процесуального кодексу України, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні скарги ОСОБА_1 на постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області ОСОБА_2 від 26.06.2017 року про повернення виконавчого документа стягувачу, винесену в рамках виконавчого провадження № 53629649 відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга подається до Апеляційного суду Запорізької області через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя протягом пяти днів з дня проголошення ухвали, а для осіб які брали участь у справі, але не були присутні при проголошенні ухвали, протягом пяти днів з дня отримання її копії.

Суддя Я.Р.Марко