Номер провадження 2/754/32/17
РІШЕННЯ

Іменем України

09 серпня 2017 року Деснянський районний суд м. Києва у складі

головуючого судді - Журавської О.В.

за участю секретаря - Касян А.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», Публічного акціонерного товариства «Омега Банк», Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», Публічного акціонерного товариства «Сведбанк», треті особи ОСОБА_2, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Голубнича Ольга Василівна про визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки, суд -

в с т а н о в и в :

ПАТ «Альфа-Банк» (далі позивач) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 (далі відповідач 1), ОСОБА_1 (далі відповідач 2) про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 720 519, 59 грн., з яких: 694 704, 78 грн. - заборгованість за кредитом; 23 8, 65 грн. - заборгованість по відсоткам, 1 826, 16 грн. - заборгованість по пені, посилаючись на те, що між ВАТ «Сведбанк» (правонаступник ПАТ «Сведбанк») укладено кредитний договір, внаслідок невиконання відповідачем 1 вимог якого виникла вказана заборгованість. В забезпечення виконання зобов'язань позичальника, між ВАТ «Сведбанк» та відповідачем 2 укладено договір поруки, у відповідності до якого поручитель несе солідарну відповідальність за невиконання відповідачем 1 умов кредитного договору Крім того, у відповідності до договорів купівлі-продажу прав вимоги, укладених між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк», ПАТ «Дельта Банк» та позивачем, останній набув права вимоги заборгованості за вказаним договором кредиту.

До початку розгляду справи по суті, відповідачем 1 подано до суду зустрічну позовну заяву, вимоги якої збільшувались в процесі судового розгляду, про визнання недійсними кредитного договору та договору Іпотеки, з посиланням на те, що єдиним законним засобом платежу, який застосовується при проведенні розрахунків між резидентами на території України є гривня. Використання іноземної валюти як засобу платежу можливе лише за наявності індивідуальної ліцензії. Отже, ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк», не мав права здійснювати операції в іноземній валюті та укладати кредитних договір в іноземній валюті. Договір Іпотеки є похідним від кредитного договору, у зв'язку з чим також має бути визнаний недійсним.

Представник позивача в судове засівдання не з"явився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Вимоги зустрічного позову не визнав.

Відповідач 1 та її представник в судове засідання не з"явились, до суду подано заяву про розгляд справи за їх відсутності, вимоги зустрічного позову підтримали в повному обсязі. У відповідності до наявних в матеріалах справи запереченнях, позовні вимоги первісного позову не визнають, посилаючись на те, що визначений банком розмір заборгованості не відповідає дійсності, оскільки розрахунок не містить відомостей щодо погашення заборгованості в період з 2008 р. по червень 2012 року, у зв'язку з чим невірно вирахувано розмір тіла кредиту, що потягло за собою неправильність розрахунку відсотків за користування кредитом. Крім вказаного, позивачем не враховані суми погашень в розмірі 4 000 дол. США та 8 260 грн., які не відображаються в розрахунку. Зокрема, подано письмову заяву про застосування строків позовної давності.

Відповідач 2 в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив, про розгляд справи повідомлявся належним чином.

Представники відповідачів за зустрічним позовом - ПАТ «Омега Банк», ПАТ «Дельта Банк», ПАТ «Сведбанк» в судове засідання не з'явились, причини неявки суду не повідомили, про розгляд справи повідомлялись належним чином.

Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні первісного позову та відмову в задоволенні вимог зустрічної позовної заяви з наступних підстав.

Як встановлено в судовому засіданні та не заперечувалось сторонами по справі, 19.02.2008 р. між ВАТ «Сведбанк» та відповідачем 1 було укладено кредитний договір №2706/0208/71-076, згідно з умовами якого позичальнику банком надано кредит в розмірі 84 000 дол. США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 9,5 % на рік, строком до 19.02.2038 р.

Факт отримання позичальником кредитних коштів сторонами не оспорювався.

Додатковою угодою №1 від 19.02.2008 р. до вказаного вище кредитного договору сторони домовились, що у випадку припинення трудових відносин позичальника з банком сторони досягли згоди вважати настання таких обставин істотною зміною обставин, якими сторони керувались при визначенні розміру процентної ставки при укладанні цього договору. У цьому випадку Сторони досягли взаємної згоди без укладанні будь-якої додаткової угоди до цього договору встановити відсоткову ставку на рівні 12, 5 % річних з дня наступного за днем звільнення.

У відповідності до Договорів про внесення змін та доповнень №2 та №3 від 26.01.2009 р. та від 21.04.2009 р. відповідно, сторони домовились змінити розмір процентної ставки, зазначений в п. 1.3 Кредитного договору та встановити нову ставку за Кредитним договором в розмірі 7, 5 % річних. Строк дії процентної ставки у відповідності до вказаних договорів становив з 26.01.2009 р. по 26.04.2009 р. та з 27.04.2009 р. по 25.05.2009 р. Після закінчення вказаних строків процентна ставка за кредитним договором встановлюється в розмірі 9, 5 % річних без укладання будь-якого договору до Кредитного договору.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Оскільки сторони уклали договір, вони набули взаємних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, а ст. 530 ЦК України вимагає: " Якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк."

Стаття 525 ЦК України забороняє односторонню відмову від зобов'язання або односторонню зміну його умов.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України підписанням договору сторонами досягнуто домовленість щодо встановлення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник має повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позивачем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов'язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

При цьому, суд вважає встановленим той факт, що відповідач 1 порушила умови договору в частині неповернення кредиту та несплати відсотків за його користування в повному обсязі, у відповідності дол. умов договору, та не виконала взяті на себе зобов'язання, тобто в односторонньому порядку відмовилась від виконання договірних зобов'язань, що підтверджується матеріалами справи, квитанціями, наданими відповідачем 1 та не спростовується стороною відповідача 1.

В забезпечення виконання зобов'язань позичальника за вказаним кредитним договором, 19.02.2008 р. між ВАТ «Сведбанк» та відповідачем 1 укладено Іпотечний договір №2706/0208/71-076-Z-1, у відповідності до якого відповідач 1 передала в іпотеку АДРЕСА_1.

В забезпечення виконання зобов'язань позичальника за вказаним кредитним договором 19.02.2008 р. між ВАТ «Сведбанк» та відповідачем 2 укладено договір поруки №2706/0208/71-076-Р-1, у відповідності до якого поручитель несе солідарну відповідальність за невиконання відповідачем 1 умов кредитного договору.

Встановлено та не оскаржувалось сторонами, що 25.05.2012 р. між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами.

В наступному, 15.06.2012 р. між ПАТ «Дельта Банк» та позивачем укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами.

На підставі вказаних договорів відбулось відступлення права вимоги за Кредитним договором від 19.02.2008 р. №2706/0208/71-076.

При цьому необхідно зазначити, що вказаний факт не оспорювався сторонами по справі, однак суду не надано належних доказів відступлення прав вимоги саме за вказаним кредитним договором, зокрема, Витяг з Додатку №1 до Договору купівлі-продажу прав вимоги від 15.06.2012 р. підписаний ОСОБА_4, який є Начальником управління юридичного стягнення Департаменту стягнення кредитів ПАТ «Альфа-Банк», однак доказів зайняття вказаною особою зазначеної посади та права останнього підписувати такі витяги суду не надано.

Зокрема, вказаний вище Витяг не містить інформації щодо розміру заборгованості, право вимоги щодо якої передано позивачу, що унеможливлює встановлення заборгованості відповідача 1 за тілом кредиту та по відсоткам до червня 2012 року.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 24.05.2016 р. по справі була призначена економічна експертиза, провадження якої доручено Київській незалежній судово-експертній установі.

У відповідності до висновку експерта від 13.04.2017 р. №2198, за результатами експертизи, в межах наявних матеріалів справи, не видалося можливим встановити розмір заборгованості за кредитним договором, повноту та своєчасність зарахування платежів у рахунок погашення заборгованості, правильність та достовірність Розрахунку заборгованості в повному обсязі та відповідність суми заборгованості, у зв'язку з тим, що у розрахунку заборгованості відсутні розрахункові дані щодо утворення основної заборгованості, він не містить розрахункових даних щодо сплати коштів за основним боргом за період з 19.02.2008 р. по 18.06.2012 р., щодо нарахування та погашення відсотків по кредиту за вказаний період, відсутній рух коштів по рахунках.

Крім того вказано, що планові щомісячні платежі погашення основного боргу за період з 18.06.2012 р. по 01.04.2015 р., наведені в розрахунку заборгованості не узгоджуються з розміром платежів (233 дол. США), передбаченим умовами договору.

Зазначено, що розрахунок заборгованості, наданий позивачем, в повній мірі не відображає інформацію щодо заборгованості з моменту укладання договору та містить документально необґрунтовані дані щодо заборгованості по кредиту.

Дослідивши вказаний висновок експерта, суд приходить до висновку про його обґрунтованість, оскільки позивачем не надано суду інформації щодо розміру заборгованості, право вимоги щодо якої передано позивачу, що унеможливлює встановлення заборгованості відповідача 1 за тілом кредиту та по відсоткам до червня 2012 року.

Зокрема, з наданих відповідачем квитанції вбачається сплата останнім коштів як по тілу кредиту так і по відсоткам за період з 2008р. по червень 2012 р., з чого вбачається, що в вказаний період платежі вносились відповідачем 1 регулярно в більшій сумі ніж це передбачено Графіком, з чого слідує, що простроченої заборгованості по тілу кредиту остання не мала.

Крім вказаного, є незрозумілим зазначення суми платежів за тілом кредиту в наданому позивачем Розрахунку, а саме в графі «Тіло кредиту «до сплати»» за періоди з 01.07.2012 по 01.11.2014 р. вказані суми, які значно перевищують розмір сум погашення заборгованості, що передбачені Графіком, який є додатком до Кредитного договору.

Щодо вказаних обставин позивачем не надано суду обґрунтованих пояснень, належних та допустимих доказів.

Вбачається, що 22.01.2013 р. відповідачем 1 була здійснена проплата за кредитним договором в розмірі 5 800 дол. США, однак з наданого суду розрахунку не вбачається на погашення чого вказана сума була зарахована, та як розприділена.

Зокрема, в графі розрахунку «Заборгованість» по тілу кредиту інформація взагалі відсутня, а в графі «Всього» під Графою погашено вказано суму в розмірі 21 262, 65 дол. США, а під графою «Заборгованість» зазначено - 0.

У зв'язку з вказаним є неможливим встановити наявність заборгованості відповідача 1 перед позивачем в розмірі 29 623, 19 дол. США. Наданий позивачем розрахунок суд вважає неналежним доказом вказаної заборгованості, останній містить суперечливі та незрозумілі дані, у зв'язку з чим суд не може прийняти його до уваги при винесені рішення.

Зокрема, є неможливим встановлення й заборгованості по відсоткам, оскільки останній залежить від розміру заборгованості по тілу кредиту.

У зв'язку з вказаним, суд вважає заперечення сторони відповідача 1 та наведений в них контррозрахунок (а.с. 154-160) обґрунтованими та належними, за винятком посилання на те, що в розрахунку не відображено зарахування сплачених відповідачем 2 сум в розмірі 4 000 дол. США та 8 260 грн., оскільки останні спростовуються розрахунком.

При цьому, на підставі ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд роз'яснював сторонам право заявити клопотання, а також представнику позивача було роз'яснено обов'язок позивача надати належні та допустимі докази у підтвердження розміру заборгованості, проте, сторона не скористалася своїм правом та не виконав свій обов'язок надати докази у підтвердження розміру заборгованості.

За таких обставин, суд вважає, що позивачем не було надано належних та достатніх доказів у підтвердження розміру заборгованості відповідача 1 по кредитним зобов'язанням.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ст. 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша статті 554 ЦК України).

Обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша, друга статті 553 ЦК України).

Враховуючи, що під час судового розгляду не було підтверджено розміру заборгованості позичальника за кредитним договором, відсутні правові підстави для притягнення поручителя до відповідальності за порушення позичальником умов кредитного договору.

Факт порушення позичальником зобов'язань сам по собі не може бути підставою для задоволення позову.

На підставі вказаного суд приходить до висновку про відмову в задоволенні первісного позову у зв'язку з недоведеністю.

Заяву сторони відповідача 1 щодо застосування строків позовної давності суд вважає необґрунтованою, оскільки вбачається, що останній платіж відповідачем було здійснено в лютому 2015 р., а до суду з позовом позивач звернувся 14.04.2015 р., про що свідчить конверт.

Щодо вимог зустрічної позовної заяви суд зазначає наступне.

У відповідності до вимог ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Вирішуючи спір про визнання кредитного договору недійсним, має бути встановлено наявність тих обставин, з якими закон пов"язує визнання правочину недійсним і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту правочину вимогам закону, додержання встановленої форми правочину; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони тощо. Загальні підстави визнання недійсними правочину і настання відповідних наслідків встановлені ст.ст.215,216 ЦК України.

У відповідності до ч.1 ст.215 ЦК України підставою для недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити норма ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільсьва; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі ; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків , що обумовлені ним.

Позовні вимоги позивача по зустрічному позову щодо недійсності Договору ґрунтуються на тому, що відповідно до чинного законодавства грошовою одиницею України є гривня, та відповідно до норм ч. 1 ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.

Суд вважає наведені у позовній заяві обґрунтування надуманими, безпідставними та такими, що не ґрунтуються на законні, виходячи із наступного.

У ч. 2 цієї ж статті ЦК України зазначено, що сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" кошти - гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Таким чином, позивач за зустрічним позовом не враховує положення чинного законодавства, однобічно їх розглядає і тлумачить.

Частиною 1 і 3 ст. 533 ЦК України, передбачено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Випадки і порядок використання іноземної валюти визначаються Законом України «Про Національний банк України» і Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», виданими відповідно до них нормативними актами, якими передбачена можливість здійснення розрахунків в іноземній валюті при одержанні комерційного чи банківського кредиту в іноземній валюті і його погашенні.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Статтею 1054 ЦКУ передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Згідно ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - це гроші у національній або іноземній валюті.

Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до статті 5 цього Декрету за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій достатньою правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку, тобто отримання дозволу НБУ на операції, пов'язані з іноземною валютою. Надання кредитів у валюті за наявності в банку відповідної генеральної ліцензії (дозволу НБУ на здійснення кредитних операцій у валюті) не суперечило вимогам чинного на той час законодавства України. Чинним законодавством не було установлено межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті.

Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у Постанові № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішення спорів, що виникають з кредитних правовідносин», ст. 99 Конституції України визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську ліцензію на здійснення валютних операцій має право здійснювати операції з валютними цінностями.

Пунктом 11 зазначеної Постанови визначено, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.

Позивач за зустрічним позовом, своїм підписом у кредитному договорі, засвідчила своє добровільне волевиявлення, яке відповідало її внутрішній волі, вона була обізнана щодо умов виконання своїх зобов'язань перед банком, усвідомлювала їх правові наслідки та обсяг своєї відповідальності, самостійно обрала кредитування у доларах США та взяла на себе обов'язок повернути кредит в іноземній валюті, тому твердження щодо невідповідності умов кредитного договору законодавству України є безпідставними.

Отже, при підписанні кредитного договору, всі передбачені чинним законодавством, вимоги для укладання договорів в іноземній валюті, а саме у доларах США були дотримані.

Ризик валютних коливань на час укладання кредитного договору мають обидві сторони договору (кредитор і позичальник). Зміни валютного ринку під час виконання кредитного договору не можуть бути визнані підставою для зміни або розірвання раніше укладеного договору або звільнення однієї із сторін від виконання взятих на себе зобов'язань, якщо сторона вважає, що такі зміни відбуваються не на її користь.

Тобто, судом під час розгляду справи, як із змісту самого кредитного договору, так і додатків до нього, не виявлено порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», та підстав для визнання спірного кредитного договору недійсним не встановлено.

Забезпечення зобов'язання завжди виникає у зв'язку з основним зобов'язанням та залежить від нього, у зв'язку з цим, в силу правової природи договірних зобов'язань, визначених ЦК України, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання недійсними договору Іпотеки з підстав, зазначених позивачем, оскільки основне зобов'язання (кредитний договір) не визнано судом недійсним, оскільки судом не встановлено порушення прав позивача укладенням кредитного договору.

ОСОБА_1 не доведено доказами відповідно до приписів статей 58-59 ЦПК України порушення її прав укладенням оспорюваного кредитного договору.

Одночасно слід відмітити, що на момент розгляду справи, право вимоги по кредитному договору належить ПАТ «Альфа-Банк», у зв'язку з чим ПАТ «Омега Банк», ПАТ «Дельта Банк», ПАТ «Сведбанк» є неналежними відповідачами.

На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши належність, допустимість, достовірність, а також достатність доказів і взаємний зв'язок у їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення первісних та зустрічних позовних вимог в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 10, 15, 30, 60, 212-215 ЦПК України, ст. ст. 525-526,530,551,536, 559 610,629, 1046-1056 ЦК України, суд, -

в и р і ш и в:

Позовну заяву Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - залишити без задоволення.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», Публічного акціонерного товариства «Омега Банк», Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», Публічного акціонерного товариства «Сведбанк», треті особи ОСОБА_2, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Голубнича Ольга Василівна про визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Деснянський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня проголошення рішення шляхом подачі апеляційної скарги.

Суддя: