АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/2938/17 Головуючий 1 інстанції -
Справа № 643/2639/16-ц ОСОБА_1
Категорія: житлові Доповідач - Швецова Л.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2017 року м. Харків

Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: Швецової Л.А.,

Суддів: Котелевець А.В., Піддубного Р.М.,

За участі секретаря: Кучер Ю.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Московського районного суду м. Харкова від 09 березня 2017 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування витрат на утримання майна, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування витрат на утримання майна .

В обґрунтування позову ОСОБА_2, з урахуванням його уточнення, зазначила, що 12.10.2011 року вона придбала квартиру № 54 по пр. 50-річчя ВЛКСМ, 59-Б в м. Харкові. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 29.04.2013 року договір купівлі-продажу зазначеної квартири було визнано недійсним, квартира витребувана з її володіння на користь відповідача по справі, за якою було визнано право власності на квартиру, та виселено позивача зі спірної квартири. ОСОБА_2 просила стягнути з відповідача на її користь 14026 грн. 62 коп. комунальних платежів, сплачених позивачем в період з 09.07.2013 року по 01.01.2016 року.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 09 березня 2017 року в задоволені позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погодившись із вказаним вище рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2 звернулась на це рішення з апеляційною скаргою, в якій, з посиланнями на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить зазначене рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Обґрунтовуючи свої апеляційні доводи, апелянт зазначила, що судом першої інстанції невірно застосована ч. 3 ст. 390 ЦК України.

В судове засідання суду апеляційної інстанції ОСОБА_2 не зявилася, судова колегія вважає за можливе розглядати справу за відсутності апелянта, оскільки судові повістки, направлені на адресі вказані в апеляційній скарзі, ОСОБА_2 не отримані, тому судова колегія вважає, у відповідно до вимог ст. 169 ЦПК України, можливим розглянути справу за наявними в матеріалах справи доказами.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо визнає, що суд першої інстанції постановив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що сплата позивачем комунальних платежів не є необхідними витратами на утримання майна, в розумінні ч. 3 ст. 390 ЦК України, оскільки не є витратами, що необхідні для забезпечення нормального стану та збереження майна з урахуванням його зношуваності.

З таким висновком суду першої інстанції судова колегія погоджується з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 12.10.2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.

29.04.2013 року рішенням Московсього районного суду м. Харкова, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 09 липня 2013 року, позовні вимоги ОСОБА_3 були задоволені. Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було визнано недійсним, квартира витребувана з володіння позивача на користь відповідача по справі, за ОСОБА_3 було визнано право власності на спірну квартиру, з якої виселено позивача. Рішення набрало законної сили.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 вказала, що з дня укладання договору купівлі-продажу до ухвалення остаточного рішення апеляційним судом вона сплачувала комунальні платежі, сума яких складає 14012,09 грн.

У липні 2013 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування витрат на поліпшення майна. Рішенням апеляційного суду Харківської області від 26 листопада 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 було задоволено частково. Рішення Московського районного суду м. Харкова від 03 квітня 2015 року скасоване. Позов ОСОБА_2 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 85946,96 грн. вартості ремонтних робіт, 981,30 грн. витрат зі сплати судового збору, 1689,61 грн. витрат за проведення експертиз.

Ухвалюючи рішення, суд апеляційної інстанції виходив з обґрунтованості заявлених вимог за ст. 390 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов'язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, має право вимагати відшкодування зроблених нею необхідних витрат на майно від часу, з якого вона зобов'язана повернути доходи.

Згідно ч. 3 ст. 390 ЦК України добросовісний набувач ( володілець ) має право вимагати від власника майна відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійснених ним з часу, з якого власникові належить право на повернення майна або передання доходів.

Необхідними вважаються витрати на утримання речі і підтримання їх в нормальному стані (витрати на поточний і капітальний ремонт, техобслуговування).

При визначені змісту поняття «необхідні витрати» можна використовувати положення Розяснення Президії Вищого арбітражного суду України від 02 квітня 1994 року «Про деякі питання практики вирішення спорів, повязаних з судовим захистом права державної власності», яка відносить до необхідних витрат «тільки ті, які необхідні для забезпечення нормального стану та зберігання майна з урахуванням його зношеності».

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 проживала в вказаній квартирі та користувалась житлово-комунальними послугами, тому судова колегія приходить до висновку, що вказані витрати не відносяться до необхідних в контексті ч. 3 ст. 390 ЦК України і стягненню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги є несуттєвими, рішення суду, прийняте по суті розглянутого цивільно-правового спору, не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 09 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: