Справа № 203/2805/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2017 року Кіровський районний суд м.Дніпропетровська в складі:

головуючого-судді - Казака С.Ю.

при секретарі - Ркоян Ю.А.

за участю представників позивачки - ОСОБА_1, ОСОБА_2

представників відповідачів - ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, Дніпропетровської міської ради, Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, про зобов'язання усунути перешкоди в користуванні власністю; за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5, треті особи - ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, шляхом знесення незаконних будівель та споруд, відшкодування моральної шкоди; за зустрічним позовом ОСОБА_6 в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_7 до ОСОБА_5, треті особи - ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, шляхом знесення незаконних будівель та споруд, відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_5 звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що їй на праві власності належить частина домоволодіння по АДРЕСА_1. В 1989 році та в 1994 році вона зі згоди райвиконкому провела переобладнання в належній їй частині домоволодіння. 08.04.1999 року вона приватизувала земельну ділянку на якій знаходиться її частина домоволодіння. Вона знесла стару дерев'яну кухню та побудувала цегляну кухню та літню засклену металеву веранду. В зв'язку з тим, що відповідач ОСОБА_6 здійснював проїзд важких, завантажених мікроавтобусів та автомобілів вздовж її квартири, цегляна стіна її кухні зруйнувалась, в ванній кімнату обвалився піл та ця частина квартири опинилась в аварійній ситуації. Тому вона була вимушена знести кухню, коридор, ванну та веранду та побудувати на цьому місці зруйнованих будівель коридор площею 2,1 кв.м, кухню площею 16,5 кв.м, санвузол площею 2,5 кв.м Ці будівлі вважаються самочинним, відповідають всім технічним вимогам. Також на належній їй земельній ділянці знаходиться металевий гараж, який вона придбала разом із частиною домоволодіння, який згідно технічного висновку придатне для подальшої експлуатації. В зв'язку з тим, що об'єм будівель в її частині домоволодіння змінився, виникла необхідність в перерозподілі долів співвласників. З урахуванням наведеного, позивачка просила суд визнати за нею право власності на прибудову літ.А3-1, що складається з приміщень 1-1 - коридор, площею 2,1 кв.м; 1-3 - кухня, площею 16,5 кв.м; 1-4 - санвузел, площею 2,5 кв.м; гараж «П». Перерозподілити долі в домоволодінні по АДРЕСА_1, визнавши за нею право власності на 41/100 частину домоволодіння.

Під час розгляду справи позивачка збільшила позовні вимоги, посилаючись на те, що їй на праві власності належать 17/100 частин до мол водіння по АДРЕСА_1; ОСОБА_7 - 50/100 частин домоволодіння по АДРЕСА_2; ОСОБА_8 - 5/100 частин домоволодіння по АДРЕСА_3; ОСОБА_9 - 7/100 частин домоволодіння по АДРЕСА_4; ОСОБА_10 - 13/100 частин домоволодіння по АДРЕСА_5. Вказане домоволодіння розташоване на земельній ділянці площею 1059 кв.м. Вона (позивача) є власником земельної ділянки площею 0,0177 га ; ОСОБА_7, власником земельної ділянки площею 0,0032. Іншими власниками земельної ділянки відповідно до розмірів часток кожного є ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 Двір розміром 611 кв.м та в'їзд розміром 48 м знаходиться в загальному користуванні всіх співвласників. В порушення ст.103 ЗК України відповідач ОСОБА_6 без згоди співвласників збудував біля її квартири високий паркан, чим порушив вимощення вздовж стін квартири та прибудови. Внаслідок зруйнування вимощення зливові стоки стікають прямо під фундамент жилого будинку та порушують цілісність конструкції, в результаті чого будинок став просідати, на фундаменті та стінах квартири з'явились тріщини. Також відповідач ОСОБА_6 на протязі тривалого часу використовує землі загального користування на свій розсуд, не рахуючись з думкою інших співвласників. Зокрема, територію двору загального користування відповідач ОСОБА_6 використовує під паркування свого автомобіля, закриваючи вікна та двері її квартири. Внаслідок чого, вона та члени її сім'ї позбавлені права користування єдиним проходом та проїздом до власного домоволодіння. Також автомобіль відповідача перешкоджає обслуговувати їй власне домоволодіння та земельну ділянку, оскільки в зв'язку із вузьким проїздом будь-який вантажний та спеціалізований транспорт не має можливості проїхати до частини домоволодіння позивачки. У весняно-літній період неможливо тримати вікна відкритими через загазованість повітря автомобілем. Окрім цього ОСОБА_6, встановив саморобну електроопору безпосередній близькості до її вхідних дверей, яка за своїм станом є небезпечною для життя. З огляду на це, позивачка просила також зобов'язати відповідача ОСОБА_6 усунути перешкоди в користуванні власністю, шляхом знесення самовільної забудови - паркану, побудованого на земельній ділянці загального користування по АДРЕСА_1; шляхом знесення самовільної забудови - електроопори біля дверей квартири АДРЕСА_1; а також зобов'язати відповідача ОСОБА_6 припинити використання земельної ділянки загального користування за вказаною адресою під паркування автомобіля.

Відповідач ОСОБА_6 звернувся до суду із зустрічними позовними вимогами в своїх інтересах та інтересах його неповнолітнього сина ОСОБА_7 до ОСОБА_5, треті особи - ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_11, про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, шляхом знесення незаконних будівель та споруд, відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування зустрічних позовних вимог посилався на те, що весною 2006 року під час його перебування у відпустці ОСОБА_5, самовільно побудувала на земельній ділянці загального користування приміщення А3-1, що складається з приміщень 1-1 - коридор, площею 2,1 кв.м; 1-3 - кухня, площею 16,5 кв.м; 1-4 - санвузел, площею 2,5 кв.м; а також гараж «П», які не відповідають будівельним, санітарним вимогам, в експлуатацію не прийняті. Згоди на будівництво та переобладнання приміщень остання не отримувала, що призвело до значених порушень інсоляції (відсутня) внутрішнього двору між квартирами, яка передбачає відстань не менше 15 кв.м, ширину проїзду 3,4 кв.м; знижено рівень екологічної, шумової захищеності між квартирами, а відсутність водостоків на самовільній прибудові А3-1 тривалий час руйнує належні йому (ОСОБА_6.) житлові приміщення в квартирі №2, а саме: кімнату 2-1 розміром 7,8 кв.м.; значно утруднений доступ автомобілям протипожежної безпеки,невідкладної допомоги, газовій та енергопостачальним службам. За умови людяності впорядкувати відносини з ОСОБА_5 не можливо, навпаки вона безпідставно вчиняє сварки, загрожує фізичною розправою та робить пакості, принижує його людяність та чоловічу гідність; розповсюджує через сусідів плітки, небувальщину за для того, щоб інші співвласники її підтримали в суді. Такою тривалою поведінкою протягом 2006-2014 років, остання спричинила йому моральну шкоду. В зв'язку з цим, позивачі за зустрічним позовом просили знести самовільно збудовану (неприйняту в експлуатацію) прибудова А3-1 до квартири АДРЕСА_1, а також стягнути з останньої моральну шкоду в розмірі 10000 грн.

В судовому засіданні представник ОСОБА_5 зазначила про підтримання останньою заявлених позовних вимог в частині зобов'язання відповідача ОСОБА_6 усунути перешкоди в користуванні власністю, шляхом знесення самовільної забудови - паркану, побудованого на земельній ділянці загального користування будинку АДРЕСА_1; а також зобов'язання відповідача ОСОБА_6 припини використання земельної ділянки загального користування за вказаною адресою під паркування автотранспорту. В іншій частині просила залишити позовні вимоги без розгляду, про зо судом 23.05.2017 року було постановлено відповідну ухвалу в порядку п.5 ч.1 ст.207 ЦПК України.

Відповідач ОСОБА_6 та його представник в під час розгляду справи в суді проти задоволення первісного позову заперечували та просили задовольнити зустрічні позовні вимоги.

Представник Дніпропетровської міської ради в судовому засіданні підтримав заявлені ОСОБА_5 позовні вимоги в частині зобов'язання відповідача ОСОБА_6 усунути перешкоди в користуванні власністю, шляхом знесення самовільної забудови - паркану. В іншій частині заявлених первісних та зустрічних позовних вимог просив прийняти рішення на розсуд суду.

Відповідач ОСОБА_8 посилаючись на перебування за межами України, надав до суду письмові пояснення, в яких посилався на те, що ОСОБА_6 поставив всередині двору глуху бетонну стіну за півтори метри від вікна ОСОБА_5 За цією стіною в нього залишилась водо колонка загального користування. Вважає дивними претензії ОСОБА_6 до ОСОБА_5, оскільки вона на місці давньої своєї металевої веранди, поставила нормальну цегляну, яка нікому не створює будь-якого дискомфорту.

Представник Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції та відповідачі ОСОБА_9, ОСОБА_10 на неодноразові виклики до суду не з'явились, про причини своєї неявки не повідомили.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивачці ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 26.03.1980 року на праві приватної власності належить 17/100 частин домоволодіння по АДРЕСА_1 (а.с.11-12 т.1).

На підставі державного акту на право приватної власності на землю від 08.04.1999 року ОСОБА_5 було передано в приватну власність земельну ділянку площею 0,0177 га по АДРЕСА_1 для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (а.с.13 т.1).

Відповідно до договорів дарування від 07.02.2003 року та 24.06.2003 року ОСОБА_6 набув у власність 33/100 та 17/100 частин домоволодіння по АДРЕСА_1 (а.с.153-156 т.1).

На підставі договору дарування від 07.02.2003 року ОСОБА_6 19.11.2003 року було видано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,0239 га по АДРЕСА_1 (а.с.211 т.1).

За договором дарування частки домоволодіння від 30.12.2013 року та договору дарування земельної ділянки від 30.12.2013 року 50/100 частин домоволодіння та 0,0032 га земельної ділянки по АДРЕСА_1 ОСОБА_6, було подаровано своєму сину ОСОБА_7 (а.с.205-2010).

Іншими співвласниками домоволодіння по АДРЕСА_1 є ОСОБА_8 (5/100 частини), ОСОБА_9 (7/100 частини) та ОСОБА_10 (13/100 частини).

Рішенням виконкому Кіровської районної ради народних депутатів №2053 від 28.10.1994 року ОСОБА_5 було надано дозвіл на прибудову по АДРЕСА_1 скляної веранди розміром 4,7х1,5 кв.м (а.с.51 т.1).

В 2006 році ОСОБА_5 в належній їй частині домоволодіння було самовільно проведено прибудову літ.А3-1, що складається з приміщень 1-1 - коридор, площею 2,1 кв.м; 1-3 - кухня, площею 16,5 кв.м; 1-4 - санвузел, площею 2,5 кв.м, що відображено в акті ідеальних часток від 21.02.2007 року та технічному паспорті на домоволодіння, виготовленому станом на 21.02.2017 року (а.с.14-17,27-31 т.1).

Питання самочинного будівництва та його наслідків регулює ст.376 ЦК України.

Відповідно до частини першої ст.376 ЦК України об'єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї із наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; відсутній належний дозвіл на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил.

За змістом ч.ч.4,7 ст.376 ЦК України залежно від ознак самочинного будівництва особи, зазначені у цих пунктах, можуть вимагати від особи, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво: знесення самочинно збудованого об'єкта або проведення перебудови власними силами або за її рахунок; приведення земельної ділянки в попередній стан або відшкодування витрат.

З урахуванням змісту зазначеної норми у поєднанні з положеннями ст.ст.16,386,391 ЦК України позивачами за такими вимогами можуть бути відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування та інші особи, право власності яких порушено самочинним будівництвом.

Отже, за змістом ст.376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою. Такий висновок узгоджується з нормами ст.ст.3,15,16 ЦК України, ст.3 ЦПК України, згідно з якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспоренні права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідні правові висновки наведені в постанові Верховного Суду України від 19.11.2014 року №6-180цс14 та в силу ст.360-7 ЦПК України враховується судом під час розгляду даної справи.

Як встановлено судом прибудова А3-1 здійснювалась позивачкою ОСОБА_5 без належним чином затвердженого проекту та дозволу на будівництво, а тому в силу ч.1 ст.376 ЦК України вважається самочинним будівництвом.

Разом з тим, суд враховує, що вказана прибудова здійснювалась позивачкою до належної їй на праві власності частини домоволодіння по АДРЕСА_1 та на земельній ділянці, що передана їй у власність для обслуговування цього будинку.

Згідно технічного висновку від 2007 року ТОВ «Дніпропетровський проектно-конструкторський технологічний інститут» (ліцензія серії АБ №204319, дійсна з 26.07.2005 року по 26.07.2010 року), складеного на підставі обстеження будівельних конструкцій квартири АДРЕСА_1 після здійснення самочинної прибудови А3-1, вбачається, що технічний стан будівельних конструкцій приміщень квартири задовільний та останні придатні для подальшої експлуатації (а.с.17-22 т.1).

Постановою №424 від 23.05.2006 року начальника Інспекції ДАБК ОСОБА_5 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.96 КУпАП за фактом проведення реконструкції квартири та самовільної прибудови і гаражу без дозволу у вигляді штрафу в сумі 170 грн., який було сплачено останньою (а.с.52,53 т.1).

В обґрунтування підстав пред'явлених зустрічних позовів позивачі за останніми посилались на те, що внаслідок здійснення ОСОБА_5 самочинної прибудови було частково зайнято земельну ділянку, що перебуває у спільному користуванні співвласників домоволодіння; суттєво порушено інсоляцію внутрішнього двору та приміщень належної їм квартири. Відсутність інсоляції та зливних стоків призвело до затримання вологи, стійкого запаху плісняви в квартирі, який неможливо провітрити через порушення будівельних норм ОСОБА_5 значно утруднений доступ автомобілям протипожежної безпеки, невідкладної допомоги, газовій та енергопостачальним службам.

Разом з тим, посилаючись на вказані обставини, як свідчення порушення їх прав та підстав заявлених позовних вимог, позивачі за зустрічним позовом у відповідності до вимог ст.ст.10,60 ЦПК України будь-яких належних доказів на підтвердження цих обставин не надали, клопотань про витребування доказів, призначення відповідних експертиз, виклик та допит свідків, не заявляли.

В той час, як знесення самочинного об'єкту нерухомості відповідно до ст.376 ЦК України є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень.

Як вбачається з технічного паспорту на домоволодіння, виготовленому станом на 21.02.2017 року, тобто на час здійснення ОСОБА_5 самочинної прибудови А3-1, в експлікації до плану земельної ділянки не відображено даних про самовільних захват землі (а.с.27-31 т.1).

ОСОБА_6 до зустрічного позову було надано акт від 21.06.2006 року, щодо обстеження території домоволодіння по АДРЕСА_1, в якому зазначено, що на момент обстеження мешканцями квартири №№2,3 були пред'явлені скарги на незаконну прибудову сусідів по квартирі №1, яка розташована у безпосередній відстані 2,5-3 м від вікон квартири №3 та загороджує прохід в квартиру №2. На територію двору створено звалище будівельного сміття, гілок та інш. (а.с.159 т.1).

Проте, вимог про звільнення земельної ділянки від будівельного сміття та інших речей чи матеріалів, позивачами за зустрічним позовом не заявлялось, а зазначені в акті дані що незаконна прибудова сусідів по квартир №1, яка розташована у безпосередній відстані 2,5-3 м від вікон квартири №3 та загороджує прохід в квартиру №2, фактично викладені у формі змісту скарги мешканців квартир №№2,3, а не є свідченням фіксування певних фактів.

Таким чином вказаний акт не містить посилань та фактичних даних щодо порушення будівельних, санітарних протипожежних та інших норм та стандартів

Крім того, вказаний акт складений помічником лікаря відділення комунальної гігієни, який не є експертом (спеціалістом) в галузі будівництва та архітектури.

За вказаних обставин суд не визнає вказаний акт належним та допустимим доказом.

В обґрунтування заявлених вимог позивач за зустрічним позовом ОСОБА_6 посилався на те, що ОСОБА_5 безпідставно вчиняє сварки, загрожує фізичною розправою та робить пакості, принижує його людяність та чоловічу гідність; розповсюджує через сусідів плітки, небувальщину за для того, щоб інші співвласники її підтримали в суді. Такою тривалою поведінкою протягом 2006-2014 років, остання спричинила йому моральну шкоду, яку вони оцінюють в розмірі 10000 грн.

Проте, у відповідності до вимог ст.ст.10,60 ЦПК України будь-яких доказів в обґрунтування вказаних вимог ОСОБА_6 також надано не було та відповідних клопотань про їх витребування не заявлялось.

Аналогічні вимоги були заявлені і в зустрічному позові, поданому ОСОБА_6 в інтересах свого неповнолітнього сина ОСОБА_7 При цьому доводи останнього аналогічні з доводами, викладеними в позовній заяві ОСОБА_6 та стосуються завдання моральної шкоди саме останньому. Будь-яких доказів та обґрунтувань щодо вчинення дій, що стали наслідок заподіяння моральної шкоди безпосередньо ОСОБА_7 в позовній заяві не наведено та суду не представлено.

Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що позивачами під час розгляду справи не доведено факту порушення своїх прав, в зв'язку з чим в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_6 в його інтересах та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_7 слід відмовити в повному обсязі за безпідставністю та недоведеністю їх належними доказами.

Під час розгляду справи в суді представником ОСОБА_5 також було зазначено про попуск позивачами за зустрічними позовами строків позовної давності щодо заявлених вимог про знесення самочинного будівництва та зроблено усуну заяву про застосування останніх.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 ще в травні-червні 2006 року звертався до відповідних органів з приводу самовільної реконструкції ОСОБА_5 квартири та порушення своїх прав, як співвласника домоволодіння земельної ділянки, про що свідчать відповідь Інспекції ДАБК від 06.05.2006 року та складений акт від 21.06.2006 року за його зверненнями (а.с.158,159 т.1).

Разом з тим, з позовом до суду про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, шляхом знесення самочинної прибудови ОСОБА_6 звернувся лише 26.08.2014 року, тобто з пропуском встановлено ст.257 ЦК України трирічного строку позовної давності.

Клопотань про поновлення вказаного строку останній не заявляв та доказів, які б свідчили про поважність причин пропуску останнього суду не представив.

Вказані обставини, з огляду на заяву представника позивачки ОСОБА_5 є передбаченою ч.ч.3,4 ст.267 ЦК України підставою для відмови в задоволенні позову.

Проте, в даному випадку судом положення ч.ч.3,4 ст.267 ЦК України не застосовуються, в зв'язку з відмовою в задоволенні зустрічних позовних вимог з інших правових підстав.

В частині заявлених позовних вимог позивачкою ОСОБА_5, суд враховує наступні обставини.

В судовому засіданні сторонами не заперечувалось, що в загальне користування співвласників домоволодіння по АДРЕСА_1 по фактичному розміщенню частин нерухомого майна в процесі проектування земельних ділянок було виділено ділянку розміром 611 кв.м з в'їздом розміром 48 м.

Також в судовому засіданні відповідачем ОСОБА_12 не заперечувався той факт, що ним на земельній ділянці загального користування ним було побудовано бетонний паркан. А тому, вказана обставина в силу ч.1 ст.61 ЦПК України не підлягає додатковому доказуванню.

Проте, додаткового підтверджується технічними матеріалами, виконаними фахівцями ТОВ «Бізнес-Експерт», відповідно до яких внаслідок зведення ОСОБА_12 паркану було самовільно зайнято земельну ділянку загального користування в розмірі 0,0023 га (а.с.86-96 т.2). Відповідно до ст.96 Земельного кодексу України (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) землекористувачі, окрім іншого, зобов'язані: а) забезпечувати використання землі за цільовим призначенням; г) не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; е) дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов'язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон.

Згідно ст.103 Земельного кодексу України (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо).

Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).

Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них.

Згідно ч.ч.2,3 ст.152 Земельного кодексу України (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Також способи захисту цивільних прав встановлені ч.2 ст.16 ЦК України.

З огляду на наведені положення законодавства, враховуючи, що під час розгляду справи судом було встановлено факт зведення ОСОБА_12 паркану на земельній ділянці, що перебуває у спільному користуванні співвласників домоволодіння по АДРЕСА_1, самовільно та без згоди останніх, суд вважає, що внаслідок чого було обмежено право, зокрема, позивачки ОСОБА_5 на вільне користування земельною ділянкою на рівні з іншими співкористувачами.

В зв'язку з цим, суд приходить до висновку про обґрунтованість та необхідність задоволення позовних вимог останньої в частині зобов'язання ОСОБА_6 усунути їй перешкоди в користуванні земельною ділянкою, шляхом знесення самовільно збудованого паркану на земельній ділянці загального користування по АДРЕСА_1.

В частині заявлених ОСОБА_5 позовних вимог щодо зобов'язання відповідача ОСОБА_6 припини використання земельної ділянки загального користування за вказаною адресою під паркування автотранспорту, позивачці слід відмовити, оскільки відповідач має право на рівні з іншими співвласниками домоволодіння користуватись земельною ділянкою загального користування та будь-яких належних та допустимих доказів тому, що внаслідок періодичного розміщення ОСОБА_6 транспортного засобу на земельній ділянці загального користування порушуються права позивачки, останньою у відповідності до вимог ст.ст.10,60 ЦПК України суду представлено не було.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат в порядку ст.88 ЦПК України, з відповідача ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 слід стягнути сплачений останньою судовий збір за задоволену вимогу немайнового характеру в сумі 243 грн. 60 коп.

В зв'язку з відмовою в задоволенні решти позовних вимог за первісним позов та в задоволенні зустрічних позовних, понесені сторонами судові витрати у вигляді сплаченого судового збору слід покласти на останніх.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст.ст.15,16,23,257,267,376 ЦК України, ст.ст.96,103,152 Земельного кодексу України, ст.ст.3,10,11,27,31,58-61,88,158,169,212-215,360-7 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, Дніпропетровської міської ради, Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, про зобов'язання усунути перешкоди в користуванні власністю - задовольнити частково.

Зобов'язати ОСОБА_6 усунути позивачці ОСОБА_5 перешкоди в користуванні власністю, шляхом знесення самовільної забудови - паркану, побудованого на земельній ділянці загального користування по АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп.

В решті позовних вимог - відмовити.

В задоволенні зустрічних позовів ОСОБА_6 в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_7 до ОСОБА_5, треті особи - ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, шляхом знесення незаконних будівель та споруд, відшкодування моральної шкоди - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подачу апеляційної скарги.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Дніпропетровської області через Кіровський районний суд м.Дніпропетровська шляхом подачі протягом десяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя С.Ю. Казак