У Х В А Л А ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 09 серпня 2017 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючогоЧервинської М.Є., суддів: за участю представника відповідача - ОСОБА_2 ОСОБА_3, Карпенко С.О., ОСОБА_5, Мазур Л.М., Ситнік О.М., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «УніКредит Лізинг» до ОСОБА_2, ОСОБА_8, третя особа - ОСОБА_9, про визнання недійсним договору дарування, за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «УніКредит Лізинг» на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 19 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 10 листопада 2016 року, в с т а н о в и л а: У травні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом, зазначивши в його обгрунтування, що 11 липня 2011 року між товариством з обмеженою відповідальністю «ПОСТМАН» (далі - ТОВ «ПОСТМАН») та товариством з обмеженою відповідальністю «УніКредит Лізинг» (далі - ТОВ «УніКредит Лізинг») укладено договір фінансового лізингу № 2882L11/00-LD, на виконання умов якого згідно з актами приймання-передачі від 15 липня 2011 року лізингодавець передав у користування лізингоодержувачу предмет лізингу - автомобіль FORDTRANSIT, 2011 року випуску, двигун 2198 куб. см, шасі № НОМЕР_1; автомобіль FORD TRANSIT, 2011 року випуску, двигун 2198 куб. см, шасі № НОМЕР_2; автомобіль FORD TRANSIT, 2011 року випуску, двигун 2198 куб. см, шасі № НОМЕР_3; автомобіль FORD TRANSIT, 2011 року випуску, двигун 2198 куб. см, шасі № НОМЕР_4; автомобіль FORD TRANSIT, 2011 року випуску, двигун 2198 куб. см, шасі № НОМЕР_5; автомобіль FORD TRANSIT, 2011 року випуску, двигун 2198 куб. см, шасі № НОМЕР_6; автомобіль FORD TRANSIT, 2011 року випуску, двигун 2402 куб. см, шасі № НОМЕР_7; автомобіль FORD TRANSIT, 2011 року випуску, двигун 2402 куб. см, шасі № НОМЕР_8. 11 липня 2011 року між ТОВ «УніКредит Лізинг», ТОВ «ПОСТМАН» та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 2882Ь11/00/81Ж, відповідно до умов якого поручитель як солідарний боржник зобов'язався безвідклично та безумовно сплатити лізингодавцю за його першою вимогою всі необхідні платежі за договором загальною сумою до 373 947,91 доларів СІІІА, що на день укладання договору становило 2 980 551 гривня 82 копійки, та інші платежі, що належать до сплати лізингоодержувачем відповідно до умов договору фінансового лізингу. У зв'язку з невиконанням лізингоодержувачем обов'язків за договором фінансового лізингу утворилась заборгованість у розмірі 676 262 гривні 05 копійок, яка стягнута на підставі заочного рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 08 вересня 2015 року з ОСОБА_2 як поручителя. 11 грудня 2015 року видано виконавчий лист і постановою головного державного виконавця ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві 19 лютого 2016 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_2 на користь ТОВ «УніКредит Лізинг» основної суми заборгованості в розмірі 406 879 гривень 91 копійка, пені за прострочення виконання зобов'язань - 45 545 гривень 02 копійки, компенсації інфляційних втрат - 52 382 гривні 18 копійок, 3 % річних - 2 344 гривні 90 копійок, збитків, пов'язаних з вчиненням виконавчого напису з метою повернення майна - 6 000 гривень, неустойки за прострочення повернення предмета лізингу - 163 110 гривень 04 копійки та судові витрати - 3 654 гривні, а всього стягнути 679 916 гривень 05 копійок. 02 березня 2016 року головним державним виконавцем з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно сформовано інформаційну довідку № 54453811, відповідно до якої станом на 02 березня 2016 року відповідачу на підставі договору купівлі-продажу від 15 вересня 2011 року належить об'єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 0, а саме: квартира АДРЕСА_1, іпотекодержателем якої є ПАТ «МАРФІН БАНК». Посилаючись на те, що при пошуку інформації щодо вказаної квартири в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно стало відомо, що вказана квартира належить на праві власності матері відповідача - ОСОБА_8 на підставі договору дарування від 30 жовтня 2015 року, посвідченого приватним нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_10, яка залишилась предметом іпотеки банку, вважає, що укладений правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, а тому він є фіктивним, у зв'язку з чим просив суд визнати його недійсним. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 19 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 10 листопада 2016 року, у позові - відмовлено. У касаційній скарзі ТОВ «УніКредит Лізинг» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом. У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року. Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступного. Судами встановлено, що 11 липня 2011 року між ТОВ «ПОСТМАН» та ТОВ «УніКредит Лізинг» укладено договір фінансового лізингу № 2882L11/00-LD, на виконання умов якого згідно з актами приймання-передачі від 15 липня 2011 року лізингодавець передав у користування лізингоодержувачу предмет лізингу - автомобіль FORD TRANSIT, 2011 року випуску, двигун 2198 куб. см, шасі № НОМЕР_1; автомобіль FORD TRANSIT, 2011 року випуску, двигун 2198 куб. см, шасі № НОМЕР_2; автомобіль FORD TRANSIT, 2011 року випуску, двигун 2198 куб. см, шасі № НОМЕР_3; автомобіль FORD TRANSIT, 2011 року випуску, двигун 2198 куб. см, шасі № НОМЕР_4; автомобіль FORD TRANSIT, 2011 року випуску, двигун 2198 куб. см, шасі № НОМЕР_5; автомобіль FORD TRANSIT, 2011 року випуску, двигун 2198 куб. см, шасі № НОМЕР_6; автомобіль FORD TRANSIT, 2011 року випуску, двигун 2402 куб. см, шасі № НОМЕР_7; автомобіль FORD TRANSIT, 2011 року випуску, двигун 2402 куб. см, шасі № НОМЕР_8. На забезпечення виконання зобов'язань за договором лізингу, 11 липня 2011 року між ТОВ «УніКредит Лізинг», ТОВ «ПОСТМАН» та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 2882Ь11/00/81Ж. У зв'язку з невиконанням лізингоодержувачем обов'язків за договором фінансового лізингу утворилась заборгованість у розмірі 676 262 гривні 05 копійок, яка стягнута заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 08 вересня 2015 року з ОСОБА_2 як поручителя. Постановою головного державного виконавця ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві 19 лютого 2016 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_2 на користь ТОВ «УніКредит Лізинг» суми заборгованості. 11 березня 2016 року головним державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, відповідно до якої накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_2 Також встановлено, що 30 жовтня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_11 та зареєстрований у реєстрі № 3302. 11 листопада 2015 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 укладено договір оренди квартири (жилого приміщення) № 11/15, відповідно до якого останньому передано вказану квартиру у тимчасове платне користування, а 25 квітня 2016 року між ними укладено договір купівлі-продажу. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. За змістом ст. 717 цього Кодексу за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно з ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч. ч. 1, 5 ст. 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України. Саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Встановивши, що відповідач не був обізнаний про наявність заочного рішення про стягнення з нього заборгованості на користь ТОВ «УніКредит Лізинг», у зв'язку з чим не міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на нерухоме майно, суд вірно вважав, що спірний договір не можна кваліфікувати як фіктивний, оскільки юридичні наслідки після укладення договору дарування досягнуті, право власності на квартиру від ОСОБА_2 перейшло до ОСОБА_8, яка в подальшому відчужила її ОСОБА_9 та врахувавши, що ПАТ «МАРФІН БАНК» надав згоду на дарування спірної квартири, що перебуває в іпотеці банку (а. с. 191), а також, що постанова державного виконавця про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (11 березня 2016 року) винесена після укладення спірного правочину (30 жовтня 2015 року), дійшов обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову про визнання договору дарування недійсним на підставі ст. 234 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. Згідно з правилами ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. При цьому суд касаційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість постановлених судових рішень в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, та доводів касаційної скарги. Оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судами допущено порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, які передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК України як підстави для скасування рішень, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу. Керуючись ст. ст. 335, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «УніКредит Лізинг» відхилити. Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 19 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 10 листопада 2016 року залишити без змін. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий М.Є. Червинська Судді: І.М. Завгородня С.О. Карпенко Л.М. Мазур О.М. Ситнік Т.О. Писана О.В. Попович