Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 314/6267/16 Головуючий у 1-й інстанції Кіяшко В.О.
Пр. № 22-ц/778/1508/17Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2017року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.

за участі секретаря Бурима В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 23 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 сільської ради Вільнянського району Запорізької області про вселення

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просив:

- вселити його в житловий будинок № 184 по вул. Леніна в селі Матвіївка Вільнянського району Запорізької області,

- зобовязати ОСОБА_4 сільську раду провести його реєстрацію у вказаному житловому будинку.

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що 15.11.2010 року згідно із ордером він разом із сімєю вселився в житловий будинок № 184 по вул. Леніна в селі Матвіївка Вільнянського району Запорізької області. Вказане житло є службовим. Заочним рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 14 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 він був визнаний таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням. Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 10 лютого 2016 року зазначене заочне рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 14 вересня 2015 року скасовано, в задоволенні позову відмовлено. Факт його неперебування у спірному житловому будинку недоведений, він є власником житлового будинку так як і ОСОБА_2 Немає рішення суду про те, що він втратив право користування службовим житлом.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 23 січня 2017 року (а.с. 49-51) позов позивача у цій справі задоволено частково.

Вселено ОСОБА_3 до житлового будинку № 184 по вул. Леніна, в селі Матвіївка Вільнянського району Запорізької області.

В задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Всі особи, які беруть участь у цій справі, із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції погодились, останнє в апеляційному порядку не оскаржували, окрім відповідача ОСОБА_2

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції в частині (фактично в частині задоволення позовних вимог позивача), посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (а.с.58) просила рішення суду першої інстанції скасувати в частині вселення ОСОБА_3 до житлового будинку, в решті рішення суду залишити без змін.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області (а.с. 72) апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито, справу призначено до апеляційного розгляду (а.с. 74).

У судове засідання 27 липня 2017 року належним чином повідомлена апеляційним судом про час і місце розгляду цієї справи (а.с.87) відповідач ОСОБА_2 не зявилась, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістила, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавала.

В силу вимог ст. 305 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів визнала неповажною причину неявки у дане судове засідання відповідача ОСОБА_2 та на підставі ст. 305 ч. 2 ЦПК України ухвалила розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю останньої за присутністю позивача ОСОБА_3, його представника за договором адвоката (а.с. 21-22) ОСОБА_5, представника відповідача ОСОБА_4 сільської ради Вільнянського району Запорізької області сільського голови ОСОБА_6 (а.с.28).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов позивача у цій справі частково, керувався ст. ст. 208, 209, 212 215 ЦПК України та виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог позивача лише в частині їх задоволення.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, які оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, при вирішенні цієї справи суд першої інстанції правильно виходив із наступного.

Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

У відповідності зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За ст. 58 ч. 1 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Відповідно до ст. 118 ЖК УРСР службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв'язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

На підставі ст.ст. 121 - 123 ЖК УРСР службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації. На підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення. До користування службовими жилими приміщеннями застосовуються правила про договір найму жилого приміщення, крім правил, передбачених ст. ст. 73 - 76, 79 - 83, 85, 90, ч. 6 ст. 101, ст. ст. 103 - 106 цього Кодексу.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що власником житлового будинку є ОСОБА_4 сільська рада, а ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є лише користувачами вказаного будинку, який є службовим приміщенням (а.с. 47).

Такі ж обставини встановленій і рішенням апеляційного суду Запорізької області від 10 лютого 2016 року під час апеляційного перегляду іншої справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житлом (а.с. 10-11).

Згідно із ст. 61 ч. 3 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній… справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, оцінивши досліджені докази в їх сукупності, судом першої інстанції було правильно встановлено, що жиле приміщення, а саме житловий будинок по вул. Леніна в селі Матвіївка, надане ОСОБА_2 та членам її сімї, а саме: ОСОБА_3 - чоловік, ОСОБА_7 син, як службове (а.с. 47).

14.09.2015 року заочним рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області за позовом ОСОБА_2 в іншій справі, ОСОБА_3 був визнаний таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням (а.с. 9).

10.02.2016 року рішенням апеляційного суду Запорізької області рішення першої інстанції скасовано, в задоволенні вказаного позову ОСОБА_2 відмовлено (а.с. 10-11).

ОСОБА_4 сільська рада з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування або про виселення до ОСОБА_3 не зверталась.

Відповідно до ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За змістом ст. 9 ч. 3 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених Законом.

За ст. 109 ч. 1 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, встановлених законом.

Конституцією України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3).

Основною метою Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема закріплених в ст. 8, є право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання гарантій кожній особі, в тому числі права на повагу її житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобовязання « вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймачів та членів його сімї (рішення у справі Larkos v Cyprus від 18.02.1999 року).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного, що ОСОБА_3 не втратив право користування вищезазначеним спірним службовим приміщенням, у звязку з чим, позовні вимоги останнього про вселення у це приміщення підлягають задоволенню у цій справі.

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 є такими, що не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію відповідача, висловлену нею в її запереченнях на позов позивача у цій справі, та яку вона вважає такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Мирова угода в іншій цивільній справі за участю ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (а.с. 60), на яку посилається відповідач ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі у цій справі, та якою начебто передбачений обовязок ОСОБА_3 знятися з реєстрації у житловому будинку № 184 по вул. Леніна в с. Матвіївка Вільнянського району Запорізької області, не була визнана відповідним судом відповідною ухвалою останнього в порядку, передбаченому ст. 175 ЦПК України.

Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.

А тому ця мирова угода ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не є обовязковою для виконання ОСОБА_3 та не має юридичного значення для суду у цій справі, а може виконуватись сторонами лише у добровільному порядку за згодою сторін у позасудовому порядку.

ОСОБА_3 набув право користування вищезазначеним службовим житлом, як член сімї ОСОБА_2, на законних підставах.

У матеріалах цієї справи відсутні належні, допустимі докази того, що ОСОБА_3, як колишній член сімї ОСОБА_2, втратив це право користування вищезазначеним службовим житлом.

Навпаки, у матеріалах цієї справи міститься рішення апеляційного суду Запорізької області, яке набрала законної сили, у справі ЄУН № 314/3907/15-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування вищезазначеним службовим житлом - житловим будинком № 184 по вул. Леніна в селі Матвіївка Вільнянського району Запорізької області, (а.с. 10-11), яким у задоволенні позову ОСОБА_2 було відмовлено.

Обставини, встановлені цим рішенням, не підлягають доказуванню у цій справі в силу вимог ст. 61 ч. 3 ЦПК України.

Належні, допустимі докази того, що це рішення апеляційного суду на час розгляду цієї справи судом першої інстанції не було чинним, у матеріалах цієї справи відсутні.

А тому, ОСОБА_3 має право на користування цим службовим житлом, у тому числі шляхом власного проживання у ньому.

Однак, ОСОБА_3 у проживанні у вищезазначеному службовому житлі чиняться перешкоди з боку ОСОБА_2

А тому, суд першої інстанції правильно вважав за необхідне задовольнити позовні вимоги ОСОБА_3 про його вселення у вищезазначене службове житло за рішенням суду у цій справі.

Неможливість сумісного проживання ОСОБА_2 із колишнім членом сімї (чоловіком) ОСОБА_3 у вищезазначеному службовому житловому приміщенні не могла бути підставою для відмови у задоволенні судом першої інстанції позову позивача у цій справі в частині його вселення у це приміщення при вищевикладених обставинах.

Однак, неможливість сумісного проживання ОСОБА_2 із колишнім членом сімї (чоловіком) ОСОБА_3 у вищезазначеному службовому житловому приміщенні, підтверджена належними, допустимими доказами, у подальшому може бути підставою для вирішення ОСОБА_2 у судовому порядку окремо від цієї справи питання про виселення останнього з вказаного приміщення на підставі ст. 116 ЖК УРСР тощо.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Надані відповідачем ОСОБА_2 лише апеляційному суду до її апеляційної скарги матеріали (копія мирової угоди ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в іншій справі а.с. 60, копія рішення виконавчого комітету ОСОБА_4 сільської ради № 89 від 09.11.2010 року «Про видачу ордера на службове жиле приміщення» а.с. 61, копія рішення виконавчого комітету ОСОБА_4 сільської ради № 67 від 14.09.2010 року «Про видачу ордера на службове жиле приміщення» а.с. 62, копія клопотання ОСОБА_4 загальноосвітнього навчально-виховного комплексу «Всесвіт» а.с. 63, копія рішення ОСОБА_4 сільської ради № 21 від 20.05.2010 року «Про переведення жилого приміщення в службове жиле приміщення та надання службового жилого приміщення в користування» а.с. 64), можуть бути прийняті апеляційним судом на виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України у цій справі як докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України.

Однак, останніми не спростовуються правильно встановлені судом першої інстанції фактичні обставини цієї справи та правильні висновки суду першої інстанції в рішенні в оскаржуємій частині.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ст. 58 ч.1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

Суд першої інстанції розглянув дану справу повно, всебічно та з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення відповідача ОСОБА_2 від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Відповідач ОСОБА_2 не надала суду першої інстанції належних, допустимих доказів у спростування позову позивача у цій справі в частині його задоволення.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги відповідача, як особи, яка подала апеляційну скаргу, не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції в оскаржуємій частині є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення в оскаржуємій частині, яким спір знайшов своє належне вирішення.

Встановлено, що судом першої інстанції оскаржуємим рішенням не вирішувалось питання про розподіл між сторонами понесених ними судових витрат у цій справі, повязаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, тому останнє також не було предметом апеляційного перегляду у цій справі апеляційним судом, та може бути вирішено судом першої інстанції у подальшому за заявою осіб, які беруть участь у справі, або за ініціативою суду в порядку, передбаченому ст. 220 ЦПК України.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції або ж його зміни.

Крім того, у разі відмови відповідачу ОСОБА_2 у задоволенні її апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, остання не має права на компенсацію за рахунок позивача ОСОБА_3 будь-яких судових витрат, повязаних із розглядом цієї справи апеляційним судом, у тому числі у вигляді судового збору у розмірі 606,32 грн. (а.с. 71), сплаченого за подачу вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402- VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 23 січня 2017 року у цій справі в оскаржуємій частині залишити без змін.

В решті рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржувалось та апеляційним судом не переглядалось.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено в частині, яка була предметом апеляційного перегляду, безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_1 ОСОБА_8ОСОБА_9