УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Мазур Л.М., Завгородньої І.М., Червинської М.Є.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, Управління Держгеокадастру в Охтирському районі Сумської області, про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, визнання державного акту на право приватної власності на землю недійсним, скасування державної реєстрації, за касаційною скаргою ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Сумської області від 21 лютого 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2016 року позивачі звернулись до суду з позовом, у якому просили зобов'язати відповідачів усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою шляхом перенесення паркану та визнати недійсними державні акти відповідачів на право приватної власності на землю, скасувати їх державну реєстрацію у зв'язку з відсутністю підпису позивачів в акті прийому-передачі від 08 грудня 2006 року та невідповідністю технічної документації фактичному розташуванню земельних ділянок АДРЕСА_1, АДРЕСА_2.

На обґрунтування позовних вимог посилалися на те, що 22 листопада

2001 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_5 придбала житловий будинок та земельну ділянку площею 0,1 га по АДРЕСА_1, а 11 грудня 2001 року їй видано державний акт на право приватної власності на землю площею 0,1 га для індивідуального житлового будівництва за вищевказаною адресою. Власниками суміжної земельної ділянки по АДРЕСА_2 в рівних частинах є ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу від 21 вересня 2006 року.

Посилаючись на те, що в подальшому відповідачі самовільно перемістили межу, що поділяє їхні земельні ділянки, в сторону земельної ділянки позивачів та побудували паркан на відстані, яка суперечить чинним нормативним документам в галузі будівництва, санітарних норм і правил, чим позбавили позивачів можливості доглядати за своїм будинком та спорудами з їх сторони, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 просили задовольнити позов.

Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області

від 12 грудня 2016 року позов задоволено частково.

Усунуто ОСОБА_4, ОСОБА_5 перешкоди в користуванні земельною ділянкою по АДРЕСА_1 шляхом перенесення паркану відповідно до правовстановлюючих документів, а саме, в сторону земельної ділянки по АДРЕСА_2 на 0,59 м - 0,33 м - 0,10 м - 0,12 м, встановивши паркан відповідно до лінії зеленого кольору у додатку №7 висновку судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи №558/559/1008/1009 від 31 жовтня 2016 року.

В іншій частині позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судового збору.

Рішенням апеляційного суду Сумської області від 21 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5 відхилено, апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволено, рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 12 грудня 2016 року скасовано в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 та ОСОБА_5 щодо усунення їм перешкоди в користуванні земельною ділянкою по АДРЕСА_1 шляхом перенесення паркану, а також в частині розподілу судових витрат та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 12 грудня 2016 року в частині визнання недійсними державних актів на право приватної власності на землю, скасування державної реєстрації, залишено без змін.

Вирішено питання про розподіл судового збору.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, ОСОБА_5 посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять скасувати рішення суду апеляційної інстанції в частині вирішення позову про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та залишити в цій частині в силі рішення суду першої інстанції, а також змінити рішення суду першої інстанції в частині визнання недійсним та скасування державної реєстрації.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення ОСОБА_7 та ОСОБА_6 на неї, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи вимоги позивачів щодо усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом перенесення паркану відповідно до правовстановлюючих документів, суд першої інстанції виходив з того, що при встановленні у 2012 році нового паркану відповідачі відійшли від межі, що визначена правовстановлюючими документами та зайняли частину земельної ділянки позивачів.

Відмовляючи у визнанні недійсними державних актів на право приватної власності на землю, виданих на ім'я ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_5 і скасуванні їх державної реєстрації, суд першої інстанції, з висновками якого в цій частині погодився й апеляційний суд, виходив із відсутності істотних порушень чинного законодавства при виготовленні державних актів, які б потягли за собою їх недійсність.

При цьому апеляційним судом враховано, що на момент виготовлення технічної документації та видачі державних актів про право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_2 у 2006 році, спорів щодо межі у сторін не було, межа погоджувалася обома сторонами та попередніми власниками обох домоволодінь по дерев'яному паркану.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та відмовляючи у задоволенні позову у цій частині, суд апеляційної інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст.ст. 57, 61, 212 ЦПК України), правильно встановив характер правовідносин сторін у справі, застосувавши норми матеріального права, які їх регулюють, виходив з того, що рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області суду від 28 травня 2014 року, яке набрало законної сили, було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання недійсними та скасування державних актів на право приватної власності на землю, зобов'язання перенести побудований ними паркан на відстань не менше 1 м від об'єктів нерухомості, що належить ОСОБА_5, та у вказаному рішенні вже було надано правову оцінку висновку судової будівельно-технічної експертизи №1475 від 18 грудня 2013 року щодо невідповідності вимогам п. 3.25 державних будівельних норм відстані між парканом та житловим будинком та враховано, що при виготовленні технічної документації на розробку та виготовлення державних актів на право приватної власності на землю, вказані дані були враховані та межі земельних ділянок були узгоджені між сусідами; при цьому відповідачі, будуючи паркан, частину належної їм земельної ділянки добровільно передали в користування ОСОБА_5 задля уникнення спорів з приводу межі (а. с. 18-20, т. 1).

Таким чином апеляційний суд правильно скасував рішення суду першої інстанції в частині вирішення спору про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом перенесення паркану, оскільки висновок місцевого суду суперечить обставинам, встановленим рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області суду від 28 травня 2014 року, яке набрало законної сили.

Докази та обставини, на які посилаються заявники в касаційній скарзі, були предметом дослідження судом апеляційної інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом попередньої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявників з висновком суду апеляційної інстанції щодо їх оцінки.

На підставі вищевикладеного та керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5 відхилити.

Рішення апеляційного суду Сумської області від 21 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: Л.М. Мазур

І.М. Завгородня

М.Є. Червинська