Апеляційний суд Житомирської області
Справа №295/499/13-ц Головуючий у 1-й інст. Полонець С.М.
Категорія 30 Доповідач Павицька Т. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого Павицької Т.М.,

суддів Микитюк О.Ю., Трояновської Г.С.

секретаря Ковальської Я.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу за позовом позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Житомирської місцевої прокуратури, Житомирського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області, прокуратури Житомирської області, Головного управління Національної поліції в Житомирській області, Головного управління Державної казначейської служби України у Житомирській області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_2 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 28 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У січні 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду із вказаним позовом та в обгрунтування вимог зазначили, що 24 грудня 2009 року близько 17 години працівники СБНОН Богунського РВ УМВС України та оперуповноважені ВБНОН УМВС України в Житомирській області незаконно проникли до квартири АДРЕСА_1, провели обшук та заволоділи майном на суму 8314 грн. 17 коп. Під час проведення вказаних дій працівники міліції завдали ОСОБА_1 тілесні ушкодження. В подальшому, із застосуванням насильства ті ж працівники увірвалися в квартиру № 2 цього будинку, без дозволу провели обшук, підкинули наркотичні засоби та заволоділи майном на загальну суму 36 213 грн. 93 коп. Після цих подій ОСОБА_1 викликав міліцію та повідомив про злочин. За даним фактом прокуратура м. Житомира неодноразово відмовляла у відкритті кримінального провадження, хоча відповідні постанови багаторазово скасовувались судами, органи прокуратури протягом шести років не виконують своїх обовязків щодо належного розслідування кримінальної справи. Внаслідок бездіяльності прокуратури позивачі позбавлені можливості захистити свої права. Просили стягнути на користь ОСОБА_1 з Житомирського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області та Головного управління Національної поліції в Житомирській області матеріальну шкоду в сумі 8314 грн. 17 коп., фізичну шкоду в сумі 8400 грн., моральну шкоду в сумі 200000 грн. по 100000 грн. з кожної юридичної особи; з Житомирської місцевої прокуратури 100000 грн. моральної шкоди. Стягнути на користь ОСОБА_2 з Житомирського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області та Головного управління Національної поліції в Житомирській області матеріальну шкоду в розмірі 36213 грн. 93 коп., моральну шкоду - 200000 грн. по 100000 грн. з кожної юридичної особи; з Житомирської місцевої прокуратури 100000 грн. моральної шкоди, а також стягнути з Прокуратури Житомирської області шкоду заподіяну Житомирською місцевою прокуратурою відповідно до заяви про збільшення позовних вимог.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 28 липня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі апелянти просять рішення суду скасувати, постановити нове про задоволення позову, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 11 січня 2000 року ОСОБА_1 звернувся до помічника прокурора Богунського району м. Житомира із усною заявою, зафіксованою у протоколі про злочин, просив порушити кримінальну справу, в якій вказав, що 27 грудня 2009 року близько 17 год. 00 хв. до його будинку по вул. Сосновій, 86 в м. Житомирі увірвалася група працівників міліції, нанесли йому тілесні ушкодження та заволоділи майном. Крім того, вони нанесли тілесні ушкодження його брату ОСОБА_2, вимагали гроші, підкинули йому целофановий пакет білого кольору.

Таку ж заяву про злочин 13 січня 2010 року подав і ОСОБА_2

Постановою помічника прокурора Богунського району м. Житомира від 21 січня 2010 року в порушенні кримінальної справи відносно працівників міліції відмовлено.

Вказана постанова 30 листопада 2010 року Богунським районним судом м. Житомира була скасована, матеріали повернуті для проведення додаткової перевірки.

27 квітня 2011 року помічник прокурора Борова І.В. розглянула скасовану Богунським районним судом постанову про відмову у порушенні кримінальної справи по заяві ОСОБА_1 та також відмовила у порушенні кримінальної справи.

24 червня 2011 року вказана постанова Богунським районним судом м. Житомира була скасована, оскільки вимоги суду, викладені у постанові від 30 листопада 2010 року не виконані в повному обсязі.

Постановою прокурора м. Житомира від 08 липня 2011 року знову було відмовлено в порушенні кримінальної справи проти працівників міліції, згодом 16 березня 2012 року Богунським районним судом м. Житомира така постанова в черговий раз була скасована, матеріали перевірки повернуто прокурору для організації проведення додаткової перевірки.

16 листопада 2012 року старший слідчий прокуратури м. Житомира здійснивши перевірку скарги ОСОБА_1 відмовив у порушенні кримінальної справи проти працівників міліції.

31 липня 2012 року Богунський районний суд м. Житомира, цю постанову скасував, а матеріали направив прокурору м. Житомира для організації проведення додаткової перевірки.

19 серпня 2014 року, залишаючи без змін постанову районного суду колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Житомирської області у своїй постанові зазначила, що органом, який проводив перевірку, жодних дій, спрямованих на виконання вказівок суду, викладених у постанові суду від 30.11.2010 року не вчинено, вказівки суду не виконані.

Ухвалою слідчого судді Корольовського районного суду м. Житомира від 02.10.2015 року скаргу ОСОБА_1 задоволено, скасовано постанову старшого слідчого відділу прокуратури Житомирської області від 31.08.2015 року про закриття кримінального провадження.

Ухвалами слідчих суддів Корольовського районного суду м. Житомира від 19.05.2016 року та 09.06.2016 року скасовано постанови старшого слідчого відділу прокуратури Житомирської області від 20.04.2016 року та 26.05.2016 року про відмову у задоволенні клопотань про визнання потерпілими та зобов'язано слідчого, в провадженні якого перебуватиме кримінальне провадження, визнати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 потерпілими у вказаному кримінальному провадженні.

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування майнової та моральної шкоди, завданої незаконним рішенням, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно зі ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки),доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ст.23 ЦК України особа, має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Загальні положення про відшкодування матеріальної та моральної шкоди закріплені в ст.ст. 1166, 1167 ЦК України.

Стаття 1176 ЦК України встановлює особливий режим відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативну-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких викладений в ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а саме, у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Частина 6 даної статті передбачає, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Згідно з положеннями ст. 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Відповідно до цієї норми обов'язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністью якої завдано шкоду, а на державу Україна.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України (з подальшими змінами і доповненнями) має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Згідно зі ст.2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави.

Її в таких випадках представляє орган, який здійснює функції держави у цих правовідносинах.

Відповідно до ч.2 ст.25 Бюджетного кодексу України відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Відповідно до п. 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яке, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

За висновками Конституційного Суду України, викладеними у рішенні від 03 жовтня 2001 року № 12-рп/2001 (справа про відшкодування шкоди державою), структура бюджетної класифікації України у функціональній структурі видатків України не передбачає видатків (коштів) на відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю судів та правоохоронних органів, за рахунок видатків на їх утримання. Конституція України гарантує громадянам у таких випадках право на відшкодування шкоди за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання цих органів, що за аналогією закону (ст. 8 ЦК України) поширюється й на спірні правовідносини.

За п. п. 3, 35 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 року № 845, рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів. Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) у тому числі шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень.

Таким чином, з огляду на процесуальний статус у справі відповідачі не можуть вчиняти дій щодо безспірного списання коштів державного бюджету для відшкодування шкоди, заподіяної особі.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть у часть у справі.

Звертаючись до суду з цим позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 відповідачами вказали Житомирську місцеву прокуратуру, Житомирський відділ поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області, прокуратуру Житомирської області, Головне управління Національної поліції в Житомирській області, Головне управління Державної казначейської служби України у Житомирській області.

Як вбачається зі змісту ст. ст.33,36,119 ЦПК України на позивача покладено обов'язок визначати відповідача у справі. При цьому суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред'явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов'язується вирішити справу за тим позовом, що пред'явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Винятки становлять справи, вирішення яких є неможливим без участі усіх співвідповідачів у зв'язку із характером спірних правовідносин.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову.

Позовних вимог до держави в особі вказаного органу позивачі не заявляли. При цьому, позивачі не позбавлені можливості звернутися до суду із позовною вимогою до належних вдповідачів.

У відповідності до положень статтей 1166, 1167 ЦК України, підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди є, зокрема, протиправне діяння (бездіяльність) особи, котра її завдала.

Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності органу державної влади є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили.

Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Разом з тим, жодними судовими рішеннями або постановами вищестоящих органів управління Міністерства внутрішніх справ України або прокуратури, не встановлювалися незаконна бездіяльність або неправомірні дії працівників відповідачів.

Не заявлялись такі вимоги і у межах розгляду даної справи.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів (ст. 212 ЦПК України) дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог за необґрунтованістю, оскільки підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв'язок між ними.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційну скаргу слід відхилити і залишити оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 28 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді