Справа№ 324/519/17
Провадження № 2/324/334/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.07.2017 Пологівський районний суд

Запорізької області

в складі: головуючого судді Іванченка М.В.

при секретарі Клименко О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Пологи справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним спадкового договору,

в с т а н о в и в:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, в якому зазначила, що на початку 2011 року у матері позивачки ОСОБА_3 почалися проблеми з самопочуттям, її стан здоров'я значно погіршився, за цих обставин вона не мала змоги самостійно справлятися з домашніми справами та потребувала постійної допомоги. Відповідачка запропонувала допомогу, а саме вона її доглядатиме, годуватиме, купуватиме ліки та усіляко сприятиме її одужанню. Після цієї розмови, вона запропонувала укласти, як зрозуміла позивачка зі слів матері, договір довічного утримання, яким, за її переконанням, буде передбачено догляд та піклування, а після смерті будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, перейде у власність відповідачки. 12.01.2011 року між матір'ю позивачки та відповідачкою був укладений спадковий договір, посвідчений державним нотаріусом ОСОБА_11 Пологівської державної нотаріальної контори Запорізької області. Згідно спадкового договору, після смерті ОСОБА_3 житловий будинок №22 з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 переходить відповідачці. Після підписання договору, його примірники забрала відповідачка, тому дізналася мати позивачки про суть договору вже набагато пізніше, коли стан її здоров'я ще погіршився, після чого відповідачка перестала до неї навідуватися та припинила спілкування. Коли мати зателефонувала до відповідачки та запитала про те, чому вона її не навідує, відповідачка заявила, що за умовою договору, який вони уклали, вона не повинна цього робити та повинна тільки її поховати і встановити пам'ятник. Відповідачка забрала у матері усі документи, паспорт, домову книгу та документи на будинок. На початку 2016 року позивачка витребувала у відповідачки вказані документи за допомогою міліції, після чого вони змогли ознайомитися з предметом договору та зрозуміли, що матір позивачки ввели в оману, скориставшись її станом та необізнаністю. За договором відповідачка повинна була поховати її на кладовищі та встановити пам'ятник, а за це вона передає у володіння будинок. ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_3 померла у віці 88 років. Відповідачка за останні роки та до моменту смерті ОСОБА_3 не приймала жодної участі та не цікавилася становищем померлої, яка тяжко хворіла. 03.06.2016 року мати переїхала жити до позивачки. Позивачка зазначає, що стан здоров'я її матері та її необізнаність щодо природи правочину, який вона уклала, а також злочинні наміри відповідачки вплинули на те, що замість договору довічного утримання нею був підписаний спадковий договір, який ніяким чином не міг відповідати її інтересам. Після смерті матері відповідачка не намагалася виконати умови спадкового договору та ніяким чином не допомагала у похованні померлої, усі розходи, пов'язані із ритуальними послугами та встановленням пам'ятнику, понесла позивачка. Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина, яку прийняла позивачка. Позивачка стверджує, що відповідачка ввела матір в оману щодо природи правочину, а також скориставшись її похилим віком та необізнаністю, змусила підписати замість договору довічного утримання саме спадковий договір, який сам по собі виглядає безглуздо, якщо звернути увагу в якому стані перебувала мати позивачки та на той факт, що для нормального існування їй постійно потрібна була допомога сторонньої людини. У зв'язку із цим, позивачка, з посиланням на ч.3, 5 ст.203, ч.3 ст.215, ст.229 ЦК України, просить спадковий договір від 12.01.2011 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, посвідчений державним нотаріусом Пологівської державної нотаріальної контори Запорізької області визнати недійсним.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_5, підтримавши позов та виклавши мотиви його пред'явлення, просили позов задовольнити.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_6 заперечували проти задоволення позову, посилаючись на безпідставність і необґрунтованість вимог позивачки.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, їх представників, свідків та давши оцінку доказам, суд знаходить позов таким, що не підлягає задоволенню із наступних підстав.

За змістом ст. ст. 10, 11, 60, 212 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно із ст.1302 ЦК України за спадковим договором одна сторона (набувач) зобов'язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувача.

Згідно із ст.1303 ЦК України відчужувачем у спадковому договорі може бути подружжя, один із подружжя або інша особа. Набувачем у спадковому договорі може бути фізична або юридична особа.

Відповідно до ст.1304 ЦК України спадковий договір укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, а також державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Встановлено, що 12.01.2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений спадковий договір, посвідчений ОСОБА_11, державним нотаріусом Пологівської державної нотаріальної контори Запорізької області, зареєстрований в реєстрі за №47. Згідно умов даного договору, відчужувач ОСОБА_3 передає після своєї смерті у власність набувачу ОСОБА_2, належний їй житловий будинок №22 з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та розташований на земельній ділянці площею 2218кв.м. За згодою сторін на набувача майна ОСОБА_2 покладаються такі обов'язки: у разі смерті відчужувача, поховати її на кладовищі м.Пологи Запорізької області та встановити пам'ятник. У вказаному спадковому договорі зазначено, що відчужувач ОСОБА_3 та набувач ОСОБА_2 склали цей договір, будучи попередньо ознайомлені з правовими наслідками недодержання при вчиненні правочинів вимог закону, усвідомлюючи природу цього правочину та значення своїх дій, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам'яті, діючи вільно, за відсутності будь-якого примусу як фізичного, так і психічного.

Відповідно до ст.1305 ЦК України набувач у спадковому договорі може бути зобов'язаний вчинити певну дію майнового або немайнового характеру до відкриття спадщини або після її відкриття.

Дослідивши спадковий договір, укладений 12.01.2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, посвідчений ОСОБА_11, державним нотаріусом Пологівської державної нотаріальної контори Запорізької області та зареєстрований в реєстрі за №47, суд приходить до висновку, що при його укладенні були дотримані вимоги ст. ст. 1302-1305 ЦК України.

Відповідно до ч.2 ст.1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про її смерть серії НОМЕР_1, виданим 13.12.2016 року Пологівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області. Померла ОСОБА_3 була матір'ю позивачки ОСОБА_1, що підтверджується свідоцтвом про народження останньої серії НОМЕР_2, виданим 28.05.1968 року райбюро ЗАГС м.Пологи Запорізької області. Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина, яку за законом прийняла позивачка.

Відповідно до п.28 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року №7 спадковий договір може бути визнано недійсним із підстав, визначених нормами глави 16 ЦК. Вимогу про визнання недійсним спадкового договору може бути заявлено як відчужувачем та набувачем, так і іншою заінтересованою особою. У разі пред'явлення позову особою, яка не є стороною спадкового договору, необхідно перевіряти, які права та охоронювані законом інтереси цієї особи порушено (стаття 3 ЦПК).

Позивачка є донькою відчужувача ОСОБА_3, яка є стороною вказаного спадкового договору, тобто спадкоємцем першої черги за законом, прийняла спадщину після смерті матері. Зазначає, що у випадку визнання спадкового договору від 12.01.2011 року недійсним, до складу спадщини, яка залишилася після смерті її матері ОСОБА_3, ввійде будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1, що належав померлій на праві приватної власності.

Відповідно до ст.204 ЦК Україниправочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Таким чином, статтею 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, тому саме позивачка має довести в установленому законом порядку недійсність спадкового договору від 12.01.2011 року.

В позовній заяві позивачка посилається на положення ч.3 ст.203 ЦК України, згідно якої волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, та положення ч.5 ст.203 ЦК України, згідно якоїправочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст.215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч.1 ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Позивачка в обґрунтування своїх вимог посилається на стан здоров'я своєї матері ОСОБА_3, її похилий вік та необізнаність щодо природи правочину, який вона уклала, і в наслідок цього її мати ОСОБА_3 помилилася щодо природи укладеного нею правочину, замість договору довічного утримання нею був підписаний спадковий договір, який не відповідав її інтересам, а також стверджує, що відповідачка ввела її матір в оману щодо природи правочину, змусила її підписати замість договору довічного утримання саме спадковий договір.

Відповідно до п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9 судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Згідно із п.19 вказаної постанови Пленуму ВСУобставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно із п.20 вказаної постанови Пленуму ВСУ правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

На підтвердження своїх тверджень щодо стану здоров'я ОСОБА_3 на момент укладення спадкового договору від 12.01.2011 року, в наслідок якого вона потребувала сторонньої допомоги і помилилася щодо природи укладеного нею правочину, позивач та її представник посилаються лише на покази допитаних свідків та те, що відповідачка не заперечувала проти того, що ОСОБА_3 потребувала сторонньої допомоги. Однак, ніяких медичних документів, які б доводили, що на час укладення спадкового договору від 12.01.2011 року стан здоров'я ОСОБА_3 погіршився, до суду надано не було, клопотання про витребування таких документів судом заявлено не було. При цьому, з пояснень позивачки та її представника вбачається, що вони не заперечують проти того, що на момент укладення вказаного договору ОСОБА_3 мала достатній обсяг цивільної дієздатності. Стверджуючи також про те, що відповідачка ввела в оману ОСОБА_3, позивачка та її представник відповідно до вимог ч.1 ст.230 ЦК України не зазначають обставини, наявність яких заперечувала б відповідачка, що могли б перешкодити вчиненню правочину, або замовчувала їх існування.

Показання допитаних в ході судового розгляду свідків: ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, на які посилається позивачка та її представник на доведення того факту, що ОСОБА_3 мала намір укласти саме договір довічного утримання, а не спадковий договір, суд вважає не достатніми та не переконливими доказами на підтвердження такого факту, оскільки вказані свідки не пояснювали, що ОСОБА_3 мала намір укласти з відповідачкою саме договір довічного утримання. З показань вказаних свідків вбачається, що після смерті чоловіка ОСОБА_3, який помер у 2008 році, вона повернулася від своєї дочки позивачки до себе додому побита (покусана), ходила по людях і просила, щоб її поховали, встановили пам'ятник, доглядали її. Їм відомо, що ОСОБА_3 уклала договір з відповідачкою, однак умови договору їм не відомі. При цьому, вони зазначають, що відповідачка відвідувала ОСОБА_3 за місцем її проживання, піклувалася про неї, годувала, купувала ліки, оплатила їй операцію на очах тощо. Незадовго до смерті позивачка ОСОБА_1 забрала її до себе.

Допитана в якості свідка нотаріус ОСОБА_11 пояснила, що на той час вона працювала державним нотаріусом, до неї звернулася ОСОБА_3, яка спочатку хотіла укласти договір дарування, але так, щоб дожити в своєму будинку до смерті, хотіла щоб її поховали. Вона роз'яснила наслідки укладення такого договору, роз'яснила умови укладення спадкового договору. ОСОБА_3 хотіла передати свій будинок і взамін хотіла, щоб її поховали. Якщо б ОСОБА_3 хотіла, щоб були вчинені якісь інші дії, то вона б про це вказала у договорі. ОСОБА_3 нею було роз'яснено суть спадкового договору, його умови і наслідки укладення, з якими вона погодилась і добровільно його підписала. Сумнівів щодо добровільності укладенні цього договору з боку ОСОБА_3 у неї не було, дієздатність її була перевірена. Будь-які сторонні особи при укладенні спадкового договору присутні не були.

Добровільність укладення вказаного спадкового договору ОСОБА_3 і відповідність його її волі підтвердила і допитана в якості свідка відповідачка ОСОБА_2

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачка та її представник в установленому порядку не довели належними, допустимими та переконливими доказами те, що ОСОБА_3 на момент вчинення спадкового договору від 12.01.2011 року помилилася щодо природи правочину, а також те, що ОСОБА_3 вчинила вказаний договір під впливом обману, в результаті навмисного введення її в оману відповідачкою щодо обставин, які впливають на вчинення правочину, наявність умислу відповідача на вчинення таких дій не встановлено.

Спадковий договір, укладений 12.01.2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, посвідчений ОСОБА_11, державним нотаріусом Пологівської державної нотаріальної контори Запорізької області та зареєстрований в реєстрі за №47, спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а саме: право власності на вказаний в договорі житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1, переходить до набувача ОСОБА_2 у разі виконання нею умов цього договору та після смерті відчужувача ОСОБА_3 і підлягає державній реєстрації.

Посилання позивачки та її представника на те, що відповідачка не виконала умови спадкового договору від 12.01.2011 року, тобто не здійснила поховання ОСОБА_3 та не встановила їй пам'ятник, не заслуговують на увагу, оскільки вказані обставини не є предметом доказування по даній справі, так як не можуть бути підставою для визнання вказаного спадкового договору не дійсним, а можуть бути підставою для його розірвання, однак з такими вимогами позивачка до суду не зверталася і відповідно до п.28 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року №7 не може їх пред'явити.

Таким чином, з огляду на викладене, суд приходить до висновку про відсутність достатність підстав для визнання спадкового договору, укладеного 12.01.2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, посвідченого ОСОБА_11, державним нотаріусом Пологівської державної нотаріальної контори Запорізької області, зареєстрованого в реєстрі за №47, недійсним з мотивів, викладених у позові, тому в задоволенні пред'явленого позову слід відмовити.

При цьому суд вважає, що позивачкою не пропущений строк позовної давності при пред'явленні позову про визнання недійсним спадкового договору, укладеного 12.01.2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, посвідченого ОСОБА_11, державним нотаріусом Пологівської державної нотаріальної контори Запорізької області та зареєстрованого в реєстрі за №47, оскільки позивачка як спадкоємець першої черги за законом померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_3 мала право звернулися до суду із даним позовом у зв'язку із порушенням своїх прав на спадкове майно, яке залишилося після смерті ОСОБА_3, тільки після відкриття спадщини, тобто після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_3 і прийняття нею спадщини, тому суд не застосовує на вимогу відповідачки та її представника наслідки пропуску строку позовної давності

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 203, 204, 215, 229, 230, 1302-1305 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 15, 56, 57, 60, 212, 215 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання спадкового договору від 12.01.2011 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, посвідченого державним нотаріусом Пологівської державної нотаріальної контори Запорізької області, відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Запорізької області через Пологівський районний суд Запорізької області на протязі десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: