Унікальний номер справи 333/505/17
Номер провадження 2/333/931/17
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

м. Запоріжжя 21 серпня 2017 р.

Комунарський районний суд м. Запоріжжя в складі: головуючий суддя Фунжий О.А., при секретарі Лященко В.А., за участю представника позивача ОСОБА_1, відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4, третьої особи ОСОБА_5, розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовною заявою

ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_5, про визнання договору дарування недійсним,

В с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування частки квартири.

Позовні вимоги з урахуванням уточнення (а.с. 72-75) мотивовані тим, що позивач є власником 1/4 та 1/16 часток (усього 5/16) квартири АДРЕСА_1. Його дружина ОСОБА_5 (третя особа) є власником 1/4 частки квартири. Діти позивача ОСОБА_7 та ОСОБА_2 були власниками по 7/32 часток квартири. Заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 29 лютого 2016 р. припинено право спільної часткової власності ОСОБА_7 на вказану частку квартири, за позивачем визнано право власності на цю частку, з нього на користь ОСОБА_7 стягнуто компенсацію вартості її частки у спільній частковій власності. Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 28 листопада 2016 р. заочне рішення суду від 29 лютого 2016 р. скасовано, справа знаходиться в проваджені суду.

20 жовтня 2016 р. ОСОБА_7 видала ОСОБА_2 та ОСОБА_3 довіреності на право представлення її інтересів в усіх компетентних органах та укладати за своїм розсудом договори щодо спірної квартири.

Після скасування заочного рішення, 24 січня 2017 р. на підставі вказаної довіреності ОСОБА_3, діючи в інтересах ОСОБА_7, уклала з ОСОБА_2 договір дарування йому відповідної частки квартири.

Позивач вважає, що договір дарування є фіктивним, оскільки укладений під час розгляду справи в суді, між близькими родичами, які могли передбачати відповідні наслідки для себе у випадку задоволення позову; сторони договору не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином, що підтверджується складенням в один й той же день ОСОБА_7 абсолютно різних за змістом довіреностей відносно одного й того ж об'єкту нерухомості. Такі дії відповідачів направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховування цього майна від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення в цивільній справі про припинення права на частку у майні, що перебуває у спільній частковій власності.

Посилаючись на положення ст. 203 ч.5, 215, 234 ЦК України, позивач просить суд визнати договір дарування 7/32 частки спірної квартири від 24 січня 2017 р. недійсним.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 підтримала позовні вимоги та їх обґрунтування, наполягаючи на задоволенні позову.

Третя особа ОСОБА_5 позов підтримала, в судовому засіданні пояснила, що в спірній квартири мешкає вона разом з чоловіком - позивачем ОСОБА_6 Відповідачі ОСОБА_7 та ОСОБА_2, які є дітьми позивача, в квартирі не проживають. ОСОБА_7 постійно мешкає за кордоном, ОСОБА_2 має своє житло. Вона вважає, що ОСОБА_7 не мала намірів відчужувати свою частку в квартирі, створити правові наслідки договору дарування для себе. З цих підстав договір договір дарування слід визнати фіктивним, а від того - недійсним.

Представник відповідача ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_4 позов не визнала, в судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_7 в праві спільної часткової власності на квартиру належала 7/32 частка. Вона тривалий час мешкає за кордоном, квартирою не користується. Тому під час чергового відвідування України, 20 жовтня 2016 р. вона видала ОСОБА_3 довіреність на право представлення в компетентних органах та відчуження відповідної частки квартири, у т.ч. шляхом дарування ОСОБА_2 Того ж дня вона видала ОСОБА_7 та ОСОБА_2 довіреність на право представлення в компетентних органах, укладання договорів оренди спірної квартири. Видача таких довіреностей не суперечить законодавству. 24 січня 2017 р. ОСОБА_3, діючи на підставі вказаної довіреності, уклала з ОСОБА_2 нотаріально посвідчений договір дарування належної ОСОБА_7 частки квартири. Договір дарування укладено з метою відчуження частки квартири, спрямований на реальне настання наслідків, передбачених цим правочином, про що свідчить державна реєстрація переходу права власності на цю частку квартири за ОСОБА_2 З наведених підстав представник відповідача просить суд відмовити у задоволені позову.

Відповідач ОСОБА_3 позов не визнала, в судовому засіданні пояснила, що є тіткою відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_7, яким належало по частці у спірній квартирі. ОСОБА_7 постійно мешкає за кордоном, квартирою не користується. У жовтні 2016 р. ОСОБА_7 приїздила в Україну. Вона залишила їй довіреність на право представлення та відчуження частки квартири, у т.ч. шляхом дарування ОСОБА_2 Крім того, ОСОБА_7 видала їй і ОСОБА_2 довіреність на право представлення та укладення договорів оренди квартири. 24 січня 2017 р. вона, діючи на підставі вказаної вище довіреності, уклала з ОСОБА_2 договір дарування належної ОСОБА_7 частки квартири.

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнав, суду пояснив, що є власником 7/32 частини спірної квартири, однак не мешкає в ній, оскільки батько та його дружина чинять йому перешкоди. У жовтні 2016 р. в м. Запоріжжя приїжджала його сестра ОСОБА_7, яка є власником такої ж частки квартири, але постійно мешкає за кордоном. ОСОБА_7 запропонувала подарувати йому належну їй частку квартири, для чого видала ОСОБА_3 відповідну довіреність. ОСОБА_7 видала йому, а також ОСОБА_3 довіреність на право представлення її інтересів та укладення договорів оренди квартири. 24 січня 2017 р. він разом з ОСОБА_3 в нотаріальній конторі уклали договір дарування належної ОСОБА_7 частки квартири. Перехід права власності на цю частку квартири зареєстровано в Державному реєстрі. Таким чином він прийняв дар, став власником 14/32 частини квартири. Однак він не має можливості користуватися квартирою, оскільки позивач та його дружина чинять йому в цьому перешкоди.

Позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 356 ч.1 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Наданими позивачем документами встановлено, що квартира АДРЕСА_1 до 24 січня 2017 р. була спільною частковою власністю ОСОБА_6 - 1/4 та 1/16 (усього 5/16) частки, ОСОБА_5 - 1/4, ОСОБА_7 7/32, ОСОБА_2 - 7/32 частки. (а.с. 5-8)

Заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 29 лютого 2016 р. за позовом ОСОБА_6 припинено право спільної часткової власності ОСОБА_7 на 7/32 частки спірної квартири, за ОСОБА_6 визнано право власності на цю частку, з нього на користь ОСОБА_7 стягнуто компенсацію вартості її частки у спільній частковій власності. (а.с.9-11)

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 28 листопада 2016 р. заочне рішення суду від 29 лютого 2016 р. скасовано. (а.с. 27)

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 4 квітня 2017 р. провадження у справі за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про припинення права на частку у майні зупинено до розгляду справи за позовом ОСОБА_6 про визнання договору дарування недійсним.

Договором дарування частки квартири, укладеним 24 січня 2017 р. між ОСОБА_3, яка на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 20 жовтня 2016 р. діяла від імені ОСОБА_7, та ОСОБА_2, посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_8, реєстровий № 155, дарувальник подарувала належні їй, а обдарований прийняв у дар 7/32 часток квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2. (а.с. 30-31)

Повноваження представника дарувальника ОСОБА_3 підтверджені копією довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_9, реєстровий № 2703. (а.с. 29)

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, 24 січня 2017 р. на підставі договору дарування від 24 січня 2017 р. право власності на 7/32 частки спірної квартири зареєстровано за ОСОБА_2 (а.с. 32)

Відповідно до ст. 717 ч.1 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

В судовому засіданні встановлено, що договір дарування частки квартири від 24 січня 2017 р. укладено у відповідності з положеннями ст. 718-719 ЦК України щодо предмету та форми договору дарування.

Згідно зі ст. 722 ч.1 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.

В судовому засіданні встановлено, що обдарований ОСОБА_2 дарунок прийняв, про що свідчить державна реєстрація права власності на подаровану частку квартири. (а.с. 32)

Відповідно до ст. 215 ч.1 ЦУК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 203 ч. 5 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 234 ч.1, 2 ЦК України, на яку посилається позивач як на підставу визнання договору дарування недійсним, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Позивач вважає, що оспорюваний договір дарування є фіктивним, оскільки укладений під час розгляду справи в суді, між близькими родичами, які могли передбачати відповідні наслідки для себе у випадку задоволення позову; сторони договору не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином.

Таке ствердження суд не приймає до уваги з таких підстав.

В судовому засіданні встановлено, що станом на день укладення договору дарування, 24 січня 2017 р., заочне рішення суду від 29 лютого 2016 р. скасовано ухвалою суду від 28 листопада 2016 р. Станом на день відчуження частки квартири законним її власником була ОСОБА_7 При цьому заборона відчуження квартири або його відповідної частки не застосовувалась. (а.с. 5-7)

У відповідності зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно зі ст. 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Таким чином, ОСОБА_7 як власник відповідної частки квартири мала беззаперечне право розпорядитись своїм майном шляхом дарування його співвласнику цього майна.

Ствердження позивача про те, що сторони договору не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином, також не приймається до уваги, оскільки спростовується фактом прийняття обдарованим дару від дарувальника.

На думку позивача підтвердженням фіктивності договору дарування є видача ОСОБА_7 в один й той же день абсолютно різних за змістом довіреностей відносно одного й того ж об'єкту нерухомості.

Суд вважає таку думку хибною, оскільки видача двох та більше різних за змістом довіреностей щодо одного й того ж об'єкту нерухомості законодавством не забороняється. Аналіз змісту зазначених вище довіреностей свідчить про те, що однією з них ОСОБА_7 надала ОСОБА_3 повноваження представляти її інтереси з питань підготовки документів для відчуження належної їй частки спірної квартири, продати цю квартиру або подарувати саме ОСОБА_2, а також представляти її інтереси в компетентних установах (а.с. 29); другою ОСОБА_7 уповноважила ОСОБА_3 та ОСОБА_2 бути її представником в зазначених в довіреності установах, укладати договори оренди спірної квартири. (а.с. 33)

Зміст цих довіреностей не свідчить про фіктивність намірів сторін договору, а навпроти доводять реальність створення правових наслідків, які обумовлюються цим правочином.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В порушення зазначених вимог процесуального законодавства позивач та його представник не надали суду жодного об'єктивного доказу, який би підтверджував фіктивність укладеного договору дарування.

Згідно правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 9 серпня 2017 р. у справі № 6-2690цс16, для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином.

Оскільки в судовому засіданні не доведено, що сторони при укладені договору дарування діяли з умислом, направленим на невиконання цього правочину, суд у задоволені позову відмовляє.

Керуючись ст. 88, 213-215 ЦПК України, суд

В и р і ш и в :

У задоволені позову ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_5, про визнання договору дарування недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржено в Апеляційний суд Запорізької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.А.Фунжий