АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/4334/17 Головуючий 1 інст. - Євтіфієв В.М.
Справа № 642/6518/16-ц Доповідач - Бурлака І.В.
Категорія: право власності
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«22» серпня 2017 року м. Харків

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого судді: Бурлака І.В.,

Суддів: Карімової Л.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря: Баранкової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 21 квітня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЛДІ», треті особи - ОСОБА_2, Публічне акціонерне товариство «СЕБ БАНК» про визнання права власності,

в с т а н о в и л а:

В жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати за нею з 01 березня 2016 право власності на вклад в розмірі 149 500 грн., набуте на підставі договору про відступлення права вимоги (цесії) № 01/03-1 від 01 березня 2016 року за договором банківського рахунку № 173770 від 04 лютого 2011 року, укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕЛДІ» та Публічним акціонерним товариством «СЕБ БАНК» (ПАТ ЭБАНК) з набуттям статусу вкладника у значенні пункту 4 частини 1 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

В обґрунтування позову посилалася на те, що 01 березня 2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕЛДІ» та нею укладено у письмовій формі договір про відступлення права вимоги (цесії) № 01/03-1, згідно якого їй передано право вимоги на грошові кошти у розмірі 149 500 грн. за договором банківського рахунку № 173770 від 04 лютого 2011 року, укладеним між цедентом та третьою особою.

15 квітня 2016 року їй було вручено письмове повідомлення від відповідача про розірвання договору №15/04-1, в якому зазначалося, що Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕЛДІ» прийнято рішення про розірвання договору про відступлення права вимоги (цесії) № 01/03-1 від 01 березня 2016 року. Також у письмовому повідомленні про розірвання договору № 15/04-1 від 15 квітня 2016 року відповідачем повідомлялося, що у зв'язку з припиненням вказаного договору цесії, грошові кошти, право вимоги на які не було відступлено, Товариство з обмеженою відповідальністю «ЕЛДІ» вважає своєю власністю (не визнає право вимоги та її право власності на них), грошові кошти від банку має намір отримати самостійно, а щодо погашення заборгованості пропонує розглянути інший порядок виконання зобов'язання відповідно до актів цивільного законодавства України.

Як стало їй відомо відповідач без її відома самостійно звернувся до банку з вимогами про видачу йому грошових коштів за вищевказаним договором банківського рахунку, право вимоги та право власності на які він відступив на підставі договору цесії.

02 червня 2016 року нею отримано від відповідача повідомлення б/н від 02 червня 2016 року про те, що 01 червня 2016 року укладено договір дарування б/н від 01 червня 2016 року, відповідно до якого відповідач безоплатно передав обдарованому у власність грошові кошти за договором банківського рахунку, укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕЛДІ» і Публічним акціонерним товариством «СЕБ БАНК» (ПАТ «ФІДОБАНК), у загальному розмірі 942,92 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 21 квітня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення - скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позов.

При цьому посилалася на неповне з'ясування судом обставин справи, що мають значення для справи, на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Вважала, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що відповідно до отриманого повідомлення про укладення договору дарування б/н від 01 червня 2016 року б/н від 02 червня 2016 року предметом договору дарування б/н від 01 червня 2016 року є грошові кошти, розмір яких значно перевищує п'ятдесятикратний розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, тому договір дарування мав бути посвідчений нотаріально.

Проте, договір дарування б/н від 02 червня 2016 року не є нотаріально посвідченим, а складений у простій письмовій формі. Слід зазначити, що лише укладений договір породжує для сторін виникнення прав та обов'язків. Тобто право власності на грошові кошти за договором дарування переходить у момент передання речі, але не раніше моменту укладення договору, тобто не раніше моменту нотаріального посвідчення такого договору дарування, а у обдарованого - ОСОБА_4 не виникло право власності на зазначену суму. Таким чином, ОСОБА_4 не є відповідачем за цим позовом, а тому висновки суду вважаються незаконними та необґрунтованими, що є порушенням ст. 213 ЦПК України. На момент звернення до суду та під час розгляду справи кошти, на які позивач заявляє право власності, були на рахунку, що підтверджується довідкою про залишок на рахунку № 2-3-7-9/47-ВА від 30 травня 2016 року. Під час розгляду цієї справи судом першої інстанції питання про необхідність доведення наявності грошових коштів на банківському рахунку № 2-3-7-9/47-ВА не виникло, а тому позивачем не доводився цей факт.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно відхилити, рішення суду - залишити без змін. При цьому судова колегія виходить з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, обґрунтовано виходив з того, що в межах заявлених ОСОБА_1 вимог її право не порушено.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 01 березня 2016 року між сторонами укладено договір відступлення право вимоги (цесії) на грошові кошти у розмірі 149 500,00 грн., які знаходяться на банківському рахунку № 173770 на підставі договору банківського рахунку, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕЛДІ» та Публічним акціонерним товариством «СЕБ БАНК». 15 квітня 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ЕЛДІ» припинило договір цесії шляхом його розірвання в односторонньому порядку, про що повідомило цього ж дня ОСОБА_1 01 червня 2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕЛДІ» та ОСОБА_2 укладено договір дарування, предметом якого є грошові кошти в сумі 149 500,00 грн.

Із змісту позову вбачається, що ОСОБА_1 просила визнати за нею право власності на вклад з набуттям статусу вкладника, виходячи з пункту 4 частини 1 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23 лютого 2012 року, згідно якого вкладником є фізична особа (у тому числі фізична особа - підприємець), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката, який знаходиться на банківському рахунку № 173770 Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЛДІ», який відкрито у Публічному акціонерному товаристві «СЕБ БАНК», однак договору банківського рахунку не надала. Договір цесії припинено шляхом розірвання. Зазначена грошова сума за договором дарування належить іншій особі.

Частиною 1 статті 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, вказана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь - яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України.

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним.

Проте, крім визнання за нею права власності на вклад, ОСОБА_1 будь - яких інших вимог не заявляла, хоча в доводах апеляційної скарги посилалась на нікчемність (недійсність) правочину.

Однак, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, тому доводи апеляційної скарги щодо нікчемності (недійсності) правочину не можуть бути розглянуті, оскільки вони не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Таким чином, перевіряючи законність та обгрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія визнає, що рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 303,304, п.1.ч.1.ст. 307, ст. ст. 308, 313, п.1.ч.1.ст. 314, ст.ст. 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 21 квітня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя Судді колегії