Справа № 180/659/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2017 р. м. Марганець

Марганецький міський суд Дніпропетровської області у складі: головуючої Хомченко С.І

за участю секретаря Назаренко А.В.

за участю сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до комунального підприємства «Марганецьке виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства Дніпропетровської обласної ради» про поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що згідно наказу № 8-к від 11.01.2017 року був прийнятий на посаду старшого юрисконсульта комунального підприємства «Марганецьке виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» Дніпропетровської обласної ради» на час відсутності основного працівника по 05.04.2017 року. Наказом № 65-К від 05 квітня 2017 року звільнений по закінченню строку трудового договору на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, однак звільнений незаконно, оскільки 05 квітня 2017 року перебував у відпустці без збереження заробітної плати на підставі наказу відповідача від 04.04.2017 року і 05.04.2017 року відповідач не повідомив його про звільнення у звязку із закінченням терміну трудового договору та не повідомив про необхідність одержати в цей день трудову книжку і розрахунок по заробітній платі. 06 квітня 2017 року він вийшов на роботу і фактично приступив до роботи, що є юридичним фактом в силу якого трудовий договір набув характеру безстрокового відповідно до ст.. 39-1 КЗпП України, і тільки під кінець робочого дня його намагались ознайомити з наказом про звільнення, що негативно відобразилося на його здоровї, і тому він був вимушений 07 квітня піти на лікарняний. Оскільки при його звільненні відповідачем порушено вимоги ст.. 47 КЗпП України і він був фактично допущений до роботи наступного після звільнення дня, просить суд визнати наказ про його звільнення незаконним, поновити його на посаді, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду в розмірі 52000 грн., яку заподіяно внаслідок неправомірний дій відповідача, в звязку з чим йому довелось вживати додаткових зусиль для організації життя своєї сім»ї.

В судовому засіданні позивач наполягав на задоволенні позову в повному обсязі з підстав. Викладених у позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечувала, надала письмові заперечення до позову, з мотивів дотримання підприємством вимог трудового законодавства при звільненні позивача, а тому в задоволенні позову просить відмовити.

Вислухавши сторони, свідків, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Наказом № 8-к від 11.01.2017 року ОСОБА_1 прийнято на посаду старшого юрисконсульта комунального підприємства «Марганецьке виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» Дніпропетровської обласної ради» на період декретної відпустки ОСОБА_2 з 11 січня по 05 квітня 2017 року, на підставі заяви ОСОБА_1 (а.с. 28).

Наказом № 62-к від 03.04.2017 року ОСОБА_1, старшому юрисконсульту управління, надано відпустку без збереження заробітної плати 05 квітня 2017 року, за сімейними обставинами (а.с. 31), на підставі його заяви від 03.04.2017 року (а.с. 30).

Наказом № 65-к від 05.04.2017 року позивач звільнений з роботи згідно п.2 ст. 36 КЗпП України у зв'язку із закінченням терміну дії строкового трудового договору (а.с. 33).

Відповідно до п.2 ч. 1 ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути укладений на визначений строк, встановлений за погодженням сторін.

Відповідно до абз. 2 п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів", при укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки по вагітності, родах і догляду за дитиною).

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є закінчення його строку, крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Припинення трудового договору по закінченні строку трудового договору можливе лише протягом одного дня, оскільки працівник свою волю на укладення строкового договору вже виразив у заяві про прийняття на роботу за строковим договором а власник не зобовязаний попереджувати чи іншим чином інформувати працівника про майбутнє звільнення.

05.04.2017 року позивач перебував у відпустці за власний рахунок. Цей день був останнім днем його строкового трудового договору.

Суд вважає обґрунтованими доводи позивача про те, що в цей день його не було повідомлено будь-яким чином про звільнення в звязку із закінченням терміну трудового договору та про необхідність одержати трудову книжку і розрахунок по заробітній платі, оскільки цей факт не заперечується представником відповідача у судовому засіданні, підтверджується листом відповідача від 07.04.2017 року, де повідомлялось позивачу про звільнення згідно наказу від 05.05.2017 року на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України та пропонувалось отримати трудову книжку. (а.с. 38).

Крім того, судом встановлено, що 06.04.2017 року позивач фактично продовжував роботу на своєму робочому місці.

Як пояснив у судовому засіданні позивач, він вважав, що має продовжити роботу на своїй посаді, оскільки він 03.04.2017 року надавав керівнику заяву про продовження трудового договору і в останній день строкового договору не отримав повідомлення про його звільнення, і тому 06.04.2017 року вийшов на роботу і працював майже до кінця робочого дня, близько 16-00 години до нього у кабінет зайшли посадові особи підприємства і намагались ознайомити його з наказом про звільнення від 05.04.2017 року, після чого від 07.04.2017 року пішов на лікарняний у звязку з погіршенням стану здоровя.

Свідки ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 суду пояснили, що 06.04.2017 року позивач знаходився на робочому місці і працював.

Свідки ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 суду пояснили, що 06.04.2017 року о 07-45 год. приходили до позивача в кабінет та повідомили йому про звільнення з посади, він відмовився отримувати наказ про звільнення від 05.04.2017 року і вони склали Акт про недопущення працівника до роботи. Протягом дня ОСОБА_1 перебував на робочому місці, наприкінці робочого дня вони знову зайшли до позивача у кабінет щоб ознайомити з наказом про звільнення, але він відмовився підписувати наказ датою 05.04.2017 року.

Аналіз пояснень всіх свідків вказує на те, що позивач 05.04.2017 року не був повідомлений про своє звільнення, в звязку з чим 06.04.2017 року приступив до роботи.

Доводи представника відповідача у судовому засіданні про те, що позивач був відсутній на роботі у свій останній день роботи і тому в цей день він не повідомлявся про звільнення та про отримання трудової книжки і розрахунку, а наступного дня позивача не було допущено до роботи, про складено Акт від 06.04.2017 року суд вважає необґрунтованими, оскільки вони не можуть бути доказом того, що трудові відносини з позивачем фактично припинені з 5 квітня 2017 року відповідно до наказу про звільнення.

Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести розрахунок, а у випадку звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати працівникові копію наказу про звільнення з роботи.

Відповідач, видавши наказ про звільнення у зв'язку із закінченням строку трудового договору від 05 квітня 2017 року і таким чином ініціювавши припинення трудового договору з позивачем, не виконав вимоги закону і ознайомив позивача з наказом лише шляхом направлення листа 07 квітня 2017 року (а.с. 38 ), а також не видав у день звільнення трудову книжку, що підтверджується поясненнями представника відповідача у судовому засіданні та копією журналу, де зазначено, що трудову книжку позивач отримав лише 11.04.2017 року.

Жодних винятків з цього правила чинне трудове законодавство не містить, а тому посилання відповідача на те, що позивач був відсутній в останній день роботи не може мати правового значення для вирішення спору.

Ці обставини давали позивачеві підстави вважати, що трудовий договір є продовженим на невизначений строк, оскільки про звільнення він не був повідомлений.

Доводи представника відповідача про неможливість своєчасного ознайомлення з наказом не підтверджені жодними доказами.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог позивача в частині скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі.

У зв'язку з поновленням на роботі на користь позивача з відповідача, відповідно до вимог ч.2 ст. 235 КЗпП України слід стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. Згідно з довідкою № 741/2 від 07.06.2017 року середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить 333,58 грн. Згідно довідки від 17.05.2017 року (а.с. 45) позивачу нарахована компенсація за 2 дні несвоєчасної виплати заробітної плати в сумі 667,16 грн. Час вимушеного прогулу з 06 квітня 2017 року по 15 серпня 2017 року становить 86 робочих днів. Відповідно, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка підлягає стягненню на користь позивача становить 28687,88 грн. (333,58х86).

Крім того, відповідно до ст.. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Суд вважає, що незаконне звільнення позивача призвело до його моральних страждань і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя та забезпечення сім»ї , тобто позивачу була заподіяна моральна шкода порушенням його прав у сфері трудових відносин, і тому виходячи з принципів розумності, виваженості і справедливості, суд вважає за необхідне задовольнити частково позовну вимогу про стягнення з відповідача моральної шкоди, а саме в розмірі 10000 грн., в решті позовних вимог відмовити за необґрунтованістю.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача також належить стягнути в дохід держави 640 грн. судового збору, який підлягає сплаті за подання позовної заяви до суду відповідно до Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст. ст. 15, 30, 202, 217, 256 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати наказ комунального підприємства «Марганецьке виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» Дніпропетровської обласної ради» № 65-К від 05.04.2017 року в частині звільнення з роботи ОСОБА_1 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України незаконним та поновити ОСОБА_1 на роботі на комунальному підприємстві «Марганецьке виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» Дніпропетровської обласної ради» на посаді старшого юрисконсульта управління.

Стягнути з комунального підприємства «Марганецьке виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» Дніпропетровської обласної ради» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 28687,88 грн. та 10000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з комунального підприємства «Марганецьке виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» Дніпропетровської обласної ради» судовий збір на користь держави в розмірі 640 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: С. І. Хомченко