Справа № 1309/7705/12 Головуючий у 1 інстанції: Колодяжний С.Ю.
Провадження № 22-ц/783/2729/17 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М, Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: ОСОБА_3, ОСОБА_4, її представника

ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 17 лютого 2017 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8звернулись в суд з позовом до ОСОБА_4, третя особа Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою на АДРЕСА_1 у м. Львові шляхом демонтажу прибудови А-1 до будинку та гаражу «В» на АДРЕСА_2 у м. Львові; зобов'язання знести самочинно збудовані прибудови, зазначені в технічному паспорті літерою А-1 до будинку та гаражу «В»; усунення перешкод у користуванні належною на права власності земельною ділянкою площею 550 кв.м. по АДРЕСА_1 у м. Львові; забов'язання не чинити перешкод у встановленні огорожі на суміжній з нею межі згідно державних актів та викопіювань земельних ділянок АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2; зобов'язання ліквідувати допущені порушення будівельних норм при будівництві будинку, а саме - влаштування вікон у подвір'я по АДРЕСА_1, шляхом їх замурування; зобов'язання відшкодувати 50% вартості нової огорожі, яка ними була придбана в сумі 4 000 грн.; стягнення компенсації у сумі 8 000 грн., з яких 5000 грн. за недоотримання вигоди від користування земельною ділянкою на протязі десяти років, 2000 грн. за знищення металевої сітки огорожі і 1000 грн. затрат на відновлення родючого грунту;стягнення моральної шкоди в сумі 20 000 грн.; визнання акту узгодження меж земельної ділянки недійсним.

Оскаржуваним рішенням в задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 до ОСОБА_4, третя особа - Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради, про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом демонтажу прибудови та гаражу, перешкод у встановленні огорожі, допущених порушень будівельних норм щодо влаштування вікон у будинку, компенсацію вартості огорожі, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, визнання акту узгодження меж земельної ділянки недійсним - відмовлено.

Рішення в апеляційному порядку оскаржили ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,вважають, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначають, що в ході розгляду справи було встановлено та підтверджено наданими позивачами доказами про те, що самочинне будівництво прибудови А* - 1 до будинку та гаражу «В» по АДРЕСА_2 у м. Львові збудовано на спільній межі співвласників земельної ділянки ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 без їхньої згоди, чим порушено вимоги ч. 4 ст. 376 ЦК України, містобудівних норм, рішення виконкому Львівської міської Ради № 835 від 09.09.2011 року «Про порядок врегулювання питань самочинного будівництва у м. Львові». Також зазначають, що 18.03.2009 року, землевпорядник центру державного земельного кадастру ОСОБА_9, на замовлення ОСОБА_4 сфальсифікував викопіювання земельної ділянки по АДРЕСА_1 у м. Львові, на якому змістив межу на 1 м. Внаслідок безпідставних звинувачень відповідачки в 2009 році інспекцією тричі виносились постанови про накладення адміністративного стягнення на ОСОБА_3 за порушення земельного законодавства. 17.03.2009 р., ОСОБА_8 було надіслано припис про нарахування розміру шкоди заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки 16 кв. м в сумі 413грн. 87 коп. Проте всі перелічені документи були оскаржені до вищестоящих органів і викопіювання від 18.03.2009 року було визнано недійсним, постанови та припис скасовані. Таким чином, позивачі порушень земельного законодавства внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки площею 0,0016 га ОСОБА_4 не допускали. Крім того, відповідач не надала суду документів, що посвідчують право власності на основний об»єкт, які підтверджують, що земельна ділянка по АДРЕСА_2 у м. Львові належить їй на праві власності; не надала Звіту про відповідність реконструйованої будівлі по АДРЕСА_2 у м. Львові будівельним, санітарним та протипожежним вимогам. Ескізний проект, технічні висновки та викопіювання з генплану не погоджені та не завірені у встановленому законом порядку, відсутня нотаріально завірена згода сусідніх землевласників по АДРЕСА_1. Акт обстеження ЛКП «Левандівка» був наданий 21.03.2011 року, тобто вже після розгляду питання Залізничною адміністрацією 08.04.2008 року. З витягу реєстру прав власності на нерухоме майно по АДРЕСА_2 № НОМЕР_1 від 14.04.2008 року реєстраційний номер 22904763, виданого ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» для укладення договору застави, вбачається, що готовність прибудови «А*-1» складає 64%. Дана обставина підтверджується також висновками «Стан конструкцій будинку АДРЕСА_2 у м. Львові», де у розділі 5 зазначено, що прибудова знаходиться на стадії незавершеного будівництва, та листом Інспекції ДАБК у Львівській області від 26.07.2013 року № 7/13-6-4479 про те, що в прибудові відсутні віконні блоки, двері, підлога, внутрішні та зовнішні оздоблювальні роботи не виконано. Тобто, у відповідності до вимог чинного законодавства незавершене будівництво до експлуатації не може бути прийнято і в матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_4 зверталась з декларацією щодо введення в експлуатацію прибудови «А*-1» до Інспекції ДАБК, а тому дана прибудова є об'єктом самочинного будівництва.

Апелянти вважають, що прибудова «А*-1», веранда «а-1», в якій влаштовані два вікна із виходом на подвір'я позивачів, і гараж «В-1» підлягають знесенню, оскільки влаштовані без розробленого та затвердженого в установленому законом порядку проекту, з порушенням будівельних норм і правил, без згоди власників суміжної земельної ділянки. Крім того, ОСОБА_4, без їх згоди, не маючи належно оформленої технічної документації, дозволу ЛМКП «Львівводоканал» та скориставшись їх відсутністю у квітні 2007 року, прокопала рів протяжністю 15 м., через їх земельну ділянку та несанкціоновано підключилась до їх водовідведення, при цьому пошкодивши родючий грунт земельної ділянки, який вони змушені були покращувати, придбавши восени 2010 року машину торфу та гною вартістю 1000 грн. Апелянти стверджують, що майнова шкода, завдана знищенням відповідачем металевої загорожі-сітки та стовпів, якими була загороджена їх земельна ділянка на спільній межі «А-Г», а саме ОСОБА_4, викопала три металеві стовпи із загорожі, через що сітка почала прогинатись, скручуватись та стала непридатна. Металева загорожа є їхньою власністю та в технічному паспорті на нерухоме майно зазначена вартість огорожі - 1837 грн. З вищенаведених підстав апелянти просять оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_4, її представника ОСОБА_5 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

За загальними положеннями ЦПК України обов»язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 4 ЦПК України закріплено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень ст. ст. 57, 64 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які що мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачами не доведено наявність порушеного права, яке б підлягало захисту, а відтак позов безпідставний, не підлягає до задоволення, такий не ґрунтується на вимогах закону.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачі ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на підставі договору міни від 09.12.2003 року є співвласниками житлового будинку АДРЕСА_1.

Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, який видано на ім»я ОСОБА_10, ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 є співвласниками земельної ділянки площею 0,0555 га, цільове призначення - обслуговування житлового будинку.

Судом також встановлено, що на підставі договору дарування від 07.04.1995 року відповідач ОСОБА_4 є власником житлового будинку № АДРЕСА_2, який складався з трьох кімнат площею 45,8 кв.м, кухні, з господарськими будівлями - сараєм, вбиральнею, цегляним гаражем, металевими воротами та відмосткою.

Земельна ділянка, на якій розташований будинок ОСОБА_4 та господарські будівлі, площею 0,0451 га нею приватизована, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3, виданим 21.04.2004 року.

З державних актів на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 та серії НОМЕР_3, вбачається, що земельна ділянка позивачів межує із земельною ділянкою відповідача по межі А-Г.

Матеріалами справи підтверджується, що у 2007 році відповідачка ОСОБА_4 збудувала прибудову до будинку на АДРЕСА_2, яка в технічному паспорті на цей будинок позначена АІ-1.

Звернення до суду з позовом про демонтаж прибудови і гаражу «В» обґрунтовують порушенням їх прав, як співвласників суміжної земельної ділянки, оскільки вважають, що прибудова і гараж розміщені на межі їхньої земельної ділянки і земельної ділянки відповідача, хоча згоди на їх будівництво на межі земельних ділянок вони не надавали.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст.317 ЦК України.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст.41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі ст.391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належного затвердження проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Згідно з ч.2 ст.376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

За змістом ч.7 ст.376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил право на звернення до суду з вимогою про знесення самочинного будівництва має відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування. При цьому, якщо можливо провести відповідну перебудову самочинного будівництва, суд може постановити рішення про зобов'язання особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести таку перебудову.

В той же час, за змістом ч.ч. 4, 7 ст.376 ЦК України залежно від ознак самочинного будівництва зазначені в цих пунктах особи можуть вимагати від особи, яка здійснила самочинне будівництво: знесення самочинно збудованого об'єкта або проведення його перебудови власними силами або за її рахунок, приведення земельної ділянки у попередній стан або відшкодування витрат.

З урахуванням змісту вищевказаної правової норми в поєднанні з положеннями ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України, вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою.

У п.5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30.03.2012 року "Про застосування судами ст.376 Цивільного Кодексу України" вказано, що відповідно до вимог ст. 376 ЦК України право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об'єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. У випадку порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам, за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (ст. 391 ЦК України).

Зазначені положення узгоджуються з нормами ст.ст. 15, 16 ЦК України та ст. 3 ЦПК України, відповідно до ч. 3 якої кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що правом звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, а тому суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і, залежно від встановленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Судом першої інстанції встановлено, що цегляний гараж, який позначений в технічному паспорті під літ. «В», збудований у 1972 році батьком відповідача і в подальшому у 1995 році подарований ОСОБА_4, як господарська будівля належна до житлового будинку на АДРЕСА_2, відтак не є самочинним об'єктом в розумінні ст. 376 ЦК України, що підтверджується матеріалами інвентаризаційної справи № 238/24.

Окрім того, судом також встановлено, що ОСОБА_4 спірну прибудову було збудовано самочинно, без відповідно дозволу, проте на належній їй на праві власності земельній ділянці, що сторонами не заперечується.

Встановивши, що позивачі не є власниками земельної ділянки, на якій відповідачем самочинно здійснено будівництво, а отже, порушення прав позивачів, виключно, як власників суміжної земельної ділянки, що знаходиться по АДРЕСА_1 в м. Львові, що є обов'язковим для правильного застосування ст. ст. 376, 386 , 391 ЦК України, не знайшло свого підтвердження, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про те, що позивачами не підтверджено порушення свого права, як власника земельної ділянки.

Судом першої інстанції також встановлено те, що у 2008 році ОСОБА_4 звернулася із заявою до Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради про погодження експлуатації самочинно здійсненої прибудови до житлового будинку. До заяви долучила наступні документи: висновки управління архітектури департаменту містобудування Львівської міської ради від 11.03.2008 р. № 3-П-5216/ 2401, висновки СЕС Залізничного р-ну м. Львова від 19.03.2008 р. № 588/01, висновки Залізничного РВ ГУ МНСУ у Львівській області від 13.06.2007 р. № 3/578, копія викопіювання з генплану м. Львова з нанесенням червоних ліній і охоронних зон від 14.05.2007 р., виготовлене архітектурним бюро при Львівській міській раді, постанову про накладення адміністративного стягнення від 01.02.2007 р. та копія квитанції, акт обстеження ЛКП "Левандівка" від 21.03.2011 р., довідка Ф-2 з місця проживання про склад сім"ї і прописку від 20.03.2008 р. № 525, технічні паспорти на будинки, виготовлені ОКП ЛОР "БТІ та ЕО" 04.06.2007 р. та 15.01.2004 р., технічні висновки "Стан конструкцій будинку № АДРЕСА_2" та ескізний проект "Приведення у відповідність до нормативних вимог самовільної прибудови на АДРЕСА_2 у м. Львові", розроблені Л/Ф "НДІ Проектреконструкція".

Міжвідомчою комісією Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради погоджено технічну можливість експлуатації зазначеної прибудови АІ-1 розм. 3,40 м х 4,25м+1,80 мх 3,25 м., в якій влаштовано коридор під літ. 1-7 пл. 8,0 кв.м, вбиральню під літ. 1-8 пл. 2,9 кв.м, ванну кімнату під літ. 1-9 пл. 4,3 кв.м., висновок міжвідомчої комісії затверджено розпорядженням голови Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради № 355 від 08.04.2008 р.

Відповідно до п.16.4 рішення виконкому Львівської міської ради № 1224 від 18.11.2005 р. "Про внесення змін і доповнень до рішення виконавчого комітету від 06.05.2005 р. № 406 "Про затвердження Положення про порядок врегулювання питань самочинного будівництва у м.Львові" з ОСОБА_4 28.03.2008 р. укладено угоду про погодження самочинного будівництва в управлінні контролю та аудиту департаменту "Адміністрація Міського голови" Львівської міської ради, погоджено вартість самочинно виконаних робіт, та 07.04.2008 р. сплачено кошти на рахунок спецфонду розвитку інфраструктури Залізничного району в сумі 2914,80 грн.

На виконання розпорядження ОСОБА_4 виконані всі зазначені у ньому вимоги, в тому числі протягом 2008-2009 рр. "НДІ Проектреконструкція" виготовлено робочий проект приведення у відповідність до нормативних вимог самовільної прибудови на вул. Вигоди,17, а також робочий проект приведення у відповідність до норм самочинно розширеного будинку за рахунок прибудови "АІ-1" на вул Вигоди, 17 у м. Львові. Проект погоджено ЛКП "Зелений Львів", ВАТ "Львівобленерго", ДАІ ЛМУ УМВС у Львівській області, техвідділом Управління головного архітектора м. Львова, ЛМКП "Львівводоканал", центром технічної експлуатації радіофікації Львівської філії ВАТ "Укртелеком", ЛКП "Залізничнетеплоенерго", ЛКП "Львівсвітло", управлінням охорони історичного середовища, техслужбою ЛКП "Львівелектротранс", ВАТ "Львівгаз".

22.02.2011 р. за існуючим на той час порядком надання дозволу на виконання будівельних робіт, затведженого постановою КМ України від 30.09.2009 р. № 1104, ОСОБА_4 на ім'я начальника інспекції ДАБК у Львівській області подано повідомлення про початок виконання будівельних робіт, на які не вимагається дозвіл.

Згідно з п.9 "Переліку будівельних робіт, на виконання яких не вимагається дозвіл", затвердженого тією ж постановою КМ України, такий дозвіл не вимагається для виконання робіт з будівництва приватних житлових будинків садибного типу, дачних і садових будинків, прибудов до них загальною площею до 500 кв.м. включно, господарських будівель і споруд.

Вищенаведені встановлені судом першої інстанції обставини справи стверджують про те, що ОСОБА_4 вживались заходи щодо узаконення самочинного будівництва.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який відмовляючи у задоволенні позову врахував те, що розпорядження Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради № 355 від 08.04.2008 року, яке оскаржувалося позивачами, на час розгляду справи не було скасоване, а відтак було чинним.

На думку колегії суддів за умови чинності розпорядження голови Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради № 355 від 08.04.2008 р. «Про затвердження висновку міжвідомчої комісії гр. ОСОБА_4.» позовні вимоги позивачів про знесення прибудови, позначеної у технічному паспорті літерою «А-1» та гаражу, позначеного літерю «В» на території будинковолодіння АДРЕСА_2, не підлягають до задоволення.

Крім того, у техпаспорті на будинок ОСОБА_4 від 23.12.2010 року, згідно інформації інвентаризаційної справи БТІ, 09.11.2011 року анульовані штампи про самочинне будівництво.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дав належну оцінку твердженням позивачів про те, що прибудова і гараж знаходяться на межі земельних ділянок сторін, і з врахуванням того, що позивачами, всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України, не надано належних і допустимих доказів на підтвердження цієї обставини, викопіювання земельної ділянки АДРЕСА_1 у м. Львові від 14.07.2009 року, на яке посилаються позивачі, не можна вважати належним підтвердженням такого факту, оскільки його дані щодо проходження межі А-Г земельної ділянки позивачів відрізняються від даних інших викопіювань та планів земельної ділянки, які знаходяться в матеріалах справи, окрім цього, позивачами надано суду копію викопіювання від 14.07.2009 року, яка належним чином не завірена, у якому міститься дописка - «Примітка: Усі викопіювання видані раніше на земельну ділянку по АДРЕСА_1 вважати недійсними», проте ким саме, чи уповноваженою на внесення таких записів особою, і коли саме зроблена така примітка, чи наявна вона на оригіналі цього викопіювання, не є зрозумілим та позивачами суду не доведено, дійшов до вірного висновку про недоведеність позивачами їх тверджень про те, що прибудова і гараж знаходяться на межі земельних ділянок сторін і що позов в частині демонтажу прибудови та гаража ОСОБА_4 заявлено безпідставно, позивачі, всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України, не надали суду належних та допустимих доказів на підтвердження порушення їх прав, оскільки відповідно до вимог чинного законодавства лише порушене право підлягає судовому захисту.

Вірною є відмова суду в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8про ліквідацію допущення відповідачем порушення будівельних норм при влаштуванні вікон в подвір'я будинку на АДРЕСА_1, з тих підстав, що позивачами в обґрунтування цієї вимоги не наведено правових підстав і доказів порушення їхніх прав, і крім цього, за даними Інспекції ДАБК у Львівській області, наведеними в листі № 7/13-6-4479 від 26.07.2013 року, станом на липень 2013 року і як вбачається з фотографій на час ухвалення оскаржуваного рішення, віконні блоки у прибудові до будинку на АДРЕСА_2, не були встановлені.

Позивачами, всупереч вимогам ст.ст. 10, 60 ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_4 чиняться перешкоди у встановленні загорожі на межі суміжних земельних ділянок сторін, і окрім цього між сторонами існує спір щодо межі між суміжними земельними ділянками, оскільки, як ствердила ОСОБА_4 в суді апеляційної інстанції, позивачі змістили межу земельної ділянки на частину належної їй на праві власності земельної ділянки, що свідчить про те, що межа між земельною ділянкою ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 та земельною ділянокою ОСОБА_4 на даний час не є визначеною, не встановлено відповідність її державним актам на право власності на земельну ділянку. За наведених обставин суд першої інстанції підставно відмовив у задоволенні позовної вимоги про усунення відповідачкою перешкод у влаштуванні загорожі.

Судом першої інстанції встановлено, що акт узгодження меж земельної ділянки на АДРЕСА_2 від 24.06.1998 року, на підставі якого ОСОБА_4 21.04.2004 року видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_4, був підписаний, в тому числі суміжним землекористувачем ділянки на АДРЕСА_1, ОСОБА_11, а ОСОБА_4 підписала і погодила межі користування земельною ділянкою ОСОБА_11 При переоформленні позивачами права спільної сумісної власності на земельну ділянку на АДРЕСА_1 за основу було прийнято технічну документацію на земельну ділянку попереднього землекористувача ОСОБА_11 і нового узгодження меж земельної ділянки не проводилось.

Враховуючи наведене, беручи до уваги, що акт узгодження меж земельної ділянки на АДРЕСА_2 для її приватизації було складено і підписано до набуття у власність позивачами у 2003 році будинку і суміжної земельної ділянки на АДРЕСА_1 та, що позивачами не наведено порушень вимог законодавства і порушень їх прав та законних інтересів при складанні і підписанні, в тому числі ОСОБА_11, акту узгодження меж земельної ділянки на АДРЕСА_2, висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для визнання такого акту недійсним, є підставним та обґрунтованим.

В обгрунтування позовної вимоги про відшкодування майнової шкоди позивачі посилалися на те, що така їм заподіяна у зв'язку з демонтажем залитого фундаменту під огорожу, пошкодженням двох бетонних стовпів, пошкодженням металевої сітки довжиною 20 погонних метрів, привласненням трьох металевих стовпів, придбанням піску, щебеню, цементу, доставкою матеріалів, виконанням робіт, затіненням і засміченням стічними водами їхньої земельної ділянки з будівлі ОСОБА_4, пошкодженням родючого шару землі, зниженням родючості землі, знищенням насаджень квасолі, самовільним підключенням відповідача до їхньої каналізації, недоотриманням вигоди від використання земельної ділянки, витрачанням часу для збирання доказів для суду, вартістю проїзду на транспорті, зверненням за новими викопіюваннями, оскарженням рішень та оплатою судового збору.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про відшкодування ОСОБА_4 майнової шкоди, суд першої інстанції виходив з положень ч.1 ст. 1166 ЦК України, та з врахуванням того, що під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за ст.1166 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв'язок між протиправною дією та негативними наслідками, встановивши, що позивачами не надано належних та допустимих доказів на підтвердження фактів заподіяння позивачам відповідачем майнової шкоди, а також розміру такої шкоди, беручи до уваги положення ч. 4 ст. 60 ЦПК України, відповідно до якої доказуваня не може ґрунтуватися на припущеннях, підставно відмовив у задоволенні цієї позовної вимоги.

Не знайшло свого підтвердження в суді першої інстанції твердження позивачів про самовільне підключення відповідача до каналізації будинку на АДРЕСА_1 у м. Львові. Суд першої інстанції, дослідивши долучені до матеріалів справи надані, як позивачами, так і відповідачем документи, встановив, що при виготовленні на замовлення відповідача робочого проекту приведення у відповідність до нормативних вимог самовільної прибудови на АДРЕСА_2 у м. Львові, ОСОБА_4, окрім іншого, також погоджено проект каналізації, якої у будинку ОСОБА_4 не було і немає до теперішнього часу, а за даними ЛМКП «Львівводоканал» на балансі підприємства не рахується каналізаційна мережа до будинку на АДРЕСА_1 у м. Львові.

З врахуванням положень ст. 23 ЦК України, ч.1 ст.1167, ЦК України, роз»ясень п.9 постанови №4 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в спорах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року (із змінами і доповненнями), згідно з якими відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні; що суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору, суд першої інстанції, давши оцінку доводам позивачів про заподіяння їм моральної шкоди, зокрема, внаслідок виготовлення ОСОБА_4 невідповідних документів, звинувачення позивачів у привласненні землі, психологічного тиску, наклепів, приниженні честі, гідності та ділової репутації, нанесенні ОСОБА_6 легких тілесних ушкоджень, з врахуванням того, що позивачі не надали безспірних доказів щодо обставин завдання їм моральної шкоди та вини ОСОБА_4 у заподіянні такої шкоди, правомірно відмовив позивачам у задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідачки моральної шкоди.

За вищенаведеного, колегія суддів погоджується з висновками суду про відсутність порушення прав позивачів, про те, що вимоги позивачів ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8, є безпідставними та необґрунтованими, такі не ґрунтуються на вимогах закону.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції повно та всебічно з"ясував обставини справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8- відхилити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 17 лютого 2017 року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

Цяцяк Р.П.