Справа № 458/1274/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Строна Т.Г.
Провадження № 22-ц/783/3205/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Л. Б.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді Струс Л.Б.

суддів: Шандри М.М., Левика Я.А.

секретаря: Бадівської О.О.

за участю: ОСОБА_2 та представник ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Турківського районного суду Львівської області від 07 березня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - Верхненська сільська рада Турківського району Львівської області, про зобов'язання відновити водопровід та не чинити перешкод у користуванні водопроводом,

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним судовим рішенням в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - Верхненська сільська рада Турківського району Львівської області, про зобов'язання відновити водопровід та не чинити перешкод у користуванні водопроводом відмовлено. Дане судове рішення оскаржив ОСОБА_4.

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вказує, що 16 років користується водою, яка тече з криниці, розташованої на земельній ділянці, що належала ОСОБА_8. Зазначає, що приймав участь в утриманні колодязя, надавав гроші для заміни труб та з`єднання водопроводу, однак після конфлікту відповідачі самоуправно перекопали та обрізали трубу водопроводу, який веде до його будинку та чинять перешкоди в користуванні водопроводом прокладеним від криниці, що знаходиться на земельній ділянці ОСОБА_9.

Просить скасувати рішення Турківського районного суду Львівської області від 07 березня 2017 року і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, стягнути з відповідача понесені судові витрати.

Відповідачі та третя особа в судове засідання не з'явилися, відповідно до матеріалів справи належно повідомлені (а.с. 96-99) клопотань про відкладення розгляду справи не подали, тому розгляд справи згідно із приписами ст.305 ЦПК України здійснюється колегією суддів за їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Матеріалами справи встановлено, що сторони по справі не є суміжними землекористувачами; на території села Яворів Турківського району Львівської області, на земельних ділянках сторін, ОСОБА_10 та ОСОБА_11, існує самочинно споруджений у 80-х роках минулого століття об'єкт нерухомого майна - водопровід від криниці, яка розташована на земельній ділянці Верхненської сільської ради Турківського району Львівської області (в с. Яворів). Доступ до цієї криниці є вільним для всіх жителів села.

В 2000 році до цього самочинно спорудженого водопроводу також самочинно (без дозволу сільської ради та інших державних органів) приєднався позивач.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_4 районний суд виходив з того, що водопровід є самочинно збудованим, а тому не є об`єктом права власності, і не може бути предметом захисту державою прав на таке майно.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Відповідно до акту від 22.09.2016 року спірний водопровід розташований на земельній ділянці ОСОБА_6

Водопровід є самочинним будівництвом. За загальним правилом, закріпленим у ч. 2 ст. 373 ЦК України, особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Згідно із ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об'єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об'єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об'єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у ч. 1 ст. 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об'єкт нерухомості є самочинним

Відповідно до правової позиції, висловленої в постанові Верховного Суду України від 04 грудня 2013 року у справі №6-130цс13, У розумінні ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений обєкт, а і обєкт нерухомості, який виник в результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови уже існуючого обєкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій обєкт втрачає тотожність з тим, на який власником (власниками) отримано право власності.

Обєкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) обєкти не є обєктами права власності (ч. 2 ст. 376 ЦК України), а тому не можуть бути предметом поділу (виділу) згідно із нормами ст. ст. 364, 367 ЦК України.

Матеріалами справи встановлено, що відповідно до рішення №77 Верхненської сільської ради від 27.09.2016 року визнано незаконним самоуправне пере різання водопроводу сім`єю ОСОБА_5, який веде до будинку ОСОБА_4, зобов`язано ОСОБА_5, його дружину та сина відновити постачання води до будинку ОСОБА_4 до 10.10.2016 року. Однак дане рішення було скасовано рішенням Турківського районного суду Львівської області від 24.05.2017 року.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішення у цивільній справі, що набрало законної сили не доказуються при розгляді інших справ.

Відповідно до ст..95 Земельного кодексу України землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право самостійно господарювати на землі, використовувати у встановленому порядку для власних потреб наявні на земельній ділянці загальнопоширені корисні копалини, торф, ліси, водні об'єкти, а також інші корисні властивості землі.

Стаття 103 ЗК України передбачає що власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо).

Як встановлено судом, що відповідачі не є суміжними користувачами з позивачем .

Відповідно до ст..1 Водного кодексу України водний об'єкт - природний або створений штучно елемент довкілля, в якому зосереджуються води (море, лиман, річка, струмок, озеро, водосховище, ставок, канал, а також водоносний горизонт);

Стаття 10 ВК України передбачає що до відання сільських, селищних, міських та районних у містах рад у галузі регулювання водних відносин на їх території належить:

1) здійснення заходів щодо раціонального використання і охорони вод та відтворення водних ресурсів;

2) контроль за використанням і охороною вод та відтворенням водних ресурсів;

3) встановлення правил загального користування водними об'єктами в порядку, визначеному статтею 47 цього Кодексу;

4) обмеження, тимчасова заборона (зупинення) діяльності підприємств та інших об'єктів в разі порушення ними вимог водного законодавства в межах своєї компетенції;

5) організація роботи, пов'язаної з ліквідацією наслідків аварій та стихійного лиха, погіршенням якості вод або їх шкідливою дією, залучення у встановленому порядку до цієї роботи підприємств, установ і організацій;

6) організація інформування населення про стан водних об'єктів, а також про надзвичайні екологічні ситуації, які можуть негативно вплинути на здоров'я людей, та про заходи, що вживаються для поліпшення стану вод;

7) вирішення інших питань у галузі регулювання водних відносин у межах своєї компетенції.

Як передбачено ст..110 Водного кодексу України порушення водного законодавства тягне за собою дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно з законодавством України. Відповідальність за порушення водного законодавства несуть особи, винні у самовільному захопленні водних об'єктів.

Покликання в апеляційній скарзі на ч.2 ст.13 ЦК України та на ту обставину, що позивач приймав участь в утриманні водопроводу колегія суддів вважає необґрунтованими та недоведеними.

Відповідно до ч.2 ст.13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Відповідно до ст..57, 60 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції постановляючи рішення, правильно застосував норми процесуального та матеріального права, а тому приходить до висновку, що підстави для скасування рішення районного суду відсутні.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.209, 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст.308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Турківського районного суду Львівської області від 07 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягомдвадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий

Судді