У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

СитнікО.М., Дем'яносова М.В., ІваненкоЮ.Г.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Комунальної організації «Музей театрального, музичного та кіномистецтва України», третя особа - директор Комунальної організації «Музей театрального, музичного та кіномистецтва України» ОСОБА_4, про поновлення на роботі, стягнення індексації заробітної плати, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 3 % річних та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 08 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 01 лютого 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, у якому зазначала, що з 05 лютого 2014 року по 31 березня 2016 року вона працювала на посаді завідувача канцелярією Комунальної організації «Музей театрального, музичного та кіномистецтва України». З вказаної посади її звільнено на підставі п. 6 ст. 36 та п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату та відмовою працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою організацією, а також відмовою від продовження роботи у зв'язку зі зміною істотних умов праці.

Наказ позивачка вважала незаконним, оскільки ним передбачено дві самостійні підстави для звільнення, які не можуть одночасно застосовуватися. Крім того, ніякого скорочення штату працівників та істотних змін в організації виробництва і праці в КП «МТМК України» не відбувалося. У попередженні була запропонована інша посада позивачу, хоча в новій структурі КП «МТМК України» збережено посаду секретаря з усіма функціями за вказаною посадою.

Просила визнати недійсними накази КП «МТМК України» від 15 березня 2016 року № 30-к та від 16 травня 2016 року № 67-к, поновити її на посаді, стягнути з відповідача індексацію заробітної плати за вересень та листопад 2015 року у розмірі 130 грн 14 коп., заробітну плату за час вимушеного прогулу до часу вирішення справи, 15 000 грн на відшкодування моральної шкоди та 3 % річних на суму заборгованості зі сплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 08 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 01 лютого 2017 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 працювала на посаді завідуючого канцелярії Комунальної організації «Музей театрального, музичного та кіномистецтва України» з 05 лютого 2014 року по 31 березня 2016 року, у тому числі - згідно з контрактом від 05 лютого 2014 року, укладеним між сторонами у письмовій формі з продовженим строком його дії до 05 лютого 2016 року (а. с. 8).

Із матеріалів справи вбачається, що наказом Комунальної організації «Музей театрального, музичного та кіномистецтва України» від 18 січня 2016 року № 4-б-к скорочується штат працівників організації, а саме виключається з штатного розпису музею посада завідувача канцелярії, яку обіймала ОСОБА_3 (а. с. 59).

У зв'язку з цим 20 січня 2016 року відповідач видав наказ № 5-к про внесення змін до штатного розпису музею, відповідно до якого посаду завідувача канцелярією замінено на посаду секретаря, яким також наказано у визначені законодавством строки повідомити завідувача канцелярії про зміни найменування посади та умов праці (а. с. 60).

Відповідно до штатного розпису музею з 01 квітня 2016 року посада завідувача канцелярією відсутня та залишається посада секретаря (а. с. 72−74).

22 січня 2016 року відповідач письмово попередив позивачку про можливе звільнення з посади завідувача канцелярії у зв'язку з налагодженням діяльності музею-квартири ОСОБА_6 та попередив, що посаду завідувача буде замінено на посаду секретаря (а. с. 61).

З попередженням позивачка ознайомлена, що підтверджується актом, відповідно до якого ОСОБА_3 відмовилася від підписання попередження та зауваженнями позивачка на попередженні (а. с. 62).

Директор Комунальної організації «Музей театрального, музичного та кіномистецтва України» ОСОБА_4 ознайомив позивачку з листом від 10 лютого 2016 року, у якому роз'яснюються підстави для виведення посади завідувача канцелярією та те, що позивачці пропонується взамін посада секретаря і у разі відсутності згоди на таке переведення відповідач зможе звільнити позивача у зв'язку зі скороченням штату (а. с. 63).

Позивачка відмовилася від підписання пропозиції-листа, про що працівники музею склали відповідний акт (а. с. 64).

Наказом від 15 березня 2016 року № 30-к ОСОБА_3 звільнено з посади з 31 березня 2016 року у зв'язку зі змінами у штатному розписі музею. Підставою для вказаного наказу відповідачем зазначено п. 6 ст. 36 та п. 1 ст. 40 КЗпП України, ст. 19, ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» (а. с. 11).

Наказом Комунальної організації «Музей театрального, музичного та кіномистецтва України» від 31 березня 2016 року № 39-а-к внесено зміни до наказу від 15 березня 2016 року № 30-к у частині дати звільнення - «з 31 березня 2016 року» змінено на дату «у перший робочий день після закінчення періоду тимчасової непрацездатності» (а. с. 12).

Наказом від 16 травня 2016 року № 67-к звільнено ОСОБА_3 з роботи з 16 травня 2016 року у зв'язку з виведенням посади завідувача канцелярії зі штатного розпису музею (а. с. 13).

Наказом від 19 червня 2015 року № 42 з 01 червня 2015 року зупинено нарахування індексації заробітної плати працівникам до затвердження Кабінетом Міністрів України особливого порядку проведення індексації грошових доходів населення у межах фінансових ресурсів бюджету на 2015 рік, з яким позивачка була ознайомлена (а. с. 150).

Відповідно до бухгалтерської довідки заробітна плата позивачки за вересень, листопад 2015 року була проіндексована у грудні 2015 року та виплачена відповідно до розрахункового листка за грудень 2015 року (а. с. 87, 77).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, зробив правильний висновок, що відповідач при звільненні позивачки дотримався порядку встановленого чинним трудовим законодавством України, жодних порушень законодавства при звільненні позивача не встановлено, у зв'язку з чим підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Також суди правильно зазначили, що з наказу про звільнення та наказів про внесення до нього змін вбачається, що позивачку звільнено не за п. 6 ст. 36, а за п. 1 ст. 40 КЗпП України, про що також зазначено у трудовій книжці (а. с. 8).

При цьому суди зазначали, що посади завідувача канцелярії та секретаря є різними, так як змінено обсяг посадових обов'язків та розмір оплати праці. Від роботи на посаді секретаря позивачка відмовилася.

Зазначення п. 6 ст. 36 КЗпП України у наказі про звільнення є помилковим, котре за собою не тягне поновлення позивача на посаді.

Інші доводи касаційної скарги на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів.

Згідно ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами першої й апеляційної інстанцій при розгляді справи дотримано вимоги закону, у зв'язку з чим колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити, а судові рішення залишити без змін.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 08 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 01 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

Ситнік О.М. Дем'яносов М.В. Іваненко Ю.Г.