Провадження № 22-ц/779/1356/2017
Головуючий у 1 інстанції Домбровська Г. В.
Суддя-доповідач Максюта
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Максюти І.О.,

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.

секретаря Мельник О.В.

з участю представника апелянта ОСОБА_1, позивача та його представника ОСОБА_2, представника органу опіки та піклування ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про позбавлення батьківських прав за апеляційною скаргою ОСОБА_1, що діє в інтересах ОСОБА_5 на рішення Івано-Франківського міського суду від 23 березня 2017 року,

в с т а н о в и л а :

В березні 2016 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до ОСОБА_5 про позбавлення батьківських прав, який мотивував тим, що він та відповідачка є батьками ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Відповідно до рішення Івано-Франківського міського суду від 27.02.2015 року шлюб між ним та ОСОБА_5 розірвано. З 2014 року відповідачка покинула його з донькою і по даний час місце її перебування невідоме. З того часу колишня дружина жодного разу не цікавилася дитиною, не телефонувала, не писала листів. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 28.01.2015 року стягнено аліменти з ОСОБА_5 на утримання дитини, однак відповідач сплачувати аліменти відмовляється у зв'язку з чим станом на 01.11.2016 року наявна заборгованість в сумі 23800 грн. Вважає, що зазначені обставини є підставою для позбавлення ОСОБА_5 батьківських прав щодо дочки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 23 березня 2017 року позов задоволено.

Позбавлено ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстровану в АДРЕСА_1, батьківських прав відносно неповнолітньої дочки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 19 червня 2017 року заяву представника ОСОБА_1, що діє в інтересах ОСОБА_5, про перегляд заочного рішення залишено без задоволення. (а.с.76)

Не погодившись з даним рішенням ОСОБА_1, що діє в інтересах ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на незаконність та необґрунтованість рішення, порушення норм матеріального та процесуального права, необ'єктивність та неповне дослідження фактичних обставин справи.

Апелянт зазначає, що ч.1 ст.164 Сімейного кодексу України передбачає виключний перелік підстав позбавлення батьківських прав, однак позивачем жодна з цих підстав не доведена наявними в матеріалах справи доказами. Постановляючи рішення в заочному порядку, суд позбавив права відповідача надати свої докази у справі та пояснення щодо фактичних взаємовідносин в сім'ї та відносин між матір'ю та дочкою, не дотримавшись принципів цивільного процесу щодо змагальності та рівності сторін, забезпечення сторонам рівних умов в поданні доказів. Крім того позивачем не надано жодного доказу, який би підтверджував позовні вимоги, крім довідки про заборгованість по сплаті аліментів, яка могла бути спростована в судовому засіданні поданими відповідачем копіями платіжних та поштових відправлень на ім'я позивача про переказ коштів.

Апелянт вважає висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_5 стосовно її дочки неналежним та недопустимим доказом у зв'язку з тим, комісія діяла необ'єктивно, прийнявши рішення без участі матері та без врахування її думки. Крім того рішення органу опіки та піклування має рекомендаційний характер та оцінюється у сукупності з іншими доказами.

Судом не враховано також те, що відповідач завжди намагалась використати усі способи та засоби для можливості спілкування з дочкою та її виховання, однак позивач систематично чинить їй перешкоди, через що вона змушена була звернутись в 2015 році з позовом про визначення способу участі матері у вихованні дитини та встановлення режиму побачення. В подальшому між ними було укладено мирову угоду, умов якої позивач не дотримувався.

Апелянт також зазначає, що суд першої інстанції формально підійшов до вирішення даного спору і фактично позбавив матір батьківських прав тільки за те, що вона постійно проживає та працює в іншій країні. Таке рішення не тільки грубо порушує принцип не втручання держави в особисте громадян, але й порушує інтереси дитини, яку незаконно хочуть позбавити материнського тепла та уваги. Просить рішення суду скасувати, прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Вислухавши представника апелянта, позивача та його представника, представника органу опіки та піклування, суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до ст. 303 ЦПК України, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, але апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Крім того, згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Задовольняючи позов щодо позбавлення батьківських прав, суд першої інстанції виходив з положень частини 1 та ст. 164 Сімейного Кодексу України, дійшов висновку, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

З такими висновками суду першої інстанції не у повній мірі погоджується колегія суддів, оскільки вони є передчасними та суд не врахував всіх обставин, які мають значення для справи.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 08.04.2010 року, а рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 27 лютого 2015 року шлюб між ними розірваний, неповнолітню ОСОБА_6 залишено проживати з батьком. (а.с. 10-12)

Згідно свідоцтва про народження від 10.06.2011 року ОСОБА_4 є батьком, а ОСОБА_5 є матір`ю дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.9).

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 28.01.2015 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення аліментів задоволено частково. Суд стягнув з ОСОБА_5 аліменти на користь ОСОБА_4 на утримання малолітньої дочки ОСОБА_6 в розмірі 700 грн. щомісячно до досягнення нею повноліття. ( а.с.13-15).

Довідка ГТУЮ в Івано-Франківській області Івано-Франківського МВ ДВС від 11.11.2016 року свідчить про те що заборгованість по стягненню аліментів з ОСОБА_5 станом на 01.11.2016 року становить 23800 грн. ( а.с.16)

Відповідно до витягу з рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 09 лютого 2017 року №56 «Про розгляд питань органу опіки та піклування» виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради надав висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_5 стосовно дитини ОСОБА_6 (а.с.42,44).

Зі змісту вищевказаного висновку органу опіки та піклування, вбачається, що відповідно до індивідуально-психологічного обстеження дівчинки, проведеного психологом МДКЛ ОСОБА_7 від 14.09.2016 року, рівень пізнавальної сфери і моторики ОСОБА_6 відповідають віковим критеріям. Рівень тривожності у дитини низький, присутній контроль над своїми почуттями та емоціями. У дівчинки простежується образа на матір. До батька та його сім"ї ставлення позитивне, вважає за доцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_5 стосовно дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.44).

Відповідно до довідки про склад сім"ї від 08.11.2016 року №796 позивач з дитиною зареєстровані та проживають в АДРЕСА_2, де створені належні побутові умови проживання, що підтверджується актом обстеження від 07.11.2016 року. ( а.с.18,21)

Згідно характеристики Угорницької сільської ради, Івано-Франківської міськради від 07.11.2016 року №792 ОСОБА_4 працює методистом навчально-методичного кабінету ЦПТО в Івано-Франківській області, де зарекомендував себе з позитивної сторони. ( а.с.22).

Із довідки від 09.11.2016 року №99/01-21 Івано-Франківського навчально-реабілітаційного центру Івано-Франківської області встановлено, що ОСОБА_6 відвідує дошкільну групу з вересня 2015 року. За період перебування дитини в закладі мати, ОСОБА_5, дочку не відвідувала, не приводила і не забирала. (а.с.19)

Апелянт зазначає, що завжди намагалась використати усі способи та засоби для можливості спілкування з дочкою та її виховання, однак позивач систематично чинить їй перешкоди, через що вона змушена була звернутись в 2015 році з позовом про визначення способу участі матері у вихованні дитини та встановлення режиму побачень.

У судовому засіданні представник апелянта пояснила, що апелянт (відповідач) працевлаштована на території Російської Федерації, де вона фактично постійно проживає у зв»язку із трудовою діяльністю. Не втратила інтересу до дитини і бажає виконувати свій обов»язок по вихованню дитини. Періодично пересилає кошти батькові дитини на утримання дочки, що підтверджується оглянутими у судовому засіданні касовими чеками (а.с.84-85) та не заперечується позивачем факт отримання таких коштів. Передала дитині електронний планшет для спілкування скайп-зв»язком, однак батько дитини сказав, що дитина цей гаджет розбила, тому на даний час спілкуватися з дочкою вона не має можливості. Останній раз вона була в Україні у травні 2017 року і намагалася побачитися з дитиною, однак батько дитини створив перешкоди їй, написавши заяву у дитячому садку, щоб їй дитину не видавали з урахуванням рішення суду про позбавлення батьківських прав.

Відповідно до ст.165 СК з позовом про позбавлення батьківських прав можуть звернутися: один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина; заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває; орган опіки та піклування; прокурор; сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

В силу ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, зокрема, ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

У пунктах 15 та 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

У п.18 вказаної постанови зазначено, що, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

Відповідачем надано суду докази про те, що позивачем створювалися їй перешкоди у спілкуванні з дитиною у період до 12 квітня 2016 року, коли ухвалою Івано-Франківського міського суду визнана мирова угода між сторонами щодо способів участі апелянта у вихованні дитини. (а.с.87-88)

Крім того, має значення те, що апелянт проживає окремо від дитини, працевлаштована у іншій країні, її шлюб з позивачем розірвано, місце проживання дитини визначено з батьком, тому вона не має можливості приймати безпосередню участь у вихованні дитини, проживаючи разом з нею. Ці обставини є суттєвими щодо участі матері у вихованні дитини і факт окремого проживання батьків не є підставою для позбавлення матері батьківських прав відносно дитини.

Згідно з принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Позиція, що дитина може бути розлучена з матір'ю у виняткових випадках, також викладена у рішенні Європейського Суду з прав людини від 18 грудня 2008 року № 39948/06 у справі «Савіни проти України».

Позбавлення батьківських прав апелянта щодо дитини по своїй суті є розлученням матері з дитиною, оскільки правовими наслідками такого позбавлення є втрата особистих немайнових прав щодо дитини та звільнення від обов»язків щодо її виховання, втрата можливості бути законним представником дитини, а також втрата інших прав, заснованих на спорідненості з дитиною.

Ці обставини не враховані органом опіки та піклування під час надання висновку щодо позбавлення ОСОБА_5 батьківських прав, висновок є недостатньо обґрунтованим та суперечить інтересам дитини, тому колегія суддів, вважає за можливе скористатися своїм правом, передбаченим частиною 6 статті 19 Сімейного кодексу України, не погодитись з таким висновком органу опіки та піклування.

Таким чином, висновок органу опіки та піклування про необхідність позбавлення апелянта батьківських прав є передчасним.

Суд, під час ухвалення рішення неповно дослідивши обставини справи, не врахувавши, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, неправильно застосував норми матеріального права, а саме положення частини 1 ст. 164 Сімейного кодексу України.

Колегія суддів зауважує, що і апелянтом не надано суду доказів про те, що позивач створював їй перешкоди у вихованні та спілкуванні з дочкою, починаючи з 07 квітня 2016 року і по 23 березня 2017 року, тобто після визнання судом мирової угоди і по день ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав, хоча вона перебувала на території України досить тривалий час, що не заперечувалося у судовому засіданні її представником.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про винну поведінку відповідача (апелянта), яка виразилася у відсутності з її сторони піклування про фізичний і духовний розвиток дитини, навчання , підготовку до самостійного життя, відсутності інтересу до внутрішнього світу дитини, а також ненадання матеріального утримання дитині, необхідного для її культурного та духовного розвитку, забезпечення харчуванням тощо.

Враховуючи ті обставини, що відповідач проживає окремо від дитини , бажає приймати участь у вихованні дочки та спілкуватися з нею, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, колегія суддів дійшла висновку про те, що відповідачу слід надати можливість виправити свою винну поведінку шляхом встановлення контакту з дочкою.

Отже, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову, а відповідача слід попередити про необхідність змінити ставлення до виховання дитини, поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням відповідачем батьківських обов'язків.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 307, 309, 313-315, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, що діє в інтересах ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 23 березня 2017 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про позбавлення батьківських прав відмовити.

Попередити ОСОБА_5 про необхідність змінити ставлення до виховання дитини ОСОБА_6 і покласти на орган опіки та піклування Івано-Франківської міської ради контроль за виконанням ОСОБА_5 батьківських обов'язків стосовно дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку у двадцятиденний строк до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: І.О. Максюта

О.В. Пнівчук

О.О. Томин