АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 539/612/17 Номер провадження 22-ц/786/2171/17Головуючий у 1-й інстанції Жага Е.Г. Доповідач ап. інст. Хіль Л. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області у складі:

Головуючого: судді Хіль Л.М.,

Суддів: Лобова О.А., Мартєва С.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 20 червня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» про захист прав споживача, визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2017 року позивач ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» про захист прав споживача шляхом визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення коштів.

В обґрунтування позову зазначив, що 03.03.2017 року він уклав письмовий договір фінансового лізингу №005116 з ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» на виконання умов якого та згідно з виставленим йому відповідачем рахунку, ним того ж дня на рахунок товариства було перераховано 90 000 грн.

Відповідно до вищевказаного договору ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» зобов'язувалось придбати у свою власність предмет лізингу у вигляді автомобіля Great Wall М4 та передати його у користування лізингоотримувачеві, а той у свою чергу зобов'язався сплачувати за користування автомобілем періодичні лізингові платежі згідно графіку в розмірі 10 312 грн. 50 коп. щомісяця (1 рік) та 4442 грн. 88 коп. щомісяця (з другого по четвертий роки). Договір фінансового лізингу передбачає право лізингоотримувача отримати автомобіль у власність за умови повної сплати вартості автомобіля та інших витрат. З умовами договору він ознайомився вже після перерахування грошей в сумі 90 000 грн. на рахунок відповідача.

Вважає, що договір фінансового лізингу №005116 від 03.03.2017 року є несправедливим, суперечить принципу добросовісності, лізингодавцем порушено його права споживача, оскільки під час укладення даного правочину відповідач вдався до нечесної підприємницької діяльності.

В договорі відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місце знаходження, куди має звернутися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару.

Всупереч вимогам Закону України «Про фінансовий лізинг» та норм ЦК України,у договорі і у специфікації відсутня обов'язкова для договору фінансового лізингу істотна умова щодо його предмету у обсягах, визначених законом. У зазначених договірних документах предметом лізингу визначено: марка Great Wall, модель М4, у кількості 1 вартістю 247 500 тис. грн. Таке визначення предмету лізингу не відповідає поняттю індивідуально визначеної речі (номер кузову та номер двигуна, рік випуску, колір, об'єм двигуна, індивідуальних технічних характеристик, індивідуальної комплектації тощо), не містить вимог щодо якості предмету лізингу відповідно до ДСТУ, класифікаторів, технічних умов тощо.

У договірних умовах не дотримано право лізингоодержувача на вибір постачальника предмета лізингу. У договорі не зазначено, за дорученням чи за погодженням лізингоодержувача має здійснюватись вибір постачальника предмету лізингу, тобто, яка із сторін договору визначає продавця предмету лізингу. Згідно договірних умов, право вибору продавця (постачальника) предмету лізингу належить лізингоодержувачу, однак реалізація такого права договором не передбачена. У порушення вимог закону, ні у договорі ні у специфікації до нього, продавця (постачальника) предмета лізингу не зазначено взагалі.

Такі неправомірні дії відповідача змусили позивача звернутись в суд за захистом своїх порушених прав та визнання договору фінансового лізингу №005116 від 03.03.2017 року недійсним. Також прохав суд стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Еталон на його користь грошові кошти у сумі 90 000 грн. та судові витрати.

Також, позивач вказав, що договір фінансового лізингу транспортного засобу не був нотаріально посвідчений.

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 20 червня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 до Товаритства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про захист прав споживача, визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення коштів - задоволено.

Визнано недійсним договір фінансового лізингу № 005116, укладений 03 березня 2017 року між ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» та ОСОБА_2

Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» на користь ОСОБА_2 кошти в сумі 90 000 (дев'яносто тисяч) гривень.

Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 900 (дев'ятсот) грн.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із того, що договір лізингу транспортного засобу, що був укладений між фізичною та юридичною особами не був нотаріально посвідчений, що обумовлює його нікчемність. Визнаючи правочин недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що спірний договір не відповідає положенням ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», що містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Так, судом констатовано несправедливість п. 12.12 Договору фінансового лізингу № 005116 від 03.03.2017 року, що обумовлює недійсність договору вцілому.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, відповідач ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» подав апеляційну скаргу, в якій прохає скасувати рішення суду першої інстанції у зв`язку із порушенням судом норм матеріального та процесуального права, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначив, що договір може бути визнаний недійсним у цілому з підстав несправедливості його умов лише у разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, а визнання недійсними зазначених позивачем умов не зумовлює зміну інших умов договору, з огляду на що, вважає рішення суду першої інстанції незаконним.

Також апелянт вважає хибним висновок міськрайонного суду про те, що договір фінансового лізингу транспортного засобу підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню. Так, посилаючись на ст. Закону України «Про нотаріат», п.п. 1,2 глави 7 розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, п. 7 глави 7 роздіду І Порядку, п.п. 3.12 п. 3 глави 5 розділу ІІ Порядку, вказав, що для нотаріального посвідчення договору оренди транспортного засобу за участю фізичної особи необхідна наявність документу про реєстрацію транспортного засобу, а враховуючи, що договір є договором непрямого лізингу і лізингодавця на момент укладення договору відсутній документ про реєстрацію транспортного засобу, оскільки останній зобов`язується придбати предмет лізингу у майбутньому та після виконання лізингоодержувачем умов договору, необхідних для його придбання. З огляду на що, прохає апеляційний суд відступити від правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 16.12.2015 року за № 6-2766цс15.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши обґрунтованість та законність оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з п.1 ч.1 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до норми ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції постановив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Як вже зазначалось вище, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів, суд першої інстанції вірно виходив з двох обставин, нотаріальне не посвідчення договору фінансового лізингу транспортного засобу за участі фізичної особи та не відповідність його п. 12.12 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», що обумовлює його недійсність в цілому.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає встановленим судом обставинам та нормам матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Так, судом встановлено і підтверджується дослідженими в судовому засіданні і наявними в матеріалах справи доказами, що 03 березня 2017 року ОСОБА_2 та ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» було підписано договір фінансового лізингу № 005116 (а.с. 11-24).

Згідно з п.п. 1.1 Договору, лізингодавець зобов`язується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно (предмет лізингу згідно з п. 3.1 Договору), а лізингоодержувач зобов`язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього Договору.

Відповідно до п. 1.2 Договору, строк користування лізингоодержувачем предметом лізингу складається з періодів (місяців) згідно з графіком сплати лізингових платежів (додаток № 2 до Договору) та починається з дати підписання сторонами Акту преймання-передачі Предмету Лізингу за формою, встановленою лізингодавцем.

Згідно з п. 1.4 Договору, лізингоодержувач має право самостійно обирати транспортний засіб та продавця (постачальника) ТЗ і несе пов`язані з цим ризики. Продавцем (постачальником) ТЗ є особа, що, як правило, зазначається у Специфікації. В такому випадку лізингоодержувач подає лізингодавцю письмову заяву із зазначенням назви продавця.

Відповідно до п. 3.1 Договору, предметом договору вказано «Great Wall M4».

Згідно з п. 3.3 Договору, предмет лізингу є власністю лізингодавця до моменту переоформлення права власності на лізингоодержувача згідно з умовами даного договору.

Відпоовідно до п.п. 4.1.1 Договору, лізингодавець зобов`язаний придбати та передати у користування та володіння лізингоодержувача Предмет Лізингу на умовах цього Договору та інших погоджень між сторонами.

Згідно з п.п. 4.4.2 Договору, лізингоодержувач має право вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та цим Договором випадках.

Відповідно до п.ж 5.1 Договору, предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 50 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: комісії за організацію, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу та комісії за організацію на умовах викладених у п. 5.4 Договору, а також відшкодування платежів за реєстрацію та страхування предмета лізингу.

Згідно з п.п 8.2.1 Договору, перший лізинговий платіж складається та сплачується в наступній обов`язковій черговості, незалежно від призначення платежу:

а. Комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи;

б. Авансу ціни предмета лізингу;

в. комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу.

Відповідно до п. 12.12 Договору, у випадку розірвання даного договору лізингоодержувачем до підписання акта приймання-передачі предмета лізингу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуваннм штрафу за дострокове розірвання 20% від сплаченої суми авансових платежів. В такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається.

Згідно з п. 16.1 Договору, будь-які спори або розбіжності, що виникають у процесі виконання умов даного Договору, які сторони не можуть розв`язати шляхом переговорів, будуть вирішуватися в судовому порядку відповідно до діючого законодавства України без дотримання досудового порядку врегулювання спорів.

Згідно з додатком № 1 до договору фінансового лізингу № 005116 від 03.03.2017 року, що передбачає графік сплати першого лізингового платежу, вартість предмета лізингу складає 247500,00 грн., відсоток платежів 50%, авансовий платіж 123750 грн., щомісячний платіж 10312,50 грн., комісія за організацію 24750,00 грн., комісія за передачу 7425,00 грн. (а.с. 25).

Додаток № 2 до договору, передбачає графік сплати другого лізингового платежу, зазначено, що вартість предмета лізингу становить 247500,00 грн., авансовий платіж - 50%, сума лізингу - 123750 грн., викупна вартість - 3713 грн., відсоткова ставка -12,50%, комісія - 5,00%, період лізингу - 36 місяців, страхування КАСКО - 0,00%, щомісячний платіж - 4442,88 грн. (а.с. 26).

Згідно з додатком № 3 до Договору фінансового лізингу № 005116 від 03.03.2017 року «Специфікація» - предметом договору є один автомобіль Great Wall M4 за ціною 247500,00 грн. (доларовий еквівалент - 9105,96 грн.) (а.с. 27).

Згідно з квитанцією № NOXOL40480 від 03.03.2017 року ОСОБА_3 сплатив ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» 90000 грн. (а.с. 28).

Згідно з нормами ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 стт. 203 цього Кодексу.

Відносини, що виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг», у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійним судом не вимагається.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону № 1023-XII є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13).

У договорі, що переглядається, як вже зазначалось вище, п. 12.12 Договору фінансового лізингу №005116 від 03 березня 2017 року передбачено, що у випадку розірвання договору лізингоодержувачем лізингодавець повертає сплачені кошти з вирахуванням штрафу за дострокове розірвання - 20% від сплаченої суми авансового платежу. У такому випадку комісія за організацію договору лізингоодержувачу не повертається. При цьому незалежно від призначення платежу вказаного у банківській квитанції на оплату,даний платіж розцінюється як комісія.

При цьому в разі збільшення вартості предмета лізингу лізингоодержувач повинен одноразово сплатити різницю такої вартості до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем для відповідності відсоткового розміру авансового платежу фактичній вартості предмета лізингу на момент його купівлі у продавця, а також одноразово сплатити різницю комісії за організацію до моменту купівлі предмету лізингу лізингодавцем. У разі зменшення вартості предмета лізингу в момент його передачі лізингоодержувачу різниця комісії за організацію поверненню не підлягає (п. 5.4 Договору).

Законом України «Про захист прав споживачів» передбачено повернення суми авансових платежів з вирахуванням штрафу за дострокове розірвання договору. Цією нормою до несправедливих умов договору віднесено надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору, а спірним пунктом договору передбачено право лізингодавця не повертати лізингоодержувачу комісію за організацію договору, що порушує принцип добросовісності, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків і завдає шкоди споживачеві, а тому зазначена у пункті 12.12 умова договору є несправедливою в розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Колегія суддів наголошує, що зазначений висновок суду першої інстанції не суперечить висновкам Верховного Суду України, зробленим у постановах від 19.10.2016 року по справі № 6-1551цс16, від 11.05.2016 року по справі № 6-65цс16, що у відповідності до положень ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для застосування при розгляді справ щодо аналогічних правовідносин.

Відповідно до норми ч. 1 ст. 217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину вцілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Колегія суддів не погоджується з доводами апелянта, про те, що визнання судом першої інстанції недійсним п.12.12 Договору, не спричиняє недійсності усього правочину, адже мова йде про зміну сукупної ціни правочину та повернення лізингоодержувачу «першого платежу».

Натомість, колегія суддів констатує правильність висновків суду першої інстанції про те, що вищевказана умова договору є несправедливою, забезпечує захист інтересів лише лізингодавця, що забезпечує очевидну диспропорцію між правами та обов`язками сторін.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально набуте лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Спірний договір має ознаки непрямого лізингу, адже лізингодавець мав придбати товар у невизначеного лізингоодержувачем продавця відповідно до додатку № 3 до Договору (Специфікація, у якій зазначено лише марку та модель транспортного засобу і його ціну).

До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

За своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу або договору поставки.

За договором найму (оренди) здійснюється передача майна наймачеві у користування.

Нормами ч.ч. 1,3 ст. 760 ЦК України передбачено, що предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні. Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом.

Найм (оренда) транспортних засобів врегульовано параграфом 5 глави 58 ЦК України.

За загальним правилом, передбаченим ч. 1 ст. 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі.

Якщо стороною у цьому договорі виступає фізична особа, то згідно з ч. 2 ст. 799 ЦК України договір підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню.

Згідно з нормою ст. 220 ЦК України, недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Нікчемний договір не породжує тих прав і обов`язків, настання яких бажали сторони і визнання такого договору недійсним не вимагається.

Правові наслідки дійсності договору передбачені ст. 216 ЦК України. Положення вказаної статті застосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Зазначені правові позиції викладені у постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року по справі № 6-1551цс16, у постанові від 16.12.2015 року по справі № 6-2766цс15 та у постанові від 18 січня 2017 року по справі № 6-648цс16.

З огляду на вищевикладене, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що нотаріальне не посвідчення договору фінансового лізингу транспортного засобу тягне за собою його нікчемність.

Доводи апелянта про неможливість нотаріального посвідчення договору у зв`язку із відсутністю у нього реєстраційних документів колегією суддів не вважаються тією обставиною, у зв`язку із якою слід відступити від вищевикладених правових позицій, адже саме лізингодавець вважається власником транспортного засобу і саме на нього покладаються обов`язки щодо його реєстрації і в подальшому обов`язок нотаріального посвідчення договору лізингу з лізингоодержуваче.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, викладених в оскаржуваному рішенні, які зроблені судом на основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами. Виконавши всі вимоги цивільного судочинства, суд першої інстанції ухвалив законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого апеляційним судом не встановлено.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 1, 308, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» - відхилити.

Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 20 червня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Л.М. Хіль

Судді: О.А. Лобов

С.Ю. Мартєв

З оригіналом згідно: Л.М. Хіль