Ухвала іменем україни
26 липня 2017рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКоротуна В.М.,
суддів: Карпенко С.О., Кафідової О.В.,Фаловської І.М., Писаної Т.О.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення грошових коштів за договором позики, за касаційною скаргою ОСОБА_7, який діє через представника ОСОБА_8, на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 03 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 12 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2016 року ОСОБА_6, звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 19 жовтня 2015 року ОСОБА_7 отримав від нього кошти у сумі 25 000 доларів США, які зобов'язувався повернути 20 березня 2016 року, про що власноручно склав розписку в присутності двох свідків: ОСОБА_9 та ОСОБА_10

У визначений строк ОСОБА_7 кошти не повернув, а тому позивач, посилаючись на положення ст. ст. 526, 530, 1046, 1047, 1049 ЦК України, просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованості за договором позики у розмірі 25 000 доларів США, що відповідно до офіційного курсу гривні щодо іноземних валют на день звернення до суду становить 633 473 грн 025 коп.

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 03 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 12 липня 2016 року, позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 грошові кошти за договором позики в розмірі 633 473 грн 25 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_7, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, виходив із того, що відповідач отримані ним кошти у розмірі 25 000 доларів, що еквіваленто 633 473 грн 25 коп., у встановлений у борговій розписці строк не повернув, а тому вони підлягають стягненню з відповідача на користь позивача на підставі положень ст. ст. 1046, 1047 ЦК України.

При цьому суд зазначив, що правочин, вчинений 19 жовтня 2015 року, відповідачем у встановленому законом порядку з підстав, передбачених ст. ст. 215, 230, 229, 235 ЦК України, недійсним чи нікчемним не визнавався.

Такі висновки є правильними та відповідають встановленим у справі обставинам.

Судом встановлено, що 19 жовтня 2015 року ОСОБА_7 отримав у безпроцентну позику від ОСОБА_6 кошти у розмірі 25 000 доларів США, які зобов'язувався повернути 20 березня 2016 року, про що власноручно склав розписку в присутності двох свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 (а. с. 46).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

За таких обставин висновки суду про те, що розписка є належним доказом на підтвердження отримання грошових коштів ОСОБА_7від ОСОБА_6 є законними та обґрунтованими.

Доводи ОСОБА_7 про те, що договір позики є удаваним (ст. 235 ЦК України) та укладений з метою приховати інші правовідносини, що виникли за договором найму, укладеним між ним та ОСОБА_11 у період 2010-2011 років, який у свою чергу орендував приміщення у батька позивача - ОСОБА_12 - не підтверджені належними та допустимими доказами у справі, були предметом перевірки та дослідження судів першої та апеляційної інстанцій та не знайшли свого підтвердження; вимоги про оспорювання договору позики через безгрошовість (ст. 1051 ЦК України) не заявлялись.

Крім того, не знайшли свого підтвердження і доводи відповідача про те, що розписка від 19 жовтня 2015 року була підписана ним під впливом помилки, обману чи насильства (ст. ст. 229-233 ЦК України).

За відсутності встановлених у справі обставин, які б спростовували наведені у позовній заяві доводи, підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду відсутні.

Із матеріалів справи та змісту оскаржуваних судових рішень не вбачається, що судом при розгляді скарги допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК України як підстави для скасування рішення.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, постановлено законне і обґрунтоване рішення, подану касаційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду - залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7, який діє через представника ОСОБА_8, відхилити.

Рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 03 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 12 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Коротун
Судді: С.О. Карпенко О.В. Кафідова І.М. Фаловська Т.О. Писана