Справа № 372/1418/16-ц Головуючий у І інстанції Болобан В. Г.
Провадження № 22-ц/780/4256/17 Доповідач у 2 інстанції Сліпченко О. І.
Категорія 46 22.08.2017
УХВАЛА

Іменем України

22 серпня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого: Сліпченка О.І.,

суддів: Іванової І.В., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря: Тимошевської С.І.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Першого заступника Прокурора Київської області на рішення Обухівського районного суду Київської області від 14 червня 2017 року по справі за позовом керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Обухівської районної державної адміністрації Київської області до Козинської селищної ради Обухівського району Київської області, ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27, ОСОБА_28, ОСОБА_29 про визнання недійсними рішень, скасування їх державної реєстрації та витребування земельної ділянки,-

Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду, вислухавши учасників процесу, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів,-

встановила:

У травні 2016 року Керівник Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Обухівської районної державної адміністрації Київської області (надалі позивач) звернувся з вказаною позовною заявою, яку обґрунтовував тим, що проведеною у 2014 році перевіркою було встановлено, що рішеннями виконавчого комітету Козинської селищної ради Обухівського району Київської області та рішеннями сесії Козинської селищної ради Обухівського району Київської області, в порушення земельного та водного законодавства передано земельні ділянки за рахунок земель водного фонду, що розташовані у прибережній захисній смузі, для будівництва та обслуговування житлового будинку у приватну власність третім особам, які в подальшому за договорами купівлі-продажу відчужили земельні ділянки на користь ОСОБА_2

Посилаючись на те, що оспорювані рішення прийняті з перевищенням наданих законодавством повноважень, видача в подальшому державних актів на право власності на земельні ділянки громадянам та укладення договорів купівлі-продажу земельних ділянок відбулись із порушенням вимог земельного законодавства, а спірна земельна ділянка загальною площею 3,2393 га була відведена за рахунок земель водного фонду та вибула із державної власності в порушення вимог закону поза волею власника і існують підстави для витребування її із чужого незаконного володіння.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 14 червня 2017 року відмовлено в задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням суду Перший заступник Прокурора Київської області в своїй апеляційній скарзі посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, неповне з'ясування обставин справи просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно ст. 10 п.3 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно ст.11 п.1 ЦПК України розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише з формальних міркувань.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку судом першої інстанції ці вимоги закону у повному обсязі виконано.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Обухівської районної державної адміністрації Київської області не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, не підтверджуються належними та допустимими доказами, а тому задоволенню не підлягають.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ст. ст. 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки та також указано, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судам слід надати належну оцінку всім доводам сторін у справі, що є складовою вимогою ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 04.XI.50).

Вимогами ст. 14 Конституції України передбачено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Відповідно до ст. 144 Конституції України, органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням виконавчого комітету Козинської селищної ради № 87/80 від 29.10.1998 року ОСОБА_4 передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 0,15 га для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку, на підставі якого останній отримав державний акт на право приватної власності на земельну ділянку НОМЕР_1 від 20.10.2000 року.

Рішенням виконавчого комітету Козинської селищної ради № 87/81 від 29.10.1998 року ОСОБА_30 передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 0,15 га для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку, на підставі якого остання отримала державний акт на право приватної власності на земельну ділянку НОМЕР_2 від 20.10.2000 року.

Рішеннями виконавчого комітету Козинської селищної ради Обухівського району № 8/1 від 24.02.2000 року громадянам ОСОБА_14, ОСОБА_10, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_31, ОСОБА_32 виділено та передано у приватну власність під індивідуальне будівництво земельні ділянки по 0,15 га, загальною площею 0,75 га.

На підставі вказаного рішення № 8/1, 20.10.2000 року громадяни: ОСОБА_14 отримала державний акт на право приватної власності на земельну ділянку НОМЕР_3; ОСОБА_10 отримала державний акт на право приватної власності на земельну ділянку НОМЕР_4; ОСОБА_17 отримав державний акт на право приватної власності на земельну ділянку НОМЕР_5; ОСОБА_15 отримала державний акт на право приватної власності на земельну ділянку НОМЕР_6; ОСОБА_16 отримала державний акт на право приватної власності на земельну ділянку НОМЕР_7; ОСОБА_12 отримав державний акт на право приватної власності на земельну ділянку НОМЕР_8.

Рішеннями виконавчого комітету Козинської селищної ради Обухівського району № 8 від 24.02.2000 року ОСОБА_13, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_11 виділено та передано у приватну власність під індивідуальне будівництво земельні ділянки по 0,15 га загальною площею 0,9 га.

На підставі вказаного рішення № 8 від 20.10.2000 року громадяни: ОСОБА_13 отримав державний акт на право приватної власності на земельну ділянку НОМЕР_9; ОСОБА_33 отримав державний акт на право приватної шіасності на земельну ділянку НОМЕР_10; ОСОБА_8 отримала державний акт на право приватної власності на земельну ділянку НОМЕР_11; ОСОБА_7 отримала державний акт на право приватної власності на земельну ділянку НОМЕР_12; ОСОБА_6 отримав державний акт на право приватної власності на земельну ділянку НОМЕР_13; ОСОБА_5 отримала державний акт на право приватної власності на земельну ділянку НОМЕР_14, ОСОБА_11 отримала державний акт на право приватної власності на земельну ділянку НОМЕР_15.

Рішенням виконавчого комітету Козинської селищної ради № 112/241 від 26.10.2001 року ОСОБА_20 передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 0,15 га для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку, на підставі якого остання отримала державний акт на право власності на земельну ділянку НОМЕР_16 від 27.12.2001 року.

Рішенням виконавчого комітету Козинської селищної ради № 123/298 від 29.11.2001 року ОСОБА_18 передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 0,15 га для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку, на підставі якого остання отримала державний акт на право приватної власності на земельну ділянку НОМЕР_17 від 04.07.2003 року.

Рішенням виконавчого комітету Козинської селищної ради № 123/299 від 29.11.2001 року ОСОБА_19 передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 0,15 га для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку, на підставі якого остання отримала державний акт на право приватної власності на земельну ділянку НОМЕР_18 від 04.07.2003 року.

В подальшому ОСОБА_21:

- на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки № 1-863 від 11.11.2002 року придбала у ОСОБА_20 земельну ділянку площею 0,15 га, що належала останній на підставі державного акту на право приватної власності на земельну ділянку НОМЕР_16 від 27.12.2001 року;

- на підставі договорів купівлі-продажу земельної ділянки від 26.12.2002 року №№ 1-968, 1-970, 1-966, 1-972 придбала у ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_4, відповідно, у власність земельні ділянки загальною площею 0,6 га;

- на підставі договорів дарування від 18.09.2003 року №№ 1-654, 1-658, 1- 668, 1-656, 1-662, 1-670, 1-652, 1-650, 1-660, 1-664, 1-666 отримала від ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_10, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_33, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_16, ОСОБА_34., ОСОБА_15, відповідно, у власність земельні ділянки загальною площею 1,65 га.

На підставі вказаних цивільно-правових угод ОСОБА_21 отримала держаний акт на право власності на земельну ділянку НОМЕР_19 для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд загальною площею 2,4 га з кадастровими номерами: НОМЕР_20, НОМЕР_21, НОМЕР_22, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 9277 від 09.06.2004 року.

ОСОБА_29 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки № 1-865 від 11.11.2002 року придбав у ОСОБА_11 земельну ділянку, площею 0,15 га та отримав державний акт на право власності на земельну ділянку НОМЕР_23 від 25.08.2004 року. Земельній ділянці присвоєно кадастровий номер НОМЕР_24.

ОСОБА_12 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки № 1-861 від 11.11.2002 року відчужив земельну ділянку площею 0,15 га на користь ОСОБА_20, земельній ділянці присвоєно кадастровий номер НОМЕР_25.

На підставі договору купівлі продажу № 905 від 16.09.2005 року ОСОБА_35 придбала земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_25 у ОСОБА_20.

Рішенням 44 сесії Козинської селищної ради 6 скликання № 48/21 від 27.01.2014 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_28 площею 0,0752 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (кадастровий номер НОМЕР_26, свідоцтво на право власності НОМЕР_27).

Рішенням 44 сесії Козинської селищної ради 6 скликання № 48/22 від 27.01.2014 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_27, площею 0,0983 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (кадастровий номер НОМЕР_28, свідоцтво на право власності НОМЕР_29).

Рішенням 44 сесії Козинської селищної ради 6 скликання № 48/23 від 27.01.2014 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_26 площею 0,0255 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (кадастровий номер НОМЕР_40, свідоцтво на право власності НОМЕР_30).

Рішенням 44 сесії Козинської селищної ради 6 скликання № 48/24 від 27.01.2014 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_25 площею 0,1164 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (кадастровий номер НОМЕР_31, свідоцтво на право власності НОМЕР_32).

Рішенням 44 сесії Козинської селищної ради 6 скликання № 48/25 від 27.01.2014 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_24 площею 0,1288 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (кадастровий номер НОМЕР_33, свідоцтво на право власності НОМЕР_34).

Рішенням 44 сесії Козинської селищної ради 6 скликання № 48/26 від 27.01.2014 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_23 площею 0,1226 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (кадастровий номер НОМЕР_35, свідоцтво на право власності НОМЕР_36).

Рішенням 44 сесії Козинської селищної ради 6 скликання № 48/27 від 27.01.2014 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_22 площею 0,1226 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (кадастровий номер НОМЕР_37, свідоцтво на право власності НОМЕР_38).

В подальшому ОСОБА_2 придбала:

- у ОСОБА_21 земельні ділянки з кадастровими номерами НОМЕР_20, НОМЕР_21, НОМЕР_22 лощею 2,4 га (договори купівлі-продажу №№ 6114, 6120, 6124 від 22.09.2004 року);

- у ОСОБА_29 придбала земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_24 площею 0,15 га (договір купівлі-продажу № 1135 від 07.06.2012 року);

- у ОСОБА_23, ОСОБА_22, ОСОБА_27 придбала земельні ділянки з кадастровими номерами НОМЕР_35, НОМЕР_37, НОМЕР_28, НОМЕР_39, відповідно до договорів купівлі-продажу №№ 731, 737, 734, 740 від 11.04.2014 року);

- у ОСОБА_24, ОСОБА_36, ОСОБА_26 придбала земельні ділянки з кадастровими номерами НОМЕР_33, НОМЕР_31, НОМЕР_40 відповідно до договорів купівлі-продажу №№ 667, 668, 669 від 08.04.2014 року).

В подальшому, на підставі заяви ОСОБА_2 від 24.04.2014 року розроблена технічна документація із землеустрою щодо об'єднання вищеперелічених земельних ділянок та присвоєно кадастровий номер НОМЕР_41.

Згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 58278347 від 27.04.2016 року, земельна ділянка площею 3,2393 га з кадастровим номером НОМЕР_41 на підставі свідоцтва про право власності № 22009989 від 22.05.2014 року належить ОСОБА_2 (відповідачу).

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 19.07.2016 року у даній справі було призначено судову земельно-технічну експертизу, на вирішення якої було поставлено питання щодо визначення категорії (основного цільового призначення) земельних ділянок, за рахунок яких утворилась спірна земельна ділянка (яка належить відповідачу) та чи відноситься спірна земельна ділянка до земель водного фонду.

Згідно з висновком судової земельно-технічної експертизи, проведеної Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз № 16836/16-41 від 15.03.2017 року, земельні ділянки, надані у власність первинним власникам ОСОБА_4 на підставі рішення виконавчого комітету Козинської селищної ради № 87/80 від 29.10.1998 року; ОСОБА_3 на підставі рішення виконавчого комітету Козинської селищної ради № 87/81 від 29.10.1998 року; ОСОБА_14, ОСОБА_10, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_31, ОСОБА_12 на підставі рішення виконавчого комітету Козинської селищної ради Обухівського району № 8/1 від 24.02.2000 року; ОСОБА_13, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_11 на підставі рішення виконавчого комітету Козинської селищної ради Обухівського району № 8 від 24.02.2000 року, за рахунок категорії земель - землі населеного пункту, угіддя - сіножаті. Висновком експертизи також встановлено, що земельні ділянки, надані у власність первинним власникам ОСОБА_28, ОСОБА_27, ОСОБА_26, ОСОБА_25, ОСОБА_24, ОСОБА_23, ОСОБА_22 на підставі рішень Козинської селищної ради від 27.01.2014 року №№ 48/21-48/27 за проектом землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 7-ми громадянам для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за адресою смт, Козин, пров. Мистецтва, Обухівського району Київської області, за рахунок категорії земель - землі житлової та громадської забудови. У своєму висновку експерт зазначив, що визначити за рахунок якої категорії земель передані земельні ділянки у власність ОСОБА_20, ОСОБА_19, ОСОБА_18 на підставі рішень виконавчого комітету Козинської селищної ради від 26.10.2001 року № 112/241, від 29.11.2001 року № 123/299, від 29.11.2001 року № 123/298, відповідно, не вбачається можливим, оскільки на дослідження не надано документації із землеустрою на підставі якої ці земельні ділянки сформовані.

Також за висновком проведеної судової земельно-технічної експертизи встановлено, що на час проведення експертизи земельна ділянка з кадастровим номером 32231554:05:104:0031, що розташована за адресою: Київська область, Обухівський район, смт. Козин, провулок Мистецтва, згідно з даних Державного земельного кадастру, за основним цільовим призначенням належить до категорії земель житлової та громадської забудови, а не земель водного фонду.

В матеріалах справи також наявний висновок експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз №8844/15-41/8845/15-48/8846/15-42/21764/15-42 від 20.11.2015 року за результатами проведення комплексної експертизи з питань землеустрою, будівельно-технічної, інженерно-екологічної експертизи, що була призначена в межах кримінального провадження № 0000412, яким зроблені аналогічні висновки, щодо категорій земель, які виділялись первісним власникам та зазначено окрім того, що проект землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги вздовж водного об'єкту на землях водного фонду прилеглої до земельних ділянок ОСОБА_2, що за адресою: Київська область, Обухівський район, смт. Козин, провулок Мистецтва, в цілому відповідає вимогам законодавства з питань землеустрою та землекористування.

Згідно зі ст. 3 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент прийняття оспорюваних рішень виконавчим комітетом Козинської селищної ради Обухівського району Київської області від 24.02.2000 року № 8, № 8/1, від 26.10.2001 року № 112/241, від 29.10.1998 року № 87/81, № 87/80, від 29.11.2001 року № 123/298, № 123/299, ) земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Згідно з п. 1 ч.1 ст. 9 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент прийняття оспорюваних рішень виконавчого комітету Козинської селищної ради) до компетенції селищних рад, зокрема, віднесено передачу земельних ділянок у власність, надання їх у користування, в тому числі на умовах оренди, у порядку, встановленому статтями 17 і 19 Кодексу.

Згідно з ч. 1 та ч. 4 ст. 17 Земельного кодексу України, передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки.

Відповідно до вимог ст. 3 ЗК України 1990 року, чинної на момент прийняття оскаржуваних рішень виконавчого комітету Козинської селищної ради Обухівського району Київської області від 24.02.2000 року № 8, № 8/1, від 26.10.2001 року № 112/241, від 29.10.1998 року № 87/81, № 87/80, від 29.11.2001 року № 123/298, № 123/299 - землею розпоряджаються Ради народних депутатів, які в межах своєї компетенції передають землі у власність або надають у користування та вилучають їх.

Повноваження щодо передачі, надання та вилучення земельних ділянок місцеві Ради народних депутатів можуть передавати відповідно органам державної виконавчої влади або виконавчим органам місцевого самоврядування.

Зазначені рішення приймались під час дії ЗК України 1990 року, що втратив чинність 01.01.2002 року, окрім того, ст. 3 ЗК України1990 року неконституційною в судовому порядку не визнавалась.

Згідно ч.10 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Рішення першої сесії Козинської селищної ради XXIII скликання, оформлене протоколом №1 від 28.04.1998 у формі рішення про делегування повноважень по виділенню земельних ділянок та приватизації, в судовому порядку незаконним не визнавалось та не скасовувалось, тому є законним станом на дату розгляду цього спору і не може ставитись під сумнів. До того ж Козинська селищна рада при прийнятті рішення про делегування повноважень розпоряджатися землями територіальної громади керувалась повноваженнями, визначеними ч.ч.2,3 ст.3 ЗК України 1990 року (в редакції станом на 28.04.1998 та 29.11.2001), як нормами прямої дії, які мають вищу силу в регулюванні земельних відносин порівняно із ЗУ «Про місцеве самоврядування».

Саме згідно зазначеного законного чинного рішення Козинської селищної ради діяв виконавчий комітет селищної ради при прийнятті спірних рішень.

В силу ст.44 Конституції України та ст. 73 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рішення селищної ради є обов'язковими для виконання. Тому виконавчий комітет Козинської селищної ради зобов'язаний був виконувати рішення першої сесії Козинської селищної ради XXIII скликання, викладене у протоколі № 1 від 28.04.1998 у формі рішення.

Наведені обставини повно і всебічно перевірені судом першої інстанції, тому місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про чинність рішення., яку позивачем не оскаржується.

Також є необґрунтованими і безпідставними доводи прокурора в апеляційній скарзі про не врахування судом постанови Верховного Суду України від 18.09.2013 у справі №6-84цс-13, в якій зазначено, що в порушення ст.59 ЗК України рада не могла прийняти рішення про делегування своїх виключних повноважень лише у формі рішення ради, яке мало прийматися на сесії ради, а не протокольно.

За приписами абз.2 ч.1 ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Однак означеною постановою відмовлено особі у заяві про перегляд судових рішень, оскільки надані рішення не можуть бути прикладом неоднакового застосування норм права.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що Виконавчий комітет Козинської селищної ради приймаючи рішення 24.02.2000 року № 8, № 8/1, від 26.10.2001 року № 112/241, від 29.10.1998 року № 87/81, № 87/80, від 29.11.2001 року № 123/298, № 123/299, діяв на виконання делегованих повноважень Козинської селищної ради, відповідно до вимог ст. 3 ЗК України, чинної на момент прийняття рішень, з додержанням вимог законодавства.

Згідно зі ст. 2 Земельного кодексу України від 18.12.1990 року, що втратив чинність 01.01.2002 року (в редакції, чинній на момент прийняття оспорюваних рішень виконкому Козинської селищної ради), віднесення земель до категорій провадиться відповідно до їх цільового призначення органами, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання їх у користування, а в інших випадках - органами, які затверджують проекти землеустрою і приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного, оздоровчого, історико-культурного та іншого призначення.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про землеустрій», цільове призначення земельної ділянки - використання земельної ділянки за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку.

Пунктом 12 Перехідних положень Земельного кодексу України від 25.10.2001 року (в редакції, чинній на момент прийняття оспорюваних рішень 44 сесії Козинської селищної ради Обухівського району Київської області 6 скликання від 27.01.2014 року № 48/27, № 48/26, № 48/25, № 48/24, № 48/23, № 48/22, № 48/21) визначено, що до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Згідно зі ст. 84 Земельного кодексу України від 25.10.2001 року (в редакції, чинній на момент прийняття оспорюваних рішень) в державній власності перебувають усі землі України, за винятком комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається та реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної республіки Крим, Київської та Севастопольської міської ради, районних державних адміністрацій у відповідності до закону. До земель державної власності, які не можуть передаватись у комунальну власність, належать землі під водними об'єктами загальнодержавного значення.

Відповідно до довідки Управління Держземагенства у Київській області в Обухівському районі вих № 3-22/1408 від 17.12.2014 року земельні ділянки МІ-15 (за рахунок об'єднання яких було сформовано одну земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_41) в період формування території смт. Козин та с. Рудики відносилися до категорії земель - сільськогосподарські землі, склад угідь - сіножаті, а не до землі водного фонду, як стверджує в позові прокурор.

Окрім зазначеного, на виконання вимог Закону України «Про землеустрій» при складанні державних актів на право приватної власності на землю громадянами, яким були виділені земельні ділянки оспорюваними рішеннями в смт. Козин, була розроблена відповідна технічна документація щодо кожної земельної ділянки та була погоджена органами державної влади. Так були отримані:

- висновок Обухівського районного відділу земельних ресурсів (М401 від 28.09.2000 року, в якому зазначається, що обмеження на використання земельної ділянки, яка передається в приватну власність для індивідуального житлового будівництва - відсутні;

- висновок відділу містобудування і архітектури Обухівської районної державної адміністрації, в якому зазначається, що обмеження на користування земельною ділянкою, яка передається у приватну власність - відсутні (даний висновок надавався Обухівською районною державною адміністрацією в 2000 році, тобто позивачем у даній справі, в інтересах якого діє прокурор).

Згідно з ч. 4 та 5 ст. 87 ВК України зовнішні межі водоохоронних зон визначаються за спеціально розробленими проектами. Порядок визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них встановлюються Кабінетом Міністрів України.

За змістом ст. 88 ВК України з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм в межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Прибережні захисні смуги встановлюються на земельних ділянках всіх категорій земель, крім земель морського транспорту. Землі прибережних захисних смуг перебувають у державній та комунальній власності та можуть надаватися в користування лише для цілей, визначених цим Кодексом. У межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням містобудівної документації. Прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою. Проекти землеустрою щодо встановлення меж прибережних захисних смуг (з установленою в них пляжною зоною) розробляються в порядку, передбаченому законом.

В позовній заяві та в судовому засіданні прокурор в обґрунтування позовних вимог посилався на акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства Державної інспекції сільського господарства в Київській області від 19.09.2014 року № А163/193, викопіювання з детального плану території смт. Козин Обухівського району Київської області, яке є додатком до акту, лист Обухівського міжрайонного управління водного господарства № 02-235 від 19.09.2014 року, фрагменту № 55 Ю об'єкту В-10, М 1:25000 зі станом місцевості на 20.04.2002 року, наданого ДНВП «УкрІнжГеодезія» (лист б/н від 07.05.2015 року), фрагменту топографічної карти масштабу 1:10000, станом на 1996 року, наданого Науково-дослідним інститутом геодезії і картографії (лист № 15дас від 12.05.2015 року), відповідно до яких спірні земельні ділянки частково або повністю знаходяться у прибережній захисній смузі озера Криве, площею понад 3 га.

Також, листом Київського державного підприємства геодезії, картографії, кадастрових та геоінформаційних систем "Київгеоінформатика" № 01-01/926 від 11.11.2014 року де зазначено, що спірна земельна ділянка повністю розташована на землях водного фонду, а саме на острові та водній поверхні озера Криве.

Однак, в матеріалах справи відсутні будь-які належні докази, що підтверджують , що спірні земельні ділянки частково або повністю знаходяться у прибережній захисній смузі, окрім копії вказаного акту перевірки.

Допустимим засобом доказування наявності водоохоронної зони та/або прибережної захисної смуги, в якості складової водоохоронної зони, має бути проект встановлення водоохоронної зони (прибережної захисної смуги), або кадастровий план земельної ділянки, на якій відображено таку зону (смугу), або містобудівна документація, яка передбачає зазначене вище.

Викопіювання, кадастрові плани, схеми розташування спірних земельних ділянок не підтверджують доводи позову про віднесення спірних земельних ділянок до земель водного фонду.

Посилання прокурора на акт перевірки суперечать іншим зазначеним вище доказам, в тому числі висновку судової земельно-технічної експертизи, і не є допустимими для вирішення даного спору.

Щодо самого акту перевірки дотримання вимог земельного законодавства Державної інспекції сільського господарства в Київській області від 19.09.2014 року № А163/193 слід зазначити, що в оригіналі акту (який був досліджений судом під час судового розгляду) відсутні обов'язкові реквізити (печатка самого органу, який склав цей акт). А висновки, викладені в цьому акті, робились виключно на підставі документів без дослідження спірної земельної ділянки на місцевості. Так, судом встановлено, що склад комісії (який підписав цей акт) не потрапив на земельну ділянку відповідача, хоча сам акт містить інформацію про ніби-то проведення певних робіт із використанням технічних засобів на місцевості, що не відповідає дійсності.

Прокурор в позовній заяві посилався також на те, що прибрежні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічів, а також станків площею менше 3 гектарів - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них та станків площею більше 3 гектарів - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів.

Згідно з ч. 3, 4, 5, 6 ст. 88 Водного кодексу України, землі прибережних захисних смуг перебувають у державній та комунальній власності та можуть надаватися в користування лише для цілей, визначених цим Кодексом

У межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням містобудівної документації.

Прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою. Проекти землеустрою щодо встановлення меж прибережних захисних смуг (з установленою в них пляжною зоною) розробляються в порядку, передбаченому законом.

Згідно з п. 4, 5, 10 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 травня 1996 p. N 486, у межах водоохоронних зон виділяються землі прибережних захисних смуг та смуги відведення з особливим режимом їх використання відповідно до статей 88 - 91 водного кодексу України. Розміри і межі водоохоронних зон визначаються проектом на основі нормативно-технічної документації. На землях міст і селищ міського типу розмір водоохоронної зони, як і прибережної захисної смуги, встановлюється відповідно до існуючих на час встановлення водоохоронної зони конкретних умов забудови.

З огляду на зазначене, при розробці проекту землеустрою додержано норми встановлення прибережних захисних смуг, розроблено та затверджено технічну документацію у порядку, передбаченому чинним законодавством України.

З плану, розробленого Інститутом «Діпромісто», вбачається, що на час виділення земельних ділянок первісним власникам ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, територія, на якій знаходиться оспорювана земельна ділянка, була повністю суходолом і не оточена водними об'єктами, на водне дзеркало не накладалася.

Крім того, відповідно до висновку експертів № 8844/15-41/8845/15-48/8846/15-42/21764/15-42 від 20.11.2015 року (який міститься в матеріалах справи), проект землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги вздовж водного об'єкту на землях водного фонду, прилеглої до оспорюваної земельної ділянки, в цілому відповідає вимогам законодавства з питань землеустрою та землекористування. Відтак, прокурором не взято до уваги положення чинного законодавства про те, що ширина прибережної захисної смуги може бути меншою ніж визначено у ст. 60 Земельного кодексу України та ст. 88 Водного кодексу України, враховуючи наявність містобудівної документації смт. Козин та існуючих конкретних умов забудови. Таким чином, твердження прокурора про порушення вимог законодавства щодо розміру прибережної захисної смуги не були доведеними в ході розгляду справи.

Відтак, твердження прокурора про те, що оспорювана земельна ділянка відносилася (відноситься) до категорії земель водного фонду є безпідставними та необґрунтованими. Зазначені земельні ділянки в період формування території смт. Козин у 1995-1996 роках відносилися до категорії сільськогосподарських земель, а відповідно до генерального плану території смт. Козин 1998 року - до земель населених пунктів. Тобто, виділення земельних ділянок первісним власникам, які є третіми особами у даній справі, відбулося у порядку, передбаченому чинним законодавством України: виконавчим комітетом Козинської селищної ради, якому були делеговані відповідні повноваження та на пленарному засіданні зазначеної ради, до компетенції якої відноситься розпорядження комунальною власністю, і відповідно до категорії земель, визначених генеральним планом смт. Козин.

Враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що земельні ділянки, були виділені в 1998 році, в 2000 році та в 2014 році Козинською селищною радою в межах наданих їй законом повноважень з урахуванням категорії землі та генерального плану смт. Козин від 1998 року, який був розроблений Інститутом «Діпромісто», є дійсним та чинним на даний час і будь-які зміни з 1998 року до нього не вносилися, а категорія виділених земельних ділянок відповідає визначеній планом категорії землі, оскільки посилання прокурора в позовній заяві на те, що оспорювані земельні ділянки на момент надання первісним власникам були землями водного фонду спростовані вищенаведеними обставинами, встановленими в ході судового розгляду (в тому числі висновком судової земельно-технічної експертизи).

За цих обставин, позовні вимоги щодо визнання недійсними рішень 44 сесії Козинської селищної ради Обухівського району Київської області 6 скликання від 27.01.2014 року № 48/27, №48/26, № 48/25, № 48/24, № 48/23, № 48/22, № 48/21 та рішень виконавчого комітету Козинської селищної ради 24.02.2000 року № 8, № 8/1, від 26.10.2001 року № 112/241, від 29.10.1998 року № 87/81, № 87/80, від 29.11.2001 року № 123/298, № 123/299 є безпідставними, з огляду на те, що не доведені належними та допустимими доказами та задоволенню не підлягають.

Крім того, доводи апелянта про відповідність обрання ним способу захисту інтересів держави статтями 387,388 ЦК України шляхом витребування майна у добросовісного набувача, яке придбано в особи, яка не мала права його відчужувати, не ґрунтуються на нормах чинного законодавства з огляду на таке.

Також, відповідно до ч. 1 ст. 50 Закону України «Про власність» власник має право вимагати повернення (віндикації) свого майна з чужого незаконного володіння (ст. 387 Цивільного кодексу України»).

Згідно зі ст. 148 Цивільного кодексу Української PCP, якщо майно за плату придбане у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не повинен був знати (добросовісний набувач), то власник вправі витребувати це майно від набувача лише в разі, коли майно загублене власником або особою, якій майно було передане власником у володіння, або викрадено у того чи іншого, або вибуло з їх володіння іншим шляхом поза їх волею. Аналогічна норма викладена і в ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Відповідно до ст. 388 Цивільного кодексу України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Крім того, відповідно до частини першої статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції" № 475/97- ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року (далі - Конвенція), Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Згідно із статтею 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Федоренко проти України" від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути "існуючим майном" або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини "Стретч проти Сполученого Королівства" (Case of Stretch v. the United Kingdom) (заява № 44277/98) від 24 червня 2003 року майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади.

У своїх висновках Європейський суд з прав людини неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога ст.1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Таким чином, вступаючи у правовідносини з державою у процесі виділення земельних ділянок, громадяни України мали право очікувати на набуття права власності в значенні статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно зі ст. 6 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» (в редакції, що діяла на час прийняття оспорюваних рішень), здійснення державного контролю за використанням та охороною земель у частині додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства України та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю та додержання вимог земельного законодавства в процесі укладання цивільно-правових угод, передачі у власність, надання у користування, в тому числі в оренду, вилучення (викупу) земельних ділянок та ведення державного обліку і реєстрації земель, достовірності інформації про земельні ділянки та їх використання відноситься до повноважень спеціально уповноваженого органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів у сфері державного контролю за використанням та охороною земель, а саме Держкомзему України.

Крім того, при подальшому продажу земельних ділянок волевиявлення фізичних осіб - продавців земельних ділянок на їх продаж сформульовано в договорах купівлі-продажу, посвідчених нотаріально у встановленому законом порядку. При переході права власності було перевірено наявність всіх правовстановлюючих документів, реєстрацію прав власності на земельні ділянки, реєстрацію самих земельних ділянок.

Окрім того, виділення земельних ділянок первісним власникам було здійснено на підставі технічної документації за рахунок земель населених пунктів та погоджено з Обухівською районною державною адміністрацією в особі відділу містобудування і архітектури Обухівської районної державної адміністрації, а також з Обухівським районним відділом земельних ресурсів, тому відсутні підстави вважати, що одинадцять земельних ділянок, за рахунок яких сформовано одну земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_41, яку просить витребувати прокурор у добросовісного набувача ОСОБА_2, вибули з володіння держави поза волею власника, а позовні вимоги щодо витребування земельної ділянки на користь Обухівської районної адміністрації в порядку віндикації є необґрунтованими та недоведеними, а тому задоволенню також не підлягають.

Згідно з ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст. ст. 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Відповідно до закріпленого в ст. 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України пов'язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом ст. 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі, зокрема, за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача.

Отже, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суди повинні встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власника в силу обставин, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України, зокрема, чи з волі власника вибуло це майно з його володіння.

Відповідно до приписів ч. 5 ст. 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від імені та в інтересах територіальних громад права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Частиною 5 ст. 60 цього Закону визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності. Отже, правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності належать органу місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Козинська селищна рада.

При цьому ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Територіальна громада с. Козин як власник земельних ділянок делегує Козинській селищній раді повноваження щодо здійснення права власності від її (громади) імені, в її інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом.

Тобто воля територіальної громади як власника може виражатися лише в таких діях органу місцевого самоврядування, які відповідають вимогам законодавства та інтересам територіальної громади.

Саме на ці обставини звернуто увагу у правовій позиції викладеній в постанові Верховного Суду України № 6-2161цс16 від 02 листопада 2016 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Таким чином, здійснення Козинською селищною радою права власності, зокрема розпорядження майном, у спосіб та в межах повноважень, передбачених законом, вважається вираженням волі власника майна - територіальної громади, що свідчить про правильність висновків районного суду про те, що спірні земельні ділянки вибули з володіння територіальної громади с. Козин за її волею.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

У практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21 лютого 1986 року, "Щокін проти України" від 14 жовтня 2010 року, "Сєрков проти України" від 07 липня 2011 року, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23 листопада 2000 року, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22 січня 2009 року, "Трегубенко проти України" від 02 листопада 2004 року, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Таким чином, з огляду на характер спірних правовідносин, встановлені судом обставини та застосовані правові норми, вбачається невідповідність заходу втручання держави у право власності відповідача критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ.

Отже, встановлені судом під час розгляду справи обставини вибуття спірного об'єкта нерухомості із володіння власника - територіальної громади м. Одеси - за його волею без перевищення повноважень органом місцевого самоврядування з огляду на зміст "суспільного", "публічного" інтересу у вимогах прокурора, дають підстави для висновку про порушення принципу "пропорційності" та не становлять підставу витребування майна власником від добросовісного набувача згідно ч. 1 ст. 388 ЦК України.

За таких обставин доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, на законність рішення апеляційного суду не впливають.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому дане рішення є законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Першого заступника Прокурора Київської області - відхилити.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 14 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: