Справа № 266/3110/17
Провадження № 2-о/266/335/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2017 року м. Маріуполь

Приморський районний суд м. Маріуполя Донецької області в складі:

головуючого судді Дзюба М.В.,

з участю секретаря Петрухіной Т.Л.,

заявника ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Маріуполі цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, заінтересована особа: Приморський районний в місті Маріуполі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Донецькій області,

ВСТАНОВИВ:

Заявник звернувся до суду із заявою, в якій зазначив, що 20 березня 2017 року в місті Донецьку померла його мати ОСОБА_2. Оскільки лікарське свідоцтво про смерть було видане в місті Донецьку, в даний час він не має можливості отримати свідоцтво про смерть в органах РАЦС, і змушений звернутись до суду із заявою про встановлення факту смерті.

Заявник ОСОБА_1 в судовому засіданні доводи заяви підтримав та просив встановити факт смерті своєї матері ОСОБА_2 20 березня 2017 року в місті Донецьку.

Представник заінтересованої особи Приморського районного у місті Маріуполі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Донецькій області до суду не зявився, надавши письмову заяву про розгляд справи за його відсутності.

Суд, допитавши свідків та дослідивши письмові матеріали справи, дійшов висновку про задоволення заяви з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту, зокрема, смерті особи в певний час, у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до ч. 1 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасового окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.

Судом встановлено, що заявник ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є сином ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про народження ІІІ-УР №555513, виданим 22.02.1961 року бюро РАЦС Петровського району міста Сталіно (а.с.5)

З лікарського свідоцтва про смерть № 482 від 20.03.2017 року вбачається, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, померла у віці 85 років в місті Донецьку 20 березня 2017 року. Причиною її смерті зазначено хронічну судинномозкову недостатність, церебральний атеросклероз із артеріальною гіпертензією. (а.с.7)

Допитаний за його згодою як свідок в порядку ст.184 ЦПК України ОСОБА_1, будучи попередженим про кримінальну відповідальність за ст.384, 385 КК України та приведений до присяги свідка, в судовому засіданні пояснив, що він є сином ОСОБА_2 та вони разом мешкали в місті Донецьку. Останній рік вона через хворобу не виходила з кімнати будинку, а з 31 грудня 2016 року через погіршення стану здоровя взагалі перестала самостійно пересуватись. Він їй надавав всю допомогу та здійснював за нею догляд. 20 березня 2017 року його мати померла вдома. Всі медичні документи забрав лікар під час видачі довідки про смерть. Оскільки довідку про смерть видано на тимчасово окупованій території України, в даний час він не може отримати свідоцтво про смерть в органах РАЦС. Похована ОСОБА_2 на цвинтарі в місті Донецьку поблизу місця поховання його батька.

Свідок ОСОБА_3 суду показала, що заявник є її зятем, а померла ОСОБА_2 була її свахою. ОСОБА_2 довго та тяжко хворіла, внаслідок чого померла в місті Донецьку 20 березня 2017 року. Вона особисто була присутньою під час її поховання та засвідчує факт її смерті.

Оцінюючи лікарське свідоцтво про смерть в сукупності з іншими дослідженими судом доказами, суд виходив з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав.

Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

На звернення до органів РАЦС, заявникові листом вих.№15.5-17-268 від 16.08.2017 року відмовлено у видачі свідоцтва про смерть ОСОБА_2, оскільки на підтвердження факту смерті предявлено медичний документ, форма якого не відповідає формі, визначеній наказом МОЗ України від 08.08.2006 року. (а.с.9)

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки можливості збору доказів смерті особи на окупованій території може бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності, спадкування тощо.

За таких обставин у інший спосіб, окрім як за рішенням суду, заявник не зможе реалізувати свої права, а тому суд приходить до висновку про задоволення заяви у повному обсязі та встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 10,11, 60,212,214,215,256-259 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України задовольнити.

Встановити факт того, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, яка народилась в сел..Олександрівка Мар?їнського району Донецької області, померла 20 березня 2017 року в місті Донецьку.

Рішення про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України підлягає негайному виконанню.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Апеляційного суду Донецької області в м. Маріуполі через Приморський районний суд м. Маріуполя протягом 10 днів з дня його проголошення, а особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Суддя Дзюба М. В.