РІШЕННЯ

іменем України

(заочне)

02 серпня 2017 рокуСправа №451/509/17
Провадження № 2/451/313/17

м. Радехів

Радехівський районний суд Львівської області

в складі: головуючого-судді Крет А.І.,

при секретарі судового засідання - Загайській І.В.

з участю позивача ОСОБА_1, представника органу опіки та піклування Радехівської РДА Львівської області Пригари О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Радехів, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування, у справах, що стосуються захисту прав та законних інтересів дітей Радехівської РДА Львівської області про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди та супроводу другого з батьків,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 про надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за межі України без згоди та супроводу другого з батьків. Уточнивши позовні вимоги просить Надати ОСОБА_1, дозвіл на виготовлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон на ім'я ОСОБА_4. Надати ОСОБА_4, дозвіл на виїзд за кордон без згоди його батька ОСОБА_3, та в супроводі матері ОСОБА_1 до Словакії, Польщі, Чехії та країн Євросоюзу в період з 01 жовтня 2017 року по 31 грудня 2017 року.

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що вона є матір»ю малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 Відповідач по справі ОСОБА_3 є батьком їх спільної дитини ОСОБА_4. Відповідач не проживає разом з нею та дитиною, не бачиться з дитиною і не приймає участі у вихованні сина. Дитина проживає разом із нею та знаходиться на повному її матеріальному утриманні. Вона неодноразово зверталася до відповідача з проханням надати дозвіл для виготовлення закордонного паспорта та надання дозволу на виїзд за кордон для їх сина ОСОБА_4. Однак отримувала відмову без вагомих підстав.

Також своє прохання мотивує тим, що її мати ОСОБА_5 більше 10 років проживає за кордоном в Чехії і не бачила внука. Вона має намір разом із сином відвідати свою матір, познайомити сина з бабусею та відпочити. Вважає, що така подорож матиме неабияке значення для духовного та фізичного розвитку дитини. Проте відповідач безпідставно не надає згоди на виїзд дитини за межі України.

В судовому засіданні позивач, позовні вимога підтримала в повній мірі й дала пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Просить позов задовільнити.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився повторно, хоча про день, місце та час розгляду справи був повідомлений належним чином. Проте подав на адресу суду письмове заперечення де вказав, що причиною його відмови у наданні дозволу на виїзд неповнолітнього сина ОСОБА_4 за кордон є агресивне неадекватне та незрозуміле ставлення позивачки ОСОБА_1 до прав його сина ОСОБА_4. Вказує, що позов є неправдивим, цинічним та навмисним способом не рахуватися з правами їх спільної дитини та його правами як батька.

Представник органу опіки та піклування Радехівської РДА Львівської області відносно задоволення позову не заперечила.

Заслухавши пояснення позивача на підтримку доводів позовної заяви, пояснення представника органу опіки та піклування Радехівської РДА Львівської області, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає до задоволення повністю з наступних підстав.

Відповідно до положень ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до змісту ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 являється матір»ю, а відповідач ОСОБА_3 - батьком неповнолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується наявною у справі ксерокопією свідоцтва про народження ОСОБА_4 серії НОМЕР_1 виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Радехівського районного управління юстиції у Львівській області(а.с.7).

Судом також встановлено, що неповнолітній ОСОБА_4 проживає разом із матір»ю ОСОБА_1, що стверджується довідкою №1824 від 03.04.2017 року виданою Новороздільською міською радою (а.с.9).

Як вбачається з пояснень позивачки, а також стверджується матеріалами справи, її мати ОСОБА_5 більше 10 років проживає в Чехії і вона (позивач) має намір разом із малолітнім сином ОСОБА_4 відвідати свою матір, познайомити сина з бабусею та відпочити (а.с.42-47). Проте відповідач безпідставно не надає згоди на виїзд дитини за межі України.

Суд не може надати віри поясненням відповідача про те, що ОСОБА_1 агресивно та неадекватно ставиться до прав його сина ОСОБА_4, оскільки на підтвердження цього відповідачем не було надано жодного доказу. Крім того, як вбачається із листа начальника Личаківського ВП ГУНП у Л/о № 6846/39-17 від 08.06.2017 року ОСОБА_3 оголошений в державний розшук (а.с40).

Відповідно до ст. 1 Сімейного кодексу України регулювання сімейних відносин здійснюється цим Кодексом з метою: зміцнення сім'ї як соціального інституту і як союзу конкретних осіб; утвердження почуття обов'язку перед батьками, дітьми та іншими членами сім'ї; побудови сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки; забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку.

Згідно ч.1 ст.2 СК України Сімейний кодекс України регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, усиновлювачами та усиновленими, між матір'ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання.

В силу вимог ч.ч.1-3 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року № 2402-III виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Держава надає батькам або особам, які їх замінюють, допомогу у виконанні ними своїх обов'язків щодо виховання дітей, захищає права сім'ї, сприяє розвитку системи послуг з підтримки сімей з дітьми та мережі дитячих закладів.

Вимогами ст.141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Стаття 155 СК України вказує, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Згідно ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, а ч.2 ст.150 СК України визначено, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до положень ч.1 ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно ч.ч. 1,2 ст.313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право на вільне самостійне пересування по території України і на вибір місця перебування. Фізична особа, яка недосягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Закон України «Про охорону дитинства» у ст. 12 зазначає, що виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

В силу вимог ст. 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-XII, документами, що дають право громадянину України на виїзд з України і в'їзд в Україну, є: паспорт громадянина України для виїзду за кордон; дипломатичний паспорт України; службовий паспорт України; посвідчення особи моряка; посвідчення члена екіпажу; посвідчення особи на повернення в Україну (дає право на в'їзд в Україну). У передбачених міжнародними договорами України випадках замість документів, зазначених у ч. 1 цієї статті, для виїзду з України і в'їзду в Україну можуть використовуватися інші документи.

Відповідно до п.п. 1,2 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 травня 2014 року № 152 паспорт громадянина України для виїзду за кордон є документом, що посвідчує особу, підтверджує громадянство України особи, на ім'я якої він оформлений, і дає право такій особі на виїзд з України і в'їзд в Україну. Кожен громадянин України має право на отримання паспорта для виїзду за кордон.

Згідно п.4 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон паспорт для виїзду за кордон оформляється особам, які не досягли 16-річного віку, на чотири роки, а особам, які досягли 16-річного віку, - на десять років.

Відповідно до пп. 2 п. 7 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін та видача паспорта для виїзду за кордон здійснюються особі, яка не досягла 16-річного віку, особі, яка визнана судом обмежено дієздатною або недієздатною, - на підставі заяви-анкети одного з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників (далі - законні представники); у разі оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обміну паспорта для виїзду за кордон у закордонній дипломатичній установі - на підставі заяви-анкети одного з батьків/законних представників та письмової згоди другого з батьків/законних представників, яка надається під час подання документів (заява від другого з батьків/законних представників не вимагається, якщо він є іноземцем або особою без громадянства). У разі відсутності другого з батьків під час подання документів така заява подається нотаріально засвідченою.

Згідно пп. 2 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: якщо другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджується записом про батька у свідоцтві про народження дитини, та який (яка) відсутній у пункті пропуску; якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі дитини є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на консульський облік у дипломатичному представництві або консульській установі України за кордоном; у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України ( 2947-14 ) (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері).

Таким чином, суд приходить до висновку, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку у супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків на підставі нотаріально посвідченої згоди та за відсутності згоди другого з батьків, здійснюється на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16 річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Принципами п. 2, 4 Декларації про права дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю Організації об'єднаних націй 20 листопада 1959 року передбачено, що дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які дозволили б їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. При виданні з цією метою законів головним міркуванням має бути найкраще забезпечення інтересів дитини. Дитина повинна користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона повинні бути забезпечені як їй, так і її матері, включно з належним допологовим і післяпологовим доглядом. Дитині має належати право на відповідне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування.

Згідно п. 1 ст. 18, п. 1, 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

З огляду на викладене суд вважає, що діючим законодавством України не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Оскільки позивач позбавлений можливості отримати нотаріально посвідчену згоду від відповідача у вигляді заяви на виїзд їх спільного сина за кордон в супроводі матері та виготовлення для нього паспорта громадянина України для виїзду за кордон для тимчасового перебування, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявленого позову і має підстави для надання ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, дозволу на виїзд за кордон без згоди його батька, ОСОБА_3 та в супроводі матері ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, до Словакії, Польщі, Чехії та країн Євросоюзу в період з 01 жовтня 2017 року по 31 грудня 2017 року.

Таким чином, враховуючи інтереси дитини, яка має конституційне право на свободу пересування, а відсутність письмової згоди батька позбавляє її цього права, суд вважає, що такий виїзд за кордон України малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у супроводі ОСОБА_1 буде здійснений в інтересах дитини та сприятиме її всебічному розвитку і фізичному оздоровленню та не буде суперечити чинному законодавству.

Керуючись ст.ст. 141, 150, 157 СК України, ст.ст. 10, 11, 60, 61, 209, 212-215, 218, 224, 226 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Надати ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, дозвіл на виготовлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон на ім'я ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Надати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, дозвіл на виїзд за кордон без згоди його батька ОСОБА_3, та в супроводі матері ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, до Словакії, Польщі, Чехії та країн Євросоюзу в період з 01 жовтня 2017 року по 31 грудня 2017 року.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії до Радехівського районного суду Львівської області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Львівської області через Радехівський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

ГоловуючийКрет А. І.