Придніпровський районний суд м.Черкаси
РІШЕННЯ
Справа № 711/1984/17
Номер провадження2/711/1093/17
24 липня 2017 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:
Головуючого: судді Кондрацької Н.М.,
при секретарі: Мелещенко О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Омега Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор плюс», Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним кредитного договору та визнання частково недійсними договорів факторингу, -
Позивач вважає, що вказані договори факторингу, укладені між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс», а також ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» суперечать законодавству, мають бути визнаними судом недійсними в частині передачі права вимоги за кредитним договором № 2304/0608/55-015 від 26.06.2008 на підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України з нижчезазначених підстав. Також, позивач вважає, що кредитний договір № 2304/0608/55-015 від 26.06.2008 є таким, що порушує права ОСОБА_1, як споживача, та має бути визнаним недійсним з наступних підстав. В порушення п. 2 ч. 1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», п.п. 2.1, 2.2, 2.3, 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року за № 168, ВАТ «Сведбанк» не надав ОСОБА_1, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, чим було порушено вимоги чинного закону.
Жодних повідомлень про перехід прав вимоги до ОСОБА_1 спочатку від ПАТ «Сведбанк» до ТОВ «ФК «Вектор Плюс», а потім від ТОВ «ФК «Вектор Плюс» до ТОВ «Кредитні ініціативи» - ні позичальнику, ні поручителям не надходило. Таким чином, ОСОБА_1 не була належним чином поінформована про зміну кредитора в зобовязанні, а отже мала право не виконувати своїх обовязків за кредитним договором по відношенню до ТОВ «Кредитні ініціативи», чим грубо порушено порядок переходу права вимоги за договором факторингу, чітко врегульований законодавством.
Відповідно до п. 2.6 договору факторингу від 28.11.2012, укладеного між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс», окрім випадків, передбачених у п. 2.6.5, наступне відступлення (або будь-яке інше відчуження в т.ч. передача під заставу) фактором прав вимоги заборгованості до боржників (як в цілому, так і будь-якої її частини) будь-яким третім особам допускається виключно за умови отримання фактором від банку попереднього письмового дозволу (погодження) ОСОБА_4 Банку. Пунктом 2.6.5 зазначеного договору, передбачено, що письмовий дозвіл від Банку не потрібен, якщо особа, яка має намір придбати у фактора право вимоги заборгованості від боржників, є банківською установою або фінансовою установою (у тому числі факторинговою компанією), яка повязана відносинами контролю з банківською установою, або якщо з моменту укладення цього договору пройшов 1 (один) рік і більше, за умови, що особа, що має намір придбати у фактора право вимоги заборгованості від боржників, має бездоганну ділову репутацію та відповідає усім вимогам, вказаним у п.п. 2.6.1. 2.6.2, 2.6.3, даного договору, а фактор повідомив банк про можливе відступлення права вимоги не менш, як за 5 (пять) робочих днів до такого продажу (відступлення). У позивача виникають обґрунтовані сумніви щодо виконання умов даних пунктів договору факторингу, та відповідно, існування письмового дозволу ОСОБА_4 ПАТ «Сведбанк» на передачу права вимоги заборгованості від ТОВ «ФК «Вектор Плюс» до ТОВ «Кредитні ініціативи», або наявності відносин контролю між ТОВ «Кредитні ініціативи» та банківською установою. Отже, відповідачі не мали права укладати договору факторингу про передачу прав вимоги до боржників не субєктів господарювання.
В судовому засіданні представник позивача за довіреністю ОСОБА_5 позовні вимоги підтримав та просив задовольнити.
В судове засідання представник відповідача ТОВ «ФК «Вектор плюс», треті особи: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не зявилися, були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомили.
Представник ТОВ «Кредитні ініціативи» в судове засідання не зявився, подали до суду заперечення та заяву про розгляд справи без їх участі. Просили відмовити в задоволенні позову.
Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення з наступних підстав.
Судом встановлено, що 26.06.2008 ВАТ «Сведбанк» (правонаступник - ПАТ «Сведбанк», перейменований на ПАТ «Омега Банк») та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 2304/0608/55-015, з подальшими змінами і доповненнями.
В забезпечення виконання зобов'язань позичальника, 26.06.2008 ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_2, уклали договір поруки № 2304/0608/55-015-Р-1. В забезпечення виконання зобовязань позичальника, 13.09.2010 ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3, уклали договір поруки № 2304/0608/55-015-Р-2.
28.11.2012 між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «ОМЕГА БАНК» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «ВЕКТОР ПЛЮС», укладено договір факторингу.
28.11.2012 між ТОВ «ФК «ВЕКТОР ПЛЮС» та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено договір факторингу, згідно умов якого ТОВ «ФК «ВЕКТОР ПЛЮС» відповідно до умов відступає фактору ТОВ «Кредитні ініціативи» свої права вимоги заборгованості за кредитними договорами, укладеними з боржниками, зазначених у реєстрі заборгованості боржників та у переліку кредитних договорів та договорів забезпечення.
Позивач вважає, що вказані договори факторингу, укладені між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс», а також ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» суперечать законодавству, мають бути визнаними судом недійсними в частині передачі права вимоги за кредитним договором № 2304/0608/55-015 від 26.06.2008 на підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України.
Пунктом 11.1 кредитного договору №2304/0608/55-015 від 26.06.2008 передбачено, що «Укладаючи цей договір, позичальник усвідомлює та підтверджує, що умови договору для нього зрозумілі, відповідають його інтересам, є розумними та справедливими. Підписанням цього договору позичальник свідчить, шо він до підписання цього договору ознайомився з усіма умовами,на яких ВАТ «Сведбанк» здійснює кредитування фізичних осіб на цілі, не повязані з підприємницькою діяльністю (у тому числі з умовами типових кредитних договорів Банку), та загальною сукупною вартістю всіх витрат,повязаних з отриманням кредиту в ВАТ «Сведбанк», та свідомо обрав умови кредитування, викладені в цьому договорі. Укладаючи цей договір, позичальник свідчить, що під час укладання та виконання цього договору позичальник не знаходиться під впливом омани, обману, насильства, погрози, зловмисної угоди або збігу важких обставин. Позичальник гарантує, що на момент укладання цього договору він не є жодним чином обмеженим законом, іншим нормативним актом, судовим рішенням або іншим, передбаченим чинним законодавством, способом в своєму праві укладати цей договір та виконувати всі умови, визначені у ньому».
Відповідно до пункту 11.11 кредитного договору сторони цього договору погодили, що з укладанням цього договору сторони досягли згоди з усіх його істотних умов та не існує будь-яких умов, які на думку будь-якої з сторін можуть бути істотними та необхідними за змістом цього договору.
Згідно з пунктом 11.13 кредитного договору підписанням цього договору позичальник підтверджує, що перед укладанням кредитного договору банк надав йому в письмовій формі всю інформацію про умови кредитування. Також при укладанні кредитного договору йому була надана вся необхідна інформація, передбачена «Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених Постановою Правління Національного Банку України від 10.05.2007 № 168 в повному обсязі.
Таким чином, при укладанні кредитного договору сторони обумовили його умови, про що засвідчили своїми підписами. Отже, підписавши кредитний договір, ОСОБА_1 підтвердила той факт, що банк перед укладанням кредитного договору надав їй всю необхідну інформацію, визначену Законом України «Про захист прав споживачів» та постановою Правління НБУ від 10.05.2007 №168, а відтак підстави для визнання кредитного договору недійсним відсутні.
Крім того, рішенням колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області від 17.05.2016 заочне рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20.02.2015 по справі за позовом ТОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості скасовано. Ухвалено нове рішення, яким стягнуто солідарно з відповідачів на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованість за кредитним договором № 2304/0608/55-015 від 26.06.2008. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.12.2016 заочне рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20.02.2015 та рішення апеляційного суду Черкаської області від 17.05.2016 залишено без змін.
Стаття 129-1 Конституції України передбачає, що судове рішення є обовязковим до виконання.
Відповідно до ч. 2 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів», судові рішення, що набрали законної сили, є обовязковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх обєднаннями на всій території України. Обовязковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.
Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст.512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва тощо. Разом з цим за положеннями ч. 3 зазначеної норми кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.
Згідно зі ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобовязанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобовязанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обовязку первісному кредиторові є належним виконанням.
Отже, за змістом зазначених норм заміна кредитора у зобовязанні може відбуватися без згоди боржника, але з його повідомленням, якщо інше не встановлено договором або законом. Однак, наслідками неповідомлення боржника є відповідальність нового кредитора за ризик настання несприятливих для нього наслідків і визнання виконання боржником зобовязання первинному кредитору належним.
Відповідно до умов кредитного договору позивач має право вимагати від позичальника (незалежно від настання кінцевого терміну погашення кредиту) дострокової сплати у повному обсязі заборгованості за кредитом та сплати процентів, а позичальник зобовязаний виконати зобовязання в порядку передбаченому п.п.9.2, 9.3 договору.
Відповідно до положень ст.ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно зі ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.
У ч. 2 ст. 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.
Згідно із ч. 1 ст. 553, ч. 1 ст. 554 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.
Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 1082 ЦК України боржник зобов'язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж.
Боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов'язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним.
Відповідно до правової позиції, яка висловлена в постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 23.09.2015 у справі №6-979цс15, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов'язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним.
Також апеляційний суд Черкаської області вказав, що із матеріалів справи вбачається, що з січня 2013 року ОСОБА_6 щомісячно сплачувала суми за кредитним договором саме ТОВ «Кредитні ініціативи», тобто визнавала кредитором по кредитному договору саме ТОВ «Кредитні ініціативи» і проти цього не заперечувала.
Отже, повідомлення чи неповідомлення боржника про заміну кредитора у зобовязанні ніяким чином не вплинуло на виконання позивачем умов кредитного договору.
Відповідно до преамбули Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності», цей закон визначає види господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню, порядок їх ліцензування, встановлює державний контроль у сфері ліцензування, відповідальність суб'єктів господарювання та органів ліцензування за порушення законодавства у сфері ліцензування. Згідно зі ст. 9 цього ж закону, відповідно до спеціальних законів ліцензуванню підлягає діяльність «із надання фінансових послуг» (п. 3 ч. 1).
Спеціальним законом, яким врегульовано діяльність із надання фінансових послуг, є Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 4 цього Закону факторинг є фінансовою послугою. Частиною першою статті 21 цього Закону визначено, що державне регулювання ринків фінансових послуг здійснюється: щодо ринку банківських послуг та діяльності з переказу коштів - Національним банком України; щодо ринків цінних паперів та похідних цінних паперів (деривативів) - Національною комісією з цінних паперів та фондового ринку; щодо інших ринків фінансових послуг - Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг.
Згідно із п. 5 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог ЦК України та цього Закону. Фінансова установа, що надає послуги з факторингу, може надавати послуги з пов'язаного з цим ведення обліку грошових вимог, надання поруки за виконання боржником свого обов'язку за грошовими вимогами постачальників товарів (послуг) та пред'явлення до сплати грошових вимог від імені постачальників товарів (послуг) або від свого імені, а також інші послуги, спрямовані на одержання коштів від боржника.
Згідно зі свідоцтвом від 22.09. 2008, виданим Державною комісією з регулювання ринків фінансових послуг, ТОВ «Кредитні ініціативи» є фінансовою установою.
Статтею 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначено види діяльності, на які Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції видає ліцензії, а саме: страхової діяльності; діяльності з надання послуг накопичувального пенсійного забезпечення; надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів; діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб.
Таким чином, відступлення права вимоги є договірною передачею зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредиторові у випадках, встановлених законом.
Враховуючи вищевикладене, ТОВ «Кредитні ініціативи», отримавши право грошової вимоги за кредитним договором до боржника - ОСОБА_1, придбав фінансовий актив у юридичної особи. Відповідно законодавство України не містить норми, внаслідок застосування якої у фактора за договором факторингу шляхом купівлі права грошової вимоги від 28.11.2012 - ТОВ «Кредитні ініціативи» існував чи існує обов'язок отримати ліцензію для підтвердження свого права на здійснення факторингових операцій.
Крім цього, за правилами ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника процесу має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчинюється батьками не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Частинами 1 та 3 статті 215 ЦК України передбачено, що підставою для недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами 1-3, 5,6 ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Відповідно до статуту ТОВ «Кредитні ініціативи», затвердженого загальними зборами учасників ТОВ «Кредитні ініціативи», предметом діяльності товариства є факторинг, фінансовий лізинг, надання гарантій та поручительства, інші фінансові послуги, визначені чинним законодавством України, на які не встановлено виключне право надання їх або обмеження щодо суміщення діяльності з надання певних видів фінансових послуг.
Пунктом 3.4 статуту визначено, що надання фінансових послуг є виключним видом діяльності товариства.
Згідно із додатком до свідоцтва про реєстрацію фінансової установи ТОВ «Кредитні ініціативи» до видів фінансових послуг, які має право здійснювати фінансова компанія без отримання ліцензії та/або дозволів відповідно до законодавства належить факторинг.
Отже, посилання сторони позивача на відсутність у відповідача ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями є необгрунтованими, з огляду на ті обставини, що така ліцензія необхідна при укладенні кредитного валютного договору, а не договору факторингу, який оскаржується позивачем.
Відповідно до положень статей 1077,1078 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (стаття 1079 Цивільного кодексу України).
Отже, за положеннями статей 1077, 1078 ЦК України певні вимоги, які випливають із факторингових операцій щодо надання фінансових послуг, стосуються фактора та клієнта, а не боржника.
Сторонами спірних договорів факторингу є дві юридичні особи, тому посилання позивача на невідповідність правочинів розпорядженню Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03.04.2009 № 231 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» щодо неналежності ОСОБА_1 до суб'єктів господарювання є надуманими, так як остання не є учасником оскаржуваних договорів від 28.11.2012.
Відповідно до вимог ст. 1080 ЦК України, договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження.
Згідно з ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.
Згідно зі ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Суд вважає, що позивачем не надано жодного доказу того, що договір факторингу, укладений між юридичними особами ТОВ "Факторинговій компанії "Вектор плюс" та ПАТ «Сведбанк», а також договір факторингу, укладений між ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» порушують її права або інтереси.
При укладенні договорів факторингу відповідачами було додержано вимоги чинного законодавства України, зокрема, щодо форми та змісту укладання договору факторингу, а також не було порушено положень ст. 1077 ЦК України, а тому суд відмовляє в задоволенні позову.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 203, 512, 514, 516, 526, 626, 627, 629, 1077, 1078, 1079, 1080, 1082 ЦК України, ст. ст. 8,10, 11, 14, 15, 57, 60, 212, 213, 215, 223 ЦПК України, суд, -
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Омега Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор плюс», Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним кредитного договору та визнання частково недійсними договорів факторингу - відмовити.
Апеляційна скарга на рішення першої інстанції подається протягом десяти днів з дня його проголошення.