Справа № 347/1132/16
Провадження № 22-ц/779/1128/2017
Головуючий у 1 інстанції Крилюк М.І.
Суддя-доповідач Девляшевський
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Девляшевського В.А.,

суддів: Горблянського Я.Д., Матківського Р.Й.,

секретаря Капущак С.В.,

з участю: апелянта - ОСОБА_1 та її представника - ОСОБА_2: позивача - ОСОБА_3 та її представника - ОСОБА_4, розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_5 про визнання недійсними свідоцтва про право власності ОСОБА_6 на квартиру від 18.05.2010 року, свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_1 від 12.03.2013 року, визнання недійсним договору купівлі продажу від 15.04.2016 року, зобов'язання органів реєстраційної служби видалити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно дані про право власності ОСОБА_1, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 на рішення Косівського районного суду від 29 травня 2017 року,

в с т а н о в и л а :

У липні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до ОСОБА_1 та ОСОБА_5 із вищезазначеним позовом, який в подальшому був уточнений, мотивуючи його тим, що спірна квартира АДРЕСА_1, яка згідно свідоцтва про право власності від 17.04.2000 року належала її свекрусі ОСОБА_6, чоловіку ОСОБА_7, їй та її дітям - ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в рівних частинах, рішенням Косівського районного суду від 13.10.2004 року була поділена, а в подальшому дане рішення було скасоване рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 13.04.2016 року і в позові відмовлено. Також зазначала, що під час апеляційного розгляду вищезазначеної справи, судом було встановлено, що ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_6 стала власником новоствореної квартири №5, яка була частиною квартири №2 у даному будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину та в подальшому була відчужена нею ОСОБА_5 Посилаючись на те, що рішення про поділ спірної квартири було скасовано, позивач просила визнати недійсними: свідоцтво про право власності НОМЕР_1 від 18.05.2010 року на ім'я ОСОБА_6, свідоцтво про право на спадщину №86 від 12.03.2013 року на ім'я ОСОБА_1, договір купівлі-продажу квартири від 15.04.2016 року, а також зобов'язати органи реєстраційної служби видалити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстру прав власності на нерухоме майно дані про право власності ОСОБА_1

Рішенням Косівського районного суду від 29 травня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено. Постановлено поновити ОСОБА_3 строк звернення до суду, визнати недійсними свідоцтво про право власності НОМЕР_1 від 18.05.2010 року на ім'я ОСОБА_6, свідоцтво про право на спадщину №86 від 12.03.2013 року на ім'я ОСОБА_1, договір купівлі-продажу квартири від 15.04.2016 року. Також постановлено зобов'язати органи реєстраційної служби видалити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстру прав власності на нерухоме майно дані про право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_2.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій посилається на порушення судом норм процесуального та матеріального права. Зокрема, зазначає апелянт, суд першої інстанції, поновивши позивачу строк звернення до суду, вийшов за межі її позовних вимог, оскільки ані вона, ані її представник такої заяви не подавали. На думку представника відповідача, ОСОБА_3 не є належним позивачем у справі, оскільки не надала суду достатніх доказів того, що вона має право оспорювати свідоцтво про право власності. При цьому, зазначає представник апелянта, судом першої інстанції не було враховано того, що вона є власником лише 1/6 частини спірної квартири, а тому вона може оскаржувати свідоцтва про право власності в тій частині, які стосуються 1/6 частки спірної квартири. Представник ОСОБА_1 звертає увагу суду на те, що інші співвласники квартири до суду за захистом своїх прав не звертались. Не дав оцінки суд першої інстанції й тому, що станом на дату ухвалення рішення у даній справі за квартирою АДРЕСА_1 власником чи співвласником даної квартири не зареєстровано жодної особи, натомість власником квартири №5 зазначено ОСОБА_1 Також представник ОСОБА_1 вказує, що суд першої інстанції залучив до участі у справі у якості співвідповідача не ту особу - ОСОБА_5, яка за договором купівлі-продажу квартири №5 за зазначеною вище адресою являється її власником, оскільки із змісту даного договору вбачається, що власником цієї квартири є громадянка ОСОБА_5 Крім того, судом першої інстанції не було враховано того, що саме рішення є підставою для реєстрації, зміни чи припинення права власності, а тому, на думку апелянта, задоволення позовної вимоги про зобов'язання органів реєстраційної служби видалити дані про право власності є зайвим. Апелянт зауважує, що судом не було досліджено самі документи, які були визнані недійсними, зокрема свідоцтва про право власності та про право на спадщину, більш того, дані документи відсутні у матеріалах справи. Представник ОСОБА_1 також звертає увагу суду на те, що позивач приховала від суду постановлення в справі ухвали про внесення виправлення у рішення Косівського районного суду від 13.10.2004 року, із змісту якої вбачається, що суд першої інстанції фактично ухвалив нове рішення по суті позовних вимог, а не вніс виправлення. При цьому дана ухвала не була предметом перегляду у суді апеляційної інстанції. Посилаючись на незаконність рішення суду, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 та стягнення судових витрат, понесених за розгляд апеляційної скарги.

ОСОБА_5 в судове засідання не з'явилась, хоч судове повідомлення надсилалось на останню відомі суду адресу у встановленому законом порядку завчасно. За змістом ст.77 ЦПК України судове повідомлення вважається доставленим, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Отже, є правові підстави для розгляду справи у відсутності відповідача ОСОБА_5

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 та її представник апеляційну скаргу з наведених вище підстав підтримала. ОСОБА_1, зокрема пояснила, що її брат - ОСОБА_7 із членами своєї сім'ї проживав у згаданій вище квартирі до 2012 року. Стверджує, що розірвання шлюбу ОСОБА_7 з дружиною - ОСОБА_3 було формальним, оскільки вони після судового рішення продовжували проживати однією сім'єю. Апелянт вказала, що брат ОСОБА_7 і його дружина знали, що рішенням суду названа вище квартира була поділена, і вони проти цього не заперечували. Не заперечували вони в подальшому і проти відповідної перебудови для влаштування окремих входів до новоутворених квартир. Пояснила також, що після реального поділу були здійснені відповідні переобладнання, внаслідок чого постачання і облік газу у дві окремі квартири, в одній з яких проживала її мати, а в іншій - сім'я брата ОСОБА_7, було налагоджено окремо. Облік спожитої електроенергії у цих квартирах здійснювався одним лічильником, оскільки у матері (ветеран праці) були пільги по оплаті електроенергії. Також ОСОБА_1 зазначила, що спірна квартира нею була продана дочці її рідного брата. Такий намір у неї вже був давно. Зауважила, що вона перед укладенням договору купівлі -продажу не повідомляла покупця про судовій спір щодо цієї квартири.

Позивач ОСОБА_3 доводи апеляційної скарги заперечила, пояснивши, що у спірну квартиру вона поселилась у 1992 році з своїм чоловіком та трьома неповнолітніми дітьми: ОСОБА_8, 1981 року народження, ОСОБА_9, 1984 р.н. (померла в 2002 році), та ОСОБА_10, 1990 р.н. В подальшому син ОСОБА_8 у 2001 році перейшов проживати в інше місце. А вона виселилась із згаданої вище квартири у 2011 році, а до того ще певний час проживала у цій квартирі після розірвання шлюбу з ОСОБА_7. ОСОБА_3 зазначила, що про поділ спірної квартири у судовому порядку вона знала ще у 2004 році, але з судовим рішенням про поділ квартири ознайомилась тільки 6 років тому. Тоді вона й дізналась про те, що вона й діти згаданим судовим рішенням фактично були позбавлені права власності на квартиру. Вказала також, що переобладнання квартири для влаштування окремих входів розпочалось у травні 2007 року, і вона проти цього не заперечувала. Не заперечила, що після переобладнання і поділу квартири за використаний газ нею оплачувалось окремо, а за електроенергію платили разом, бо у свекрухи тоді були пільги. Вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та їх представників, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1)чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, 3) які правовідносини випливають із встановлених обставин, 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення в даній справі не відповідає.

Згідно ст.ст.256,257 ЦК України особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу в межах загального трьохрічного строку позовної давності.

В ч.1 ст.261 ЦК України вказано, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частиною 4 ст.267 ЦК України визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Заява про застосування строку позовної давності (а.с.118-121) представником сторони подано 20.12.2016 року, тобто до ухвалення рішення в даній справі.

Судом першої інстанції ОСОБА_3 пропущений строк позовної давності поновлено. Висновок суду з цього питання ґрунтується на тому, що за апеляційною скаргою ОСОБА_3 рішення Косівського районного суду від 13 квітня 2004 року про реальний поділ квартири в будинку АДРЕСА_3 було скасовано, оскільки судом першої інстанції до участі в розгляді справи у 2004 році не було залучено всіх співвласників квартири, зокрема, ОСОБА_3 (копія рішення апеляційного суду Івано-Франківської області - а.с.5-6).

Однак, колегія суддів вважає такий висновок помилковим, оскільки його судом першої інстанції було зроблено без з'ясування та врахування всіх важливих обставин. Фактично й апеляційний суд не досліджував і не встановив коли саме ОСОБА_3 дізналась або могла дізнатись про порушення права власності на квартиру, в якій вона на той час проживала. Апеляційним судом було тільки констатовано, що місцевий суд при розгляді згаданої справи про поділ квартири у 2004 році допустив істотне порушення норм процесуального права, що було підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Колегією суддів встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 17.04.2000 року квартира АДРЕСА_1 до її поділу в судовому порядку належала внаслідок приватизації на праві спільної сумісної власності в рівних частках ОСОБА_6, її сину - ОСОБА_7 та невістці - ОСОБА_3, трьом їхнім дітям: ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 (копія свідоцтва - а.с.9).

З матеріалів справи вбачається, що 13.04.2004 року ОСОБА_6 пред'явила позов тільки до одного із співвласників згаданої квартири - ОСОБА_7 про реальний поділ житлового приміщення. Рішенням Косівського районного суду від 13 жовтня 2004 року позов ОСОБА_6 було задоволено: спірну квартиру поділено на дві квартири. ОСОБА_6 виділено приміщення №2-3 площею 7,4 кв.м, приміщення №2-4 площею 16,8 кв.м, і цій квартирі в подальшому присвоєно №5. ОСОБА_7 виділено приміщення №2-1 площею 13,4 кв.м, приміщення №2-2 площею 29,2 кв.м.

На підставі названого вище судового рішення в подальшому ОСОБА_6 виконавчим комітетом Косівської міської ради 18.05.2010 року було видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_2, і 15.06.2010 року прийнято рішення про державну реєстрацію її права. Про це зазначено в інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно - а.с.7-8. Однак, ні оригіналу, ні копії згаданого свідоцтва позивачем місцевому та апеляційному суду не надано.

Колегією суддів також з'ясовано, що після набрання законної сили рішенням Косівського районного суду від 13 жовтня 2004 року про реальний поділ житлового приміщення воно було виконано, тобто проведено відповідні перебудови для влаштування окремих входів у новоутворені квартири. Цей факт в засіданні апеляційного суду визнала позивач - ОСОБА_3, яка пояснила, що переобладнання названої вище квартири відбулось у травні 2007 року, і вона проти цього не заперечувала. Після цього здійснювалась оплата за комунальні послуги за дві окремі квартири, що підтверджено відповідними квитанціями, оглянутими в судовому засіданні. Крім того, ОСОБА_3 визнала, що з рішенням Косівського районного суду від 13 жовтня 2004 року про поділ квартири ознайомилась у 2010 році, тобто за 6 років перед пред'явленням нею позову. Отже, тоді позивачка й довідалась про те, що вона згаданим судовим рішенням фактично була позбавлена права власності на частку спірної квартири. Тому, на думку колегії суддів, навіть якщо припустити, що поділ займаного житлового приміщення відбувався без згоди та відома ОСОБА_3, як співвласниці, то згідно частини 1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності для неї щодо захисту її порушеного права власності на частку квартири АДРЕСА_1, поділ якої здійснено рішенням Косівського районного суду від 13 жовтня 2004 року, почався після ознайомлення її з цим судовим рішенням. Таким чином, звернувшись до суду з позовними вимогами, які спрямовані на відновлення права власності на частку у квартирі АДРЕСА_1, тільки у липні 2016 року, ОСОБА_3 пропустила строк позовної давності. Оскільки колегія суддів не вбачає поважних причин пропущення позовної давності, то порушене право ОСОБА_3 захисту не підлягає.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 218; 307; 309; 313- 314; 316; 319; 324; 325 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Косівського районного суду від 29 травня 2017 року в даній справі скасувати. Ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_5 про визнання недійсними свідоцтва про право власності ОСОБА_6 на квартиру від 18.05.2010 року, свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_1 від 12.03.2013 року, визнання недійсним договору купівлі продажу від 15.04.2016 року, зобов'язання органів реєстраційної служби видалити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно дані про право власності ОСОБА_1 відмовити за спливом строку позовної давності.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 1408 (одна тисяча чотириста вісім) грн.

Рішення набирає законної сили після проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі двадцяти днів після набрання ним законної сили.

Головуючий В.А. Девляшевський

Судді: Я.Д. Горблянський

Р.Й. Матківський