ухвала

іменем україни

21 серпня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Іваненко Ю.Г., Маляренка А.В., Ступак О.В.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні житлом та вселення, за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_6 про визнання такими, що втратили право на користування жилим приміщенням, за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради, Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Полтавської міської ради, Приватного підприємства «Полтавське БТІ «Інвентаризатор» про визнання недійсним рішення про оформлення права власності на житло та визнання права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 06 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 28 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з цим позовом, свої вимоги обґрунтовуючи тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 24 лютого 1989 року за нею визнано право на частину паєнакопичень в Житлово-будівельному кооперативі «Лтава» (далі - ЖБК «Лтава») в сумі 2 037,25 крб та вона вселена в АДРЕСА_1.

Проте відповідач створював неможливі умови для спільного проживання в даній квартирі , а тому вона вимушена тимчасово виїхати з даної квартири. На даний час відповідач не дає позивачу ключі від квартири, створює перешкоди у користуванні житловим приміщенням.

Відповідач ОСОБА_5 звернувся із зустрічними позовними вимогами до відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_6 про визнання їх такими, що втратили право на користування АДРЕСА_1, посилаючись на те, що відповідач ОСОБА_4 з 1989 року виїхала на постійне місце проживання до свого чоловіка ОСОБА_7, де з ним постійно проживала, у них народилась дочка ОСОБА_6

Відповідач ОСОБА_4 з 1989 року у спірній квартирі не проживає, її речі відсутні, участі в утриманні квартири, проведенні ремонту будинку не приймає. Відповідач ОСОБА_6 не вселялась у дану квартиру та як наслідок ніколи в ній взагалі не проживала після розірвання шлюбу, її речі відсутні, вона не приймала участі в її утриманні.

Позивачем ОСОБА_4 уточнені позовні вимоги, а саме про визнання недійсним рішення про оформлення права власності на житло та визнання права власності, обґрунтовуючи це тим, що 10 січня 1992 року видано свідоцтво НОМЕР_1 на право особистої власності на спірну квартиру на ім'я ОСОБА_5

Свідоцтво видано на підставі рішення виконкому Київської районної у м. Полтаві ради від 17 грудня 1991 року № 600. Про вказані обставини їй стало відомо під час розгляду справи.

Відповідач ОСОБА_5 діяв недобросовісно, а саме не повідомив, що за ОСОБА_4 визнано право власності на частину паєнакопичень, які сплачені у порід шлюбу, а тому як свідоцтво так і рішення повинно бути визнано недійсними.

ОСОБА_4 з 30 березня 1989 року є членом ЖБК «Лтава», а тому відповідно до Закону України «Про власність», що був чинним на той час набула право власності на частину спірної квартири.

Просила визнати за нею право на частку у паєнагромадженні у розмірі 381,50 грн, що сплачені нею з особистих коштів; визнати недійсним рішення виконкому Київської райради від 17 грудня 1991 року № 600, скасувати свідоцтво НОМЕР_1 про право власності на квартиру АДРЕСА_1, що видане на ім'я ОСОБА_5, скасувати реєстрацію права власності на дану квартиру, визнати за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частини спірної квартири, залишити у власності ОСОБА_5 Ѕ частини даної квартири та усунути перешкоди ОСОБА_4 у користуванні даним житловим приміщенням шляхом вселення.

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 28 січня 2016 року цивільні справи об'єднані в одне провадження.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 06 червня 2016 року з урахуванням ухвали того ж суду від 10 червня 2016 року про виправлення описки, позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано частково недійсним рішення виконкому Київської районної Ради народних депутатів № 600 від 17 грудня 1991 року в частині оформлення документів та видачі свідоцтва про право особистої власності ОСОБА_5 на АДРЕСА_1.

Скасовано частково свідоцтво НОМЕР_1 про право власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1, яке видане 10 січня 1992 року Управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету Полтавської ради на ім'я ОСОБА_5 в частині власника ОСОБА_5.

Скасовано реєстрацію права власності на АДРЕСА_1 за ОСОБА_5.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 21/50 частину АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на 29/50 частину АДРЕСА_1.

Усунуто перешкоди ОСОБА_4 у праві користування квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено частково.

Визнано ОСОБА_6 такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_1.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Київського районного суду м. Полтави від 10 червня 2016 року стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судові витрати,а саме сплачений судовий збір у розмірі 4 087 грн 20 коп., 500 грн витрат за проведення експертизи, 2 500 грн витрат на правову допомогу, а всього 7 087 грн 20 коп.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 487 грн 20 коп. судового збору.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 28 липня 2016 року рішення Київського районного суду м. Полтави від 06 червня 2016 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_4, суди попередніх інстанцій, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшли обґрунтованого висновку про те, що позивач ОСОБА_4 з часу набрання рішенням суду від 24 лютого 1989 року законної сили, яким поділено пай між сторонами та на час розгляду справи є членом ЖБК «Лтава» та в установленому порядку не виключена зі складу членів кооперативу. Доказів про те, що нею отримана сума паю у розмірі 2 037,25 грн від відповідача ОСОБА_5, судам не надано.

Оскільки позивач є членом ЖБК «Лтава», їй належить частина паю, на неї не розповсюджується положення закону щодо визнання такою, що втратила право користування житловим приміщенням за спірною адресою.

Задовольнивши позов ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні спірним житловим приміщенням шляхом вселення, судами надано правову оцінку заяві про застосування строку позовної давності, яка не підлягає задоволенню, оскільки позов є негаторний та до нього не застосовуються правила позовної давності.

Також взято до уваги покази свідка щодо перешкод, які чинив ОСОБА_5 у користуванні спірною квартирою ОСОБА_4

При вирішенні зустрічного позову ОСОБА_5 суд першої інстанції обґрунтовано виходив з положень ч. 1 ст. 61 ЦПК України, пояснень ОСОБА_6 про те, що вона ніколи не проживала за місцем своєї реєстрації в спірній квартирі, її речі відсутні за даною адресою, участі в утриманні квартири вона не приймала, за захистом свого порушеного права на користування квартирою з часу реєстрації в квартирі не зверталась та не є власником квартири.

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_4 з 1999 року не є членом кооперативу ЖБК «Лтава», не сплачувала комунальні послуги, а пайові внески було сплачено ОСОБА_5, не знайшли свого підтвердження з наступних підстав.

Як установлено судами попередніх інстанцій, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 1968 року, який розірвано 05 липня 1988 року.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 24 лютого 1989 року, яке набрало законної сили, у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про втрату право на житлове приміщення, зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про вселення, розподілу паю в ЖБК «Лтава» та встановлення порядку користування житловим приміщенням, вселено ОСОБА_4 в квартиру АДРЕСА_1; відмовлено ОСОБА_5 в позові про втрату права ОСОБА_4 на житлове приміщення в даній квартирі. Визнано за ОСОБА_4 право на частину паю в ЖБК «Лтава» в сумі 2 037 крб. 25 коп. В позові про визначення порядку користування житловим приміщенням відмовлено.

Зазначеним рішенням суду встановлено, що станом на час припинення шлюбних відносин між сторонами сума сплачених ними спільно в період шлюбу паєнакопичень склала 4 074 грн 50 коп.

Після розподілу між сторонами паєнакопичень, відповідач ОСОБА_5 продовжив самостійно вносити внески в рахунок виплати паю за спірну квартиру.

Рішенням Виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради від 17 грудня 1991 року № 600 вирішено оформити право особистої власності на квартири в кооперативах на членів кооперативу, які повністю виплатити пайовий внесок, згідно із списком, що додається до цього рішення. У зазначеному списку під № 41 зазначений ОСОБА_5, ЖБК «Лтава», АДРЕСА_1.

Відповідно до свідоцтва НОМЕР_1 на право особистої власності на жилий будинок, виданого 10 січня 1992 року Управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету Полтавської міської ради народних депутатів квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_5 на праві особистої власності.

Згідно із ст. 15 Закону УРСР від 07 лютого 1991 року № 697-XII «Про власність» (набрав чинності з 15 квітня 1991 року, втратив чинність згідно із Законом України від 27 квітня 2007 року № 997-У). яким передбачено, що член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.

Належність квартири у будинку ЖБК до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом внесення подружжям паю в ЖБК під час шлюбу. Критеріями, які дозволяють надати квартирі в ЖБК режиму спільного сумісного майна подружжя є також внесення паю: 1) у період сумісного проживання; 2) за рахунок спільних коштів.

Суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що в період проживання однією сім'єю сторонами зі спільного бюджету сплачено пайових внесків у сумі 4074 грн 50 коп., інша частина пайових внесків сплачена відповідачем після фактичного припинення шлюбних відносин - розірвання шлюбу, отже, зазначена сума паєнакопичень є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки набута у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а тому поділу підлягає майно подружжя, наявне на час припинення спільного ведення господарства.

При повному внесенні пайових внесків за квартиру, надану члену житлово-будівельного кооперативу, в особи, яка має право на частку в пайових внесках, виникає право власності на відповідну частку квартири залежно від належної частки у паєнагромадженні на час припинення спільного ведення господарства.

Пунктом 43 Примірного статуту ЖБК затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 30 квітня 1985 року № 186 (далі - Статут), що діяв на час виникнення спірних правовідносин визначено, що поділ квартири між членом житлово-будівельного кооперативу і його дружиною допускається в разі розірвання шлюбу між ними, якщо пай є спільною власністю подружжя і якщо кожному з колишнього подружжя можливо виділити ізольоване жиле приміщення в займаній ними квартирі. Поділ квартири провадиться за згодою між колишнім подружжям, а при відсутності згоди - за рішенням суду. Угода між колишнім подружжям про поділ паю є обов'язковою для кооперативу і виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів при вирішенні питання про членство іншого з подружжя в кооперативі. При наявності рішення суду про поділ паю особа визнається членом кооперативу з моменту набрання рішенням суду законної чинності. Якщо поділити квартиру неможливо, один з колишнього подружжя, за яким визнано право на частину паєнагромадження, вправі вимагати від другого, який є членом житлово-будівельного кооперативу, виплати йому суми, що відповідає його частині паєнагромадження. Після одержання зазначеної компенсації він зобов'язаний звільнити займане приміщення, а в разі відмови - підлягає виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Пунктом 50 Статуту визначені випадки виключення члена житлово-будівельного кооперативу з кооперативу.

Пунктом 57 Статуту передбачено випадки визнання члена сім'ї ЖБК, якому належить право на частину паєнагромадження таким, що втратив право користування на жиле приміщення.

Згідно з роз'ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» щодо розгляду спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, слід враховувати, що після завершення сплати пайового внеску за квартиру суд вирішує питання про право на частку в праві власності на квартиру залежно від належної особі частки у паєнагромадженні.

Відповідно до висновку судової оціночно-будівельної експертизи від 22 квітня 2016 року № 24 частка ОСОБА_4 у праві власності на квартиру АДРЕСА_1, у паєнагромадженні в сумі 2 037 руб 25 коп. від загальної суми паєнагромадження 4 837 руб 50 коп. складає 21/50 частини, відповідача ОСОБА_5, відповідно, 29/50 частин.

З огляду на те, що сторони на підставі Закону України «Про власність», який був чинним на час видачі свідоцтва про право власності на квартиру, мали рівні права на отримання спірної квартири у власність відповідно до розміру сплачених ними паєнакопичень за квартиру, суди дійшли обґрунтованого висновку про часткове скасування свідоцтва про право власності на спірну квартиру, рішення виконавчого комітету про передачу квартири у власність та рішення про реєстрацію права власності на квартиру саме в частині визнання за ОСОБА_4 права власності на 21/50 частини спірної квартири.

З огляду на вищевикладене, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 06 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 28 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Ю.Г. Іваненко А.В. Маляренко О.В. Ступак