Справа №: 398/875/17
провадження №: 2/398/1489/17
РІШЕННЯ

Іменем України

"16" серпня 2017 р. Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області у складі головуючого судді Орловського В.В., з участю секретаря Сніжко І.М., розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про визнання недійсним договору про виділ нерухомого майна зі складу спільного майна подружжя,

вставновив:

20 березня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, у якому просить визнати недійсним договір про виділ нерухомого майна в натурі зі складу спільного майна подружжя квартири АДРЕСА_1 укладений 15 квітня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Олександрійського нотаріального округу Приходько О.М., зареєстрований в реєстрі за №508, та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень власника спільного майна подружжя від 15.04.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Олександрійського нотаріального округу Приходько О.М., зареєстрований в реєстрі за №508.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилається на те, що укладений відповідачами договір спрямований не на реальне правових наслідків, а з іншою неправомірною метою, а саме ухилення відповідачем ОСОБА_2 від виконання рішення суду про стягнення з нього на користь позивача ОСОБА_1 боргу за договором позики. Позивач зазначає, що спірний договір порушує його права у зв'язку з такими обставинами. 19 листопада 2014 року заочним рішенням Олександрійського міськрайонного суду задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та стягнуто з останнього 24120 доларів США боргу за договором позики. 17 березня 2015 року під час розгляду справи апеляційним судом ОСОБА_1 звернувся до апеляційного суду із заявою про забезпечення доказів, а саме витребування з БТІ інформації про наявність у відповідача у власності нерухомого майна. Ці докази за доводами позивача були необхідні йому для подання заяви про забезпечення позову. 8 травня 2015 року апеляційний суд відклав розгляд справи. 15 квітня 2017 року відповідачі уклали спірний договір. 7 травня 2015 року апеляційний суд змінив рішення суду першої інстанції і постановив нове, яким частково задовольнив позов ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 боргу за договором позики, стягнувши з останнього 303915,40 гривень боргу. 3 червня 2016 року було видано виконавчий лист, однак виконавець не зміг виконати рішення за рахунок накладення стягнення на належну відповідачу частку у квартирі, яка була предметом спірного договору, оскільки внаслідок укладення спірного договору єдиним власником квартири стала ОСОБА_3 Фіктивність цього договору на думку позивача підтверджується тим, що відповідачі розлучилися 13 серпня 2013 року, квартира не була об'єктом поділу між подружжям після розірвання шлюбу, спірний договір укладений відповідачами після розірвання шлюбу без визначення вартості квартири, без ціни договору, спірний договір не є договором про припинення права на аліменти на утримання дитини у зв'язку з передачею права власності на нерухоме майно, 15 квітня 2015 року ОСОБА_3 знята з реєстрації у зазначеній вище квартирі, за новою адресою на дату укладення договору не зареєстрована, що вказує на поспіх при укладенні договору, на запит державного виконавця КП "Житлогосп" надало інформацію, що у квартирі зареєстровані ОСОБА_3 і ОСОБА_6, що на думку позивача доводить, що зняття з реєстраційного обліку відповідачами було здійснено для того, щоб не отримувати згоду органу опіки і піклування на розпорядження квартирою. Також за доводами позивача відсутність у ОСОБА_2 наміру виконувати рішення суду про стягнення боргу підтверджується тим, що він з дати набранням рішенням суду законної сили 7 травня 2015 року двічі перетинав державний кордон у напрямку Київ-Анталія, що вказує на наявність у нього коштів для оплати таких поїздок. Спірний договір за доводами позивача укладений з порушенням частин 1-5 ст.203 ЦК України і тому має бути визнаний недійсним.

У письмових запереченнях представник відповідача адвокат Малахова Т.Ю. просила відмовити у задоволенні позову. Представник зазначає, що укладений між відповідачами договір відповідає вимогам закону та спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків. Зокрема, відповідачі розірвали шлюб 2 серпня 2013 року, від шлюбу мають неповнолітню дочку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка після розірвання шлюбу залишилася проживати з матір'ю. Метою спірного договору за доводами представника було забезпечення належних житлово-побутових умов для дитини. Саме для цього ОСОБА_2 і ОСОБА_3 домовились про перехід спірної квартири в особисту власність ОСОБА_3 та уклали договір, згідно умов якого припинено право спільної сумісної власності на квартиру. Представник вважає, що укладений відповідачами договір відповідає статті 64 Сімейного кодексу України і статтями 6, 627, 2014 Цивільного кодексу України, позивач не надала суду доказів недійсності правочину, на час укладення договору не існувало жодних перешкод для його укладення, оскільки спірна квартира не перебувала під арештом, не була предметом розгляду в суді чи іншого спору, не виступала внеском до статутного капіталу юридичних осіб.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_9 підтримала позовну заяву із зазначених у ній підстав. Додатково пояснила, до підставою визнання спірного договору недійсним є норми ст. 234 ЦК України. Також представник повідомила, що на квартиру, яка була предметом цього договору, не накладався арешт, ОСОБА_1 не звертався до суду із заявою про забезпечення позову, хоча і мав намір це зробити після отримання відомостей про наявність у ОСОБА_2 нерухомого майна. Також представник наголошувала на тому що відповідачі декілька разів у 2016 році перетинали державний кордон у напрямку Київ-Анталія. Це на її думку вказує на те, що вони не припинили відносини між собою та мають кошти для сплати боргу за договором позики.

У судовому засіданні представник відповідача Малахова Т.Ю. просила відмовити у задоволенні позову з підстав, зазначених у її письмових запереченнях.

Заслухавши сторін, дослідивши подані сторонами докази, суд встановив такі обставини і дійшов таких висновків.

15 вересня 1989 року ОСОБА_2 і ОСОБА_3 уклали шлюб. Цей факт встановлений рішенням Олександрійського міськрайонного суду від 2 серпня 2016 року про розірвання шлюбу між вказаними особами та не оспорюється сторонами.

14 листопада 1998 року ОСОБА_3 уклала з ОСОБА_10, ОСОБА_11 і ОСОБА_12 договір купівлі-продажу, згідно якого придбала в останніх квартиру АДРЕСА_1. Це підтверджується наданою позивачем копією договору.

2 серпня 2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розлучилися. Це підтверджується відповідним рішенням Олександрійського міськрайонного суду від 2 серпня 2013 року.

У серпні 2014 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

15 квітня 2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали договір про виділ нерухомого мана зі складу спільного майна подружжя, який був посвідчений приватним нотаріусом Олександрійського міського нотаріального округу Приходько О.М., зареєстрований в реєстрі за №508. Згідно умов договору ОСОБА_2 та ОСОБА_3 домовились про те, що зазначена квартира, яка була придбана подружжям за час шлюбу, право власності на яку зареєстроване за ОСОБА_3 та яка є спільною сумісною власністю подружжя, після укладення цього договору переходить в особисту приватну власність ОСОБА_3, а право спільної сумісної власності подружжя на квартиру припиняється.

Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 19 листопада 2014 року з ОСОБА_2 стягнуто на користь ОСОБА_1 24120 доларів боргу за договором позики. Відповідач оскаржив це рішення в апеляційному порядку. Під час апеляційного розгляду справи 17 березня 2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся до апеляційного суду із заявою про забезпечення доказів, у якій, зокрема, просив витребувати з КП "Олександрійське міжміське бюро технічної інвентаризації" інформацію про наявність у власності ОСОБА_2 нерухомого мана. Зазначена інформація була необхідна ОСОБА_1 для підготовки і подання заяви про забезпечення позову. Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 26 березня 2015 року зазначене клопотання задоволено. 8 квітня 2015 року апеляційний суд задовольнив заяву позивача ОСОБА_1 про продовження строку розгляду справи апеляційним судом на 15 днів. 7 травня 2015 року Апеляційний суд ухвалив рішення, яким змінив рішення суду першої інстанції і у зміненій частині постановив нове, яким частково задовольнив позов ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 боргу за договором позики, стягнувши з останнього 303915,40 гривень боргу. Це рішення після перегляду справи в касаційному порядку ухвалою ВССУ від 20 січня 2016 року залишено без змін.

На жодному з етапів розгляду позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики позивач не звертався до суду із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на зазначену вище квартиру. Обидві сторони визнають цей факт і він підтверджується наданими суду доказами. Водночас представник позивача пояснює, що ОСОБА_1, звертаючись до апеляційного суду із заявою про забезпечення позову, мав намір подати заяву про забезпечення позову, однак не встиг цього зробити.

3 червня 2015 року Олександрійський міськрайонний суд видав виконавчий лист у зазначеній справі. 23 червня 2015 року відкрито відповідне виконавче провадження.

Рішення про арешт квартири, яка була предметом спірного договору, під час виконавчого провадження не приймалося.

Ухвалою Олександрійського міськрайонного суду від 16 серпня 2016 року відмовлено у задоволенні подання начальника відділу ДВС Олександрійського міськрайонного управління юстиції про визначення частки ОСОБА_2 у спільній сумісній власності у зв'язку з тим, що право спільної власності на квартиру, яка була придбана під час шлюбу, припинено відповідно до укладеного ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договору.

Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 5 ст. 216 ЦК вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою.

Зі змісту цих статей вбачається, що заперечувати дійсність правочину в судовому порядку вправі одна із сторін договору або інша заінтересована особа.

ЦК не містить визначення поняття «заінтересована особа», тобто залишає його оціночним. Тому слід враховувати, що заінтересованою особою є будь-яка особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Така особа, яка звертається до суду з позовом про визнання договору недійсним, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів. Критерії визначення заінтересованості позивача в оспорюваному договорі є, зокрема, такі: 1) права і законні інтереси заінтересованої особи безпосередньо порушені договором; 2) у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені; 3) заінтересована особа отримує що-небудь в результаті проведення реституції (права, майно).

Таке тлумачення закону відповідає висновкам і підходам, відображеним у пунктах 5, 10, 15, 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», а також виконаному Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ аналізу окремих питань судової практики, що виникають при застосуванні судами рекомендаційних роз'яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (розділ 6 і 7 цього аналізу).

Враховуючи встановлені у справі обставини та наведене тлумачення норм права, суд дійшов висновку про те, що позивач ОСОБА_1 не є заінтересованою особою щодо оспорюваного ним договору у розумінні ч.3 ст.215, ч.5 ст.216 ЦК України. Він не довів конкретних фактів безпосереднього порушення оспорюваним договором його майнових прав та інтересів. Можливість накладення стягнення у виконавчому провадженні, відкритому на підставі виконавчого листа і відповідного рішення суду про стягнення боргу за договором позики, на яку посилається позивач і його представник, не доводять наявність ознаки безпосередності порушення цим договором прав та інтересів позивача. Можливість накладення стягнення обумовлена не лише гіпотетичною можливістю визнання договору недійсним та проведення реституції, тобто відновлення режиму спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на набуту у шлюбі квартиру, а й з діями відповідачів як власників квартири та з діями виконавця, загальним ходом проведення виконавчих дій та з наявністю усіх передбачених Законом України "Про виконавче провадження" умов для їх проведення. Позивач ОСОБА_1 не є і не був учасником правовідносин, об'єктом яких є зазначена вище квартира, і тому визнання оспорюваного договору недійсним саме по собі безпосередньо не відновить його майнові інтереси, також позивач не зможе претендувати на будь-які права або майно у разі проведення реституції. На момент укладення спірного договору позивач не мав права вимоги до відповідачів, а також не мав жодних прав щодо належної на той час відповідачам квартири. Ця квартира не була предметом застави за договором позики, а також не була предметом будь-яких інших договорів з відповідачами, зокрема і тих, що могли бути укладенні на забезпечення виконання основного зобов'язання за договором позики. Доказів наявності таких договорів сторони суду не надали. Позивач ОСОБА_1 протягом усього часу розгляду судом справи щодо стягнення з ОСОБА_2 боргу за договором позики не звернувся до суду із заявою про забезпечення позову. Пояснення та докази надані представником позивача, які підтверджують намір ОСОБА_1 подати таку заяву не спростовують зазначених висновків суду. Укладений відповідачами договір безпосередньо не стосується прав та інтересів відповідача та визнання його недійсним не може саме по собі відновити його права щодо стягнення боргу за договором позики, тому що фактично арешт на квартиру не було накладено, а отже і безпосереднє право позивача на задоволення його вимог за договором позики за рахунок належної відповідачу квартири не виникло. Не є достатніми також і доводи представника позивача про те, що позивач не встиг подати заяву про забезпечення позову, адже розгляд справи про стягнення боргу за договором позики судом першої інстанції тривав з серпня 2014 року по 19 листопада 2014 року, а апеляційний розгляд тривав ще до 7 травня 2015 року. Відповідно до наданої представником позивача ОСОБА_9 копії ухвали Апеляційного суду Кіровоградської області від 26 березня 2015 року ОСОБА_1 вперше висловив намір подати заяву про забезпечення позову лише у заяві про витребування доказів, яка була задоволена апеляційним судом у зазначеній ухвалі. Разом з тим, сам по собі намір забезпечити позов не доводить безпосередню заінтересованість ОСОБА_1 щодо спірного договору у розумінні ч.3 ст215, ч.5 ст.216 ЦК України.

Окрім цього, суд вважає доцільним проаналізувати доводи позивача і подані ним докази на підтвердження недійсності, а саме, як вказала представник позивача, фіктивності (ст.234 ЦК України) укладеного відповідачами договору. Також за доводами позивача цей договір укладений з порушенням ч.5 ст.203 ЦК України, оскільки спрямований не на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, а на ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх обов'язків за договором позики.

Відповідно до ч.5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Суд встановив, що відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 розлучилися 2 серпня 2013 року, тобто за рік до звернення ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Згідно тексту укладеного 15 квітня 2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договору про виділ нерухомого мана зі складу спільного майна подружжя, місце проживання обох сторін було зареєстроване за адресою АДРЕСА_1.

Відповідно до наданого позивачем листа в.о. начальника відділу ДВС від 9 жовтня 2015 року "про надання інформації" на запит державного виконавця КП "Житлогосп" надало відповідь про те, що у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані двоє осіб: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.(дочка).

Відомості цього листа підтверджуються також довідками Управління дозвільно-погоджувальних процедур та адміністративних послуг Олександрійської міської ради від 12 квітня 2017 року, які були надані на запит суду відповідно до ч.3 ст.122 ЦПК України, згідно яких ОСОБА_3 зареєстрована у зазначеній вище квартирі, а ОСОБА_2 у цій квартирі не зареєстрований.

Отже, після укладення спірного договору ОСОБА_2 знявся з реєстрації свого місця проживання у вказаній квартирі. Будь-яких доказів того, що ОСОБА_2 продовжував чи продовжує проживати у цій квартирі сторонами суду не надано. Ці обставини є підтвердженням того, що укладений відповідачами договір був фактично виконаний.

Також не вказують на фіктивність договору посилання позивача і його представника на надані Державною прикордонною службою відомості про кількаразовий перетин відповідачами у 2016 року кордону у напрямку Київ-Анталія. Доводи про наявність у відповідачів коштів на такі перельоти може свідчити про наявність у відповідачів майна для виконання рішення суду про стягнення боргу, на яке державним виконавцем не було накладено стягнення, однак не стосується і не підтверджує наявності стверджуваних позивачем ознак фіктивності спірного договору. Натомість на противагу цим доводам у справі наявні зазначені вище відомості про фактичне виконання відповідачами умов договору та передачу квартири у власність ОСОБА_3 та забезпечення після розірвання ними шлюбу належних житлово-побутових умов для доньки відповідачів, яка згідно зазначених вище довідок зареєстрована у цій квартирі.

Інші доводи позивача, зокрема про те, що зазначена квартира не була предметом поділу майна після розірвання шлюбу, і про те, що спірний договір був укладений відповідачами поспіхом, з огляду на викладені вище обставини не є достатніми для доведення фіктивності спірного договору. Тлумачення позивачем і його представником змісту цих доказів і їх значення для предмету доказування є припущеннями, ігнорує передбачене нормами ст.64 СК України право дружини і чоловіка на укладення між собою договорів, які не заборонені законом, щодо майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, а самі ці докази є недостатніми для доведення того, що сторони спірного правочину не мали на меті настання обумовлених ним наслідків, тобто передачу зазначеної квартири у власність ОСОБА_3 Інші стверджувані позивачем порушення процедури укладення відповідачами спірного договору, зокрема відсутність оцінки майна, по-перше, не були доведені позивачем, і, по-друге, оскаржити договір з цих підстав може лише заінтересована особа у розумінні ч.3 ст215, ч.5 ст.216 ЦК України, якою позивач ОСОБА_1 щодо оспорюваного ним договору не є.

З цих же мотивів суд вважає необґрунтованою і другу похідну позовну вимогу про скасування державної реєстрації права власності на квартиру.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Керуючись ст 213-215 ЦПК України, суд

вирішив:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про визнання недійсним укладеного відповідачами 15 квітня 2015 року договору про виділ нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1 зі складу спільного майна подружжя, та скасування державної реєстрації переданих за цим договором прав.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Кіровоградської області шляхом подання апеляційної скарги через Олександрійський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня його проголошення, а для осіб, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Орловський В.В.