Справа № 183/2689/17
№ 2/183/2147/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 серпня 2017 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області, у складі:

головуючої судді Сороки О.В.,

секретаря Демяненка Р.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Новомосковського міськрайонного суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому просить стягнути з відповідача:

-борг за договором позики від 12.12.2014 року у розмірі 39700 грн., який складається з основного боргу у розмірі 27000 грн., а також відсотків у розмірі 12700 грн.;

-Борг за договором позики від 05.07.2016 року у розмірі 5641, 08 грн., який складається з основного боргу у розмірі 30005 грн., відсотків у розмірі 26404, 72 грн.

В обґрунтування свого позову позивач зазначає, що 12 грудня2014 року між нею та відповідачем було досягнуто угоди про те, що вона надасть в борг ОСОБА_2 грошові кошти, а остання, в свою чергу, буде сплачувати відсотки за користування грошовими коштами. 12.12.2014 року позивач передала відповідачу оговорену суму у розмірі 27000 грн., відповідач власноручно написала розписку та зобовязалася повернути кошти за першою вимогою, сплачувати відсотки у розмірі 2200 грн. щомісяця. Відповідач добросовісно виконувала свої зобовязання щодо повернення відсотків за користування коштами, а 05 липня 2016 року знову звернулася з проханням надати їй в борг ще 11718 грн. та 700 доларів США, про що знову написала розписку. При цьому відповідач за цим договором зобовязалася сплачувати відсотки у розмірі 8% щомісяця від суми позики та повернути борг 31.08.2016 року.

Між тим, ні відсотки за договором позики від 05.07.2016 року, ні основну суму боргу ОСОБА_2 не повернула, в звязку з чим ОСОБА_1 направила на її адресу письмову вимогу, однак відповіді не отримала.

Крім того, за договором позики від 12.12.2014 року ОСОБА_2 сплачувала відсотки до 01.01.2017 року, в подальшому відмовилася їх сплачувати, як і відмовилася за першою вимогою повернути борг.

Таким чином, за підрахунками позивача, загальний борг відповідача за двома договорами становить 96110,08 грн., які вона просить стягнути в судовому порядку.

В судовому засіданні позивач свій позов підтримала, в подальшому звернулася до суду з заявою про розгляд справи у її відсутність.

Відповідач в судове засідання не зявилася, звернулася до суду з клопотанням про проведення судового розгляду за її відсутності, а також надала суду письмові заперечення, у яких позов не визнала, посилаючись на те, що ніколи не отримувала грошових коштів від ОСОБА_1, ніяких домовленостей між ними не існувало та не існує будь-яких договірних відносин. В звязку з тяжким захворюванням вона зверталася з проханням про надання у борг грошових коштів до ОСОБА_3, якому і повернула борг в повному обсязі, однак останній помер 19.10.2016 року. Коли нею складалися розписки про отримання коштів у борг, то через відсутність юридичних знань та досвіду, забула в тексті розписок вказати дані ОСОБА_3 Між нею та ОСОБА_3 існували довірительні, родинні стосунки, тому жодна сторона не вважала за потрібне переписувати розписки. Свої зобовязання перед ОСОБА_3 вона виконала ще в 2016 році, тому вважає позов ОСОБА_1 надуманим, безпідставним та таким, що суперечить нормам діючого законодавства, та фактичним обставинам.

Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного висновку.

Суду надано оригінал розписки від 12.12.2014 року, у відповідності до якої ОСОБА_2 отримала в борг 27000 грн., зобовязавшись їх повернути за першою вимогою.

05.07.2016 року ОСОБА_2 написала розписку про отримання в борг грошової суми у розмірі 11718 грн. та 700 доларів США, зобовязавшись їх повернути 31.08.2016 року.

Зазначені розписки, відповідно до вимог ч.1 ст. 1047 ЦК України є договором, що укладений в письмовій формі, оскільки його сума більш, ніж у 10 разів перевищує розмір неоподаткованого мінімуму громадян.

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобовязання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору.

У відповідності до ст. 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Аналогічний правовий висновок міститься й у постановах Верховного Суду України № 6-63цс13 від 18.09.2013 року, № 6-1967цс15 від 11.11.20165 року та № 6-1103цс16 від 08.06.2016 року, ухвалених за результатом розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, яка має враховуватися судами загальної юрисдикції при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин (ч. 2 ст. 214, ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України).

Таким чином, суд бере до уваги посилання відповідача на ту обставину, що жодна розписка не містить даних про кредитора, у якого ОСОБА_2 отримувала грошові кошти 12.12.2014 року та 05.07.2014 року, відповідно.

Однак, сама по собі наявність оригіналів розписок у ОСОБА_1 свідчать про факт укладення між сторонами договорів позики, за якою підтверджується факт отримання грошей та зобовязання повернути їх при визначених умовами договорів обставинах.

При цьому слід звернути увагу, що факт складання зазначених розписок не оспорюється відповідачем.

Доводи відповідача про те, що фактично нею отримувалися кошти за цими розписками від іншої особи відхиляються судом, оскільки, як зазначено вище, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

При цьому суд вважає за необхідне розяснити відповідачу вимоги ст.10 ЦПК України, у відповідності до якої цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Стаття 11 ЦПК України передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази надаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідачем не надано суду жодного належного та допустимого доказу, у порядку на підтвердження доводів щодо отримання у борг коштів від іншої особи.

Не може суд погодитись з доводами відповідача щодо складення боргових розписок через юридичну необізнаність, оскільки відповідач не ставить перед судом питання щодо визнання договору позики недійсним (частково недійсним) з цих підстав.

Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований, однак підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Договір позики може бути оплатним, тобто таким, що передбачає сплату процентів за користування сумою позики, або безоплатним, якщо виконання позичальником зобовязання обмежується поверненням боргу.

Правила щодо сплати процентів від суми позики містяться у статті 1048 ЦК України, згідно із частиною першою якої позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже, у частині першій статті 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором.

Зазначене правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений.

Випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені в частині другій статті 1048 ЦК України. Визначене вказаною нормою правило про безоплатність договорів позики є імперативним і не може бути змінене за погодженням сторін.

Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року за № 6-36цс-14, винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

З наданих до суду оригіналів розписок від 12.12.2014 року та від 05.07.2016 року не можливо встановити розмір процентів, який можливо розцінити як винагороду позикодавця за користування позикою.

За таких обставин суд вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики від 12.12.2014 року у розмірі 27000 грн., та, з урахуванням обставин, встановлених в судовому засіданні, а також з урахуванням вимог ст. 524 ЦК України щодо валюти зобовязання, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача борг за договором позики від 05.07.2016 року у розмірі 29561,28 грн. (11718 + 17843,28) Такий розрахунок боргу був здійснений судом, з урахуванням офіційного курсу валют, встановлених на момент прийняття рішення (100 доларів США = 2549,04 грн.).

Крім того, у відповідності до ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачені ним судові витрати, що складаються з судового збору, пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 640 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 625, 599, 526, 524, 1046-1049 ЦК України, ст.ст. 10, 60, 88, 213, 214, 215 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики від 12 рудня 2014 року у розмірі 27000 грн. (двадцять сім тисяч грн.).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики від 05 липня 2016 року у розмірі 29561,28 грн. (двадцять девять тисяч пятсот шістдесят одна грн. 28 коп.).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 640 грн.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подачі апеляційної скарги через Новомосковський міськрайонний суд протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Сорока О.В.