Справа № 359/2078/17
Провадження №2/359/1352/2017
Бориспільський міськрайонний суд Київської області
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 липня 2017 року м. Бориспіль

Бориспільський міськрайонний суд Київської області у складі :

головуючого судді Вознюка С.М.,

при секретарях Поліщук А.О. та Пугач Д.О.,

за участю позивача ОСОБА_1, її представника адвоката ОСОБА_2, ОСОБА_3, його представника ОСОБА_4, свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сімєю в певний період, -

в с т а н о в и в :

14.03.2017 року ОСОБА_1 звернулася до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з даним позовом, в якому просила суд встановити факт спільного проживання її разом з батьком ОСОБА_11 по вул. Пушкіна, 24 в с. Проліски Бориспільського району Київської області з 1995 року по час смерті 20.03.2005 року.

Свої вимоги позивач обґрунтовує наступним. Вона та ОСОБА_3 є рідними братом та сестрою. Являються спадкоємцями майна - домоволодіння та присадибної земельної ділянки після смерті їх батьків ОСОБА_11, який помер 20.03.2005 року та ОСОБА_12 померлої 25.07.2007 року. Правовстановлюючі документи на домоволодіння та земельну ділянку були оформлені на батька - ОСОБА_11, тому після його смерті він став одноосібним спадкодавцем всього садкового майна, а спадкоємцями за законом стали - дружина ОСОБА_12, дочка ОСОБА_1 та син ОСОБА_3. Ні ОСОБА_1, ні ОСОБА_3 не були залучені до спадкування, хоча не відмовлялись від своїх прав на спадкове майно, однак нотаріус оформила спадщину лише на їхню матір, видавши два окремі свідоцтва на домоволодіння та земельну ділянку. На підставі свідоцтва про спадщину на домоволодіння ОСОБА_12 зареєструвала на себе право власності на нього. Державний акт на земельну ділянку виготовляти відмовилась, так ж це тягло великі витрати грошових коштів. Пояснювала, що не варто витрачатись, все одно незабаром помре і дітям по новій доведеться сплачувати кошти за переоформлення документів. Невдовзі ОСОБА_12 померла. Позивач народилась в батьківському будинку і на період смерті батьків проживала разом з ними та доглядала їх. Крім неї з її батьками також проживали її чоловік ОСОБА_13, дочка ОСОБА_14 та син ОСОБА_15. ОСОБА_1 та ОСОБА_13, спільно з її батьками вели сільське господарство: вирощували кролів, курей, займались бджільництвом. Чоловік ОСОБА_1 та батько зібрали трактор, яким обробляли спільні земельні паї та земельну ділянку біля будинку. В 1995 році ОСОБА_16 чоловік ОСОБА_1 отримав від нафтобази, де працював, кімнату в гуртожитку, що знаходився неподалік батьківського будинку за кілька десятків метрів. Формально ОСОБА_1 та її чоловіка з дітьми зареєстрували в гуртожитку, але він був непридатним для проживання. Житло в гуртожитку було введене в експлуатацію в 2009 році, а до цього часу займались його реконструкцією та ремонтом. Тому фактично продовжували всі жити з батьками в с. Проліски по вул. Пушкіна, 24. Брат ОСОБА_3 після одруження створив свою сім'ю і жив окремо. Після смерті матері ОСОБА_12 у 2007 році ОСОБА_1 та ОСОБА_3, як спадкоємці за законом, вирішили добровільно розділити спадкове майно, до якого входив житловий будинок з надвірними будівлями. В свою чергу ОСОБА_1 добровільно відмовилась від прав на будинок взамін на однокімнатну квартиру в с. Пролісках, що належала брату, яку він подарував їй. Земельну ділянку розміром 0.14 га вирішили поділити порівну на двох. Оскільки мати за життя не виготовила Державного акту на земельну ділянку, то ділянка не була включена в спадкове майно (спадкову масу) після її смерті, а чинним залишився Державний акт оформлений на батька ОСОБА_11. Нотаріус через відсутність правовстановлюючого документу на земельну ділянку оформленого на матір, порадила ОСОБА_17 та її брату звернутись з позовом до суду про визнанням права власності на земельну ділянку. Брат довго відтягував судовий процес, але після чергового одруження, змінив свою думку про поділ земельної ділянки і вирішив заволодіти нею сам. Так ОСОБА_18 без участі ОСОБА_17 подав позов до Бориспільського міськрайонного суду, який 11.06.2009 року виніс рішення, яким визнав за ОСОБА_18 право власності на присадибну земельну ділянку як на спадкове майно після смерті матері. При цьому не вказав, що у нього є ще сестра, яка на рівні з ним є спадкоємицею. Суд задовольнив позов і невдовзі ОСОБА_18 отримав Державний акт на спадкову землю. Про те, що ОСОБА_18 в такий спосіб заволодів ділянкою дізналась восени 2012 року, а до цього спираючись на існуючі домовленості з братом про подальше, спільне оформлення права власності на земельну ділянку в рівних частинах, ОСОБА_17 продовжувала користуватись нею - обробляла та доглядала її. Врешті, восени 2012 року брат розкрив таємницю - показав ОСОБА_17JI. Державний акт оформлений на нього, закрив ворота і більше у двір не впускав. Так як в садовому будиночку знаходились її речі, господарський інвентар, будівельні матеріали, вона змушена була звернутись до міліції за допомогою для повернення свого майна. В подальшому ОСОБА_3 частину речей привіз і згрузив під ворота її двору, а решта так і залишилась в садовому будиночку. Вона звернулась з апеляційною скаргою до Апеляційного суду Київської області. Суд задовольнив її скаргу, відмінив рішення Бориспільського міськрайсуду від 11.06.2009 року і вин іс 11.03.2013 року нове рішення яким відмовив ОСОБА_3 у позові. При цьому Апеляційний суд вказав, що ОСОБА_12 не могла бути спадкодавцем спірної земельної ділянки, оскільки не була її власницею. Земельна ділянка і надалі вважається у власності за первинним її власником ОСОБА_11 (батьком). За таких обставин ОСОБА_1, звернулась до Бориспільського міськрайонного суду з позовом про з визнання недійсним Державного акту про право власності на земельну ділянку, який отримав ОСОБА_3 та визнанням за нею права власності на половину спірної земельної ділянки в порядку спадкування після батька ОСОБА_11 13 грудня 2013 року суд частково задовольнив її позов щодо недійсності вказаного Державного акту в іншій частині позову відмовив, вказавши на необхідність спочатку звернутись за отриманням спадщини в нотаріальну контору. На звернення ОСОБА_1 до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину, було відмовлено через те, що та не надала заяву про прийняття спадщини у встановлений законом шести місячний термін. Проте ОСОБА_1 й не була зобовязана звертатись з зазначеною заявою, оскільки на час смерті батька ОСОБА_11 проживала разом з ним, а тому фактично прийняла спадщину. Тому необхідність поновлення строку на звернення за отриманням спадщини є невірною, бо ОСОБА_1 цей трок не був пропущений адже вона фактично прийняла спадщину, бо проживала разом з батьком на момент його смерті. Вона є дочкою ОСОБА_11 і відповідно спадкоємцем першої черги на спадкування за законом після його смерті. До останніх днів життя обох батьків вона належно виконувала обов'язки дочки по догляду за ними. Незаперечним фактом, що ОСОБА_11 відповідно Державного акта мав право власності на спірну земельну ділянку і воно не припинилось до сьогодні. Спірна земельна ділянка не увійшла до спадкового майна після смерті ОСОБА_12 і єдиним її спадкодавцем є лише ОСОБА_11, що підтверджується Державним актом про право власності на земельну ділянку IV-KB 030077 від 31.03.1999 року. Державний акт виданий пізніше на імя ОСОБА_18 ЯМ № 725961 за рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 13.12.2013 року визнаний недійсним. Рішення набрало законної сили. Тому ОСОБА_17 вважає, що має право на 1/2 частину земельної ділянки по вул. Пушкіна, 24 в с. Проліски, Бориспільського району. Київської області власником і спадкодавцем якої був її батько ОСОБА_11. Позивач фактично прийняла спадщину серед якої була і земельна ділянка. На період смерті батька проживала разом з ним, жила однією сімєю, мала спільний сімейний бюджет з якого сплачували послуги на утримання домоволодіння, вели спільне господарство, обробляли землю, утримували домашніх тварин та займались бджільництвом. Від спадкового майна у вигляді земельної ділянки, що належала батькові ОСОБА_1 ніколи не відмовлялась, постійно користувалась та доглядала за нею як за життя батьків так і після їх смерті, аж до осені 2012 року, коли брат почав чинити перешкоди в користуванні і виник спір та розпочались судові процеси.

В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити.

Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечили проти позову, скільки всі долучені позивачем до позовної заяви копії довідок та листів є неналежними доказами, які не дають підстав для визначення факту проживання однією сімєю. Свідки, які були залучені позивачкою, не проживають на території с. Проліски, вважаю, що їх повідомлення про відомі їм обставини при обізнаності зі слів позивачки не можуть бути джерелом зясування обставин викладених в позовній заяві. Квитанції надані позивачем мають виправлення та дописи. Так, документ заповнений почерком ОСОБА_12, а підпис стоїть ОСОБА_1 Усі підписи на різних квитанціях (навіть на ксерокопії видно) зроблені однаковим, іншим від основного тексту по гущині чорнилами з однакового положення, що є доказом підробки для подальшого подання до суду (місце на документі, де вписується ідентифікаційний код, стоїть підпис «Тулюпа» а також мають інші виправлення та дописи). Крім того, після одруження позивачка не вела спільного господарства з батьками. В той же час батьки позивачки суттєво допомагали матеріально її сімї в будівництві власної квартири.

Свідки ОСОБА_6, ОСОБА_10 та ОСОБА_7 зазначили, що бачили ОСОБА_1 в період з 1995 року по день смерті її батька в с. Проліски Бориспільського району Київської області, по вул. Пушкіна, 24, де вона проживала зі своєю родиною.

Свідки ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_5 повідомили в суді, що ОСОБА_1 постійно в період з 1995 року по 2003 рік не проживала постійно з її померлим батьком, а мешкала в гуртожитку в с. Проліски, і зявлялась у батька по вул. Пушкіна, 24 лише у випадку необхідності та залишала там дітей, в тому числі і на період ремонту в гуртожитку по вул. Павлика Морозова в с. Проліски.

Указані свідки зазначили про обставини, побут та мешканців будинку №24 по вул. Пушкіна в с. Проліски Бориспільського району Київської області.

З приводу свідчень свідка ОСОБА_8, то ОСОБА_1 та її представник поставили останні під сумнів, зважаючи на те, що він раніше притягався до кримінальної відповідальності за обставин, що мали місце в гуртожитку по вул. Павлика Морозова 1-а в с. Проліски, за заявою чоловіка позивача ОСОБА_13, суд враховує указані обставини зважаючи на наявний у справі вирок суду, та не приймає дані покази до уваги і не бере їх до уваги.

Заслухавши пояснення сторін, їх представників та свідків, дослідивши наявні в справі матеріали, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, та відповідно до ст.16 ЦК України, обравши відповідний спосіб захисту своїх цивільних прав та інтересів.

За змістом ч. 3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Відповідно до ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що 20 березня 2005 року помер ОСОБА_19, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-ОК № 00826.

Спадкоємцями першої черги за законом були його дружина ОСОБА_12 та діти, сторони у справі ОСОБА_18 та ОСОБА_17

3 вересня 2005 року Бориспільською районною державною нотаріальною конторою, після смерті ОСОБА_18 JI.M. була заведена справа за заявою ОСОБА_12, про прийняття спадщини в межах встановленого шестимісячного строку. Таким чином, вона прийняла спадщину, яка залишилась після смерті ОСОБА_19

В свою чергу ОСОБА_18 та ОСОБА_17JI. не подали відповідних заяв до нотаріальної контори. При цьому також не надали нотаріусу доказів щодо проживання спільно на час смерті із спадкодавцем.

7 квітня 2006 року ОСОБА_12, як єдиний спадкоємець що прийняла спадщину в порядку визначеному ст. ст. 1268, 1269 ЦК України, отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на нерухоме майно: житловий будинок з надвірними будівлями та земельну ділянку площею 0,14 га, що знаходяться по вул. Пушкіна, 24 в с. Проліски Бориспільського району.

25 лютого 2007 року ОСОБА_12 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-ОК № 075957 (а. с. 71а). Після її смерті відкрилась спадщина до складу якої увійшло домоволодіння та земельна ділянка, що розташовані по вул. Пушкіна, 24 в с. Проліски Бориспільського району.

ОСОБА_3 у межах встановленого законом шестимісячного строку звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини (а.с.70а). Таким чином, він прийняв спадщину, яка залишилась після смерті ОСОБА_12

ОСОБА_1 відмовилася від прийняття спадщини після смерті матері подавши відповідну заяву в Бориспільську районну державну нотаріальну контору, та на протязі шестимісячного терміну не відкликала вказану заяву, а тому вважається такою, що не прийняла спадщину після смерті ОСОБА_12

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 11 червня 2009 року ОСОБА_3 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку, однак рішенням апеляційного суду Київської області від 11 березня 2013 року рішення Бориспільського міськрайонного суду від 11 червня 2009 року було скасовано.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 13 грудня 2013 року за позовом ОСОБА_1 державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 725961, виданий на ім'я ОСОБА_3 було визнано недійсним.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 04 лютого 2014 року вказане рішення залишено без змін.

ОСОБА_1 також зверталася до суду з позовною заявою щодо визначення їй додаткового строку для прийняття спадщини, проте рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 25 квітня 2014 року, яке ухвалою апеляційного суду Київської обласні від 11 червня 2014 року залишено без змін, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 листопада 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання права на оформлення права власності на земельну ділянку, яка належала ОСОБА_11 на підставі державного акту на право власності на землю в порядку спадкування від спадкодавця ОСОБА_12 відмовлено. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування на ? частину спірної земельної ділянки також відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 09 лютого 2016 року рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 листопада 2015 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право на оформлення права власності на земельну ділянку розміром 0,14 га, яка розташована в с. Проліски, Бориспільського району, Київської області по вул. Пушкіна, 24, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, належної померлому ОСОБА_11 на підставі державного акта на право приватної власності на землю IV-KB № 030077 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_12 У решті рішення суду залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 1 лютого 2017 року рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 листопада 2015 року в частині, що залишена без змін рішенням апеляційного суду Київської області від 9 лютого 2016 року та рішення апеляційного суду Київської області від 9 лютого 2016 року залишено без змін.

У своїй ухвалі Вищий спеціалізований суд України зазначив, що ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції, з висновками якого в цій частині погодився апеляційний суд, обґрунтовано виходив із того, що ОСОБА_1 відмовилася від прийняття належної їй частки спадщини, яка залишилася після смерті її матері ОСОБА_12 Будь яких дій щодо відкликання заяви про відмову від прийняття спадщини після смерті її матері ОСОБА_12 у визначений законодавством строк не вчинила та не надала доказів на підтвердження прийняття нею спадщини після смерті її батька ОСОБА_11, не оспорювала факт прийняття її матірю ОСОБА_12 спадщини після смерті ОСОБА_11

Згідно указаних судових рішень встановлені певні юридичні факти, відносно обставин, що мали місце при спадкуванні майнових прав ОСОБА_3 та ОСОБА_1, доведення яких не передбачено, зважаючи на приписи ч.3 ст.61 ЦПК України, оскільки обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені такі обставини.

Позивач стверджує, що відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України вона фактично прийняла спадщину серед якої була і земельна ділянка, оскільки на період смерті батька проживала разом з ним, жила однією сімєю, мала спільний сімейний бюджет з якого сплачували послуги на утримання домоволодіння, вели спільне господарство, обробляли землю, утримували домашніх тварин та займались бджільництвом. Від спадкового майна у вигляді земельної ділянки, що належала батькові ОСОБА_1 ніколи не відмовлялась, постійно користувалась та доглядала за нею як за життя батьків так і після їх смерті.

Відповідно до ст.ст. 1268,1269 ЦК України, для отримання спадщини спадкоємцям необхідно її прийняти до 6 місяців з дня відкриття спадщини шляхом спільного проживання зі спадкодавцем, або шляхом подачі в нотаріальну контору за місцем відкриття спадщини про прийняття спадщини.

З цього приводу ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 01.02.2017 року в справі №359/6010/15-ц, встановлено, що ОСОБА_1 не надала доказів прийняття спадщини після смерті власного батька.

Для того, щоб спадкоємець вважався таким, що прийняв спадщину, самого факту спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини недостатньо. Необхідно, щоб таке проживання було постійним.

Перелік документів та інших доказів, які дозволяють визначити постійність проживання, містяться у п. 211 «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України». Згідно з цією нормою доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем.

Прийняття спадщини шляхом постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини не може прирівнюватись до фактичного вступу в управління або володіння спадковим майном. Для першого способу прийняття спадщини необхідними є два юридичних факти: позитивний (постійне проживання в одному житловому приміщенні із спадкодавцем на час відкриття спадщини) і заперечний (відсутність відмови від прийняття спадщини протягом встановленого законом строку).

При цьому сам по собі факт проживання спадкоємця зі спадкодавцем в одному житловому приміщенні є недостатнім для визнання спадкоємця таким, що прийняв спадщину шляхом фактичного вступу.

Відповідно до ч.1 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а ч.2 ст.10 ЦПК України передбачає, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

З цього приводу, суд критично оцінює покази свідків ОСОБА_6, ОСОБА_10 та ОСОБА_7, оскільки останні повідомили про обставини перебування ОСОБА_20 в будинку №24 по вул. Пушкіна в с. Проліски, які мають періодичний, а не постійний характер, оскільки указані свідки постійно там не перебували, а відвідували с. Проліски раз на місяць чи раз на тиждень у вихідні та святкові дні.

В той же час, інші свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_5, які є постійними мешканцями села Проліски, повідомили, що ОСОБА_1 постійно не проживала в оспорюваний період часу (1995 2003 роки) в будинку №24 по вул. Пушкіна в с. Проліски Бориспільського району Київської області, а зявлялась там епізодично, які і її сім'я.

Покази свідка ОСОБА_8 суд розцінює критично та не приймає їх до уваги, зважаючи на можливість помсти ОСОБА_1 за засудження в жовтні 1995 року за скоєння кримінального правопорушення, вчиненого по відношенню до чоловіка позивача ОСОБА_13

Відповідно до ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 неодноразово зверталася до суду з позовними заявами про спадкові правовідносини і судом вже неодноразово досліджувалось питання про проживання ОСОБА_17 на час смерті батька в с. Проліски по вул. Пушкіна, 24, але підтвердження цього факту так і не було доведено.

Згідно матеріалів справи ОСОБА_17JI. разом із сімєю з 1995 року проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1.

З реєстраційного обліку в с. Проліски по вул. Пушкіна, 24, вона була знята в 1995 році, прописавшись в с. Проців, а потім в 2000 році була зареєстрована вже за фактичним місцем проживання, про що свідчить копія паспорту позивача. (а.с.45-46)

Як зазначив відповідач, ніякої домовленості про поділ земельної ділянки між ним та позивачем не було. ОСОБА_17 (за взаємною домовленістю) отримала від нього за належну їй частку у спадковому майні однокімнатну квартиру в с. Проліски та інше майно.

При оцінці інших доказів сторін, поданих в даній цивільній справі, суд виходить з наступного.

До позовної заяви ОСОБА_1 долучила квитанції, як факт постійного проживання в ІНФОРМАЦІЯ_2, однак квитанції у відповідності до ст. 64 ЦПК України не можуть розглядатись як відомості про обставини, які мають істотні значення для справи.

Крім того, їх достовірність сплати саме ОСОБА_1 поставлено під сумнів відповідачем, оскільки останній зазначив, що такі квитанції позивач отримала самостійно забравши відповідну документацію, коли в них були ще нормальні стосунки без суперечностей. Крім того, відповідач зазначив, що деякі документи він самостійно залишав у ОСОБА_1 на зберігання, як члена родини.

У довідці Щасливської сільської ради від 18.03.2016 року існує посилання на дату відключення опалення квартири від тепломережі 20.06.2003 року, яку позивач тлумачить як початок відліку часу проживання у батьків, мотивуючи відсутністю опалення у червні місяці.

Всупереч цьому відповідач вказує, що квартира сімї ОСОБА_1 задовго до цього вже мала індивідуальне опалювання газовими конверторами згідно першого проекту газопостачання, а невдовзі згідно другого робочого проекту у 2003 році він особисто встановлював ще й водогрійний котел.

Надані позивачем як докази: акт обстеження від 20.08.2001 року, який має тільки опис придатності для проживання квартири сімї ОСОБА_1 на цю дату; «Справка о прививках» виписана на адресу Пушкіна 24 (перший запис 24.01.1995 року), де і народилась 18.01.1994 року ОСОБА_21; копія медичної довідки, з якої можна зробити висновок, що медичне обслуговування сімї позивачки проводилося за місцем постійного проживання ІНФОРМАЦІЯ_3 не можуть вважатись належними доказами в даній справі, оскільки не доводять факту спільного проживання із спадкодавцем.

В той же час, указані документи, з урахуванням інших досліджених судом доказів, не є достатніми доказами, які б беззаперечно свідчили про те, що ОСОБА_1 та її сім'я постійно проживала в період з 1995 року по 2003 рік, день смерті її батька, а лише свідчать про її періодичне проживання там у звязку з виниклими сімейними обставинами та необхідністю проведення ремонту в кімнаті гуртожитку.

Посилання ж позивача на факт прийняття спадщини у відповідності до ч. 3 ст. 1268 ЦК України є помилковим, оскільки належних доказів щодо спільного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини відсутні.

Згідно рекомендацій, які висловлені Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своєму листі від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування»: «При розгляді справ про визнання права власності на спадкове нерухоме майно у випадках, якщо спадщина прийнята, проте спадкоємцем не було одержано свідоцтво про право на спадщину (ст. 1297 ЦК) або не здійснено державну реєстрацію права на спадщину (ст. 1299 ЦК), слід брати до уваги, що законодавець розмежовує поняття "виникнення права на спадщину та "виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини", і пов'язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки.

За наявності у спадковій справі заяви спадкоємця про відмову від права на спадщину його вимоги про визначення додаткового строку для прийняття спадщини задоволенню не підлягають. Така позиція узгоджується із ч. 5 ст. 1273 ЦК, відповідно до якої відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною.

При вирішенні справ про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини слід також враховувати, що додатковий строк визначається у разі, якщо суд визнає причини пропуску строку для прийняття спадщини поважними.

Судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, незнання про існування заповіту, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, встановлення факту проживання однією сім'єю), невизначеність між спадкоємцями хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови, тощо.

Частиною 1 статті 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно вимог ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, в силу ст.ст. 3, 10, 60 ЦПК України, позивачка не довела належними та допустимими доказами порушення її прав як особи, суб'єктивні спадкові права якої порушені.

На підставі цього, слід дійти висновку, що позивачем суду не надано беззаперечних доказів, які б свідчили про вчинення ОСОБА_1 дій, які виражаюся у підтриманні майна, що входить до складу спадщини у належному стані, сплаті податків та зборів, здійсненні за рахунок спадщини інших виплат, дозволених законом та які мали здійснювались систематично і продовжувались до закінчення строку для прийняття спадщини.

На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд виходячи із засад справедливості та розумності, притаманних цивільному праву (ст. 3 ЦК України), приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити в повному обсязі.

У звязку з відмовою у задоволенні позовних вимог, судові витрати в розмірі 640 грн. 00 коп. сплаченого судового збору, слід віднести на рахунок ОСОБА_1.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 10, 57, 58, 59, 60,79, 80, 88, 209, 212 - 215, 218 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сімєю в певний період, - відмовити.

Судовий збір в розмірі 640 грн. 00 коп., сплачений при зверненні до суду, віднести на рахунок ОСОБА_1.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Київської області через Бориспільський міськрайонний суд Київської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення до апеляційного суду Київської області через Бориспільський міськрайонний суд Київської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Бориспільського міськрайонного суду

Київської області ОСОБА_22