У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2017 року м. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ СтупакО.В., розглянувши касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 19 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 23 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Омега Банк», Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» про визнання недійсними договорів,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_2 звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 15 липня 2008 року між нею та Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ВАТ «Сведбанк») було укладено кредитний договір № 2621/0708/71-155. Кредит було надано в іноземній валюті саме для розрахунків цією валютою з іншими резидентами України на території України, що не відповідає вимогам чинного законодавства. Укладання заздалегідь незаконного кредитного договору в іноземній валюті та створення у неї як позичальника ілюзії, що договір укладений в гривні, свідчить про введення банком в оману щодо правової природи спірного договору та про дійсні права та обов'язки сторін. Про наявну недобросовісність банку переконливо свідчить його наполегливе небажання визнати той об'єктивний факт, що він надав іноземну валюту не як гроші - засіб платежу, а як засіб обміну на гривню. Таким чином, стверджуючи, що банк надав кредит саме в іноземній валюті для розрахунків нею на території України, банк сам визнає, що надав не споживчий кредит, і навіть не кредит, як такий, а щось інше. Позивач зазначила, що вона є споживачем кредитних та фінансових послуг, відповідно до умов договору отримала кредит для свого особистого, сімейного, домашнього користування. Разом з тим, відповідно до п. 2 ст. 1 Конвенції про міжнародний факторинг, Публічне акціонерне товариство «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк»), яке надало фінансову послугу для придбання квартири, не мало законних підстав для відступлення права грошової вимоги за споживчим кредитним договором Публічному акціонерному товариству «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк»), яке в свою чергу не мало законних підстав відступити право грошової вимоги Публічному акціонерному товариству «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк»). Крім того, позивач зазначала, що договір купівлі-продажу прав вимоги від 25 травня 2012 року, укладений між ПАТ «Сведбанк» і ПАТ «Дельта Банк», та договір купівлі-продажу прав вимоги від 15 червня 2012 року, укладений між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» в частині передачі спірного кредитного договору не відповідають положенням п. п. 2 п. 1 Розпорядження Держфінпослуг № 231 від 03 квітня 2009 року. Сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Згідно з законом фактором може бути банк або фінансова установа, а також фізична особа - підприємець, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Для укладення договору факторингу банк повинен мати банк ліцензію, видану Національним банком України, а для здійснення факторингових операцій, предметом яких є вимоги в іноземній валюті, відповідний письмовий дозвіл Національного банку України, який є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». У свою чергу, для здійснення фінансовими установами факторингових операцій, що є валютними, останні повинні мати генеральну валютну ліцензію Національного банку України. Сутність договору факторингу полягає у тому, що суб'єкт цивільних правовідносин (кредитор) маючи боржника, який з тих чи інших причин не сплачує належні першому кошти, все ж таки ці кошти отримує, хоча і не від боржника, а від третьої особи, шляхом укладання з нею договору факторингу. Факторинг - це спосіб кредитування однієї особи іншою з умовою платежу у формі правонаступництва. Таким чином, вимоги клієнта до боржника, пов'язані з отриманням від боржника будь-яких робіт, послуг або інших благ в натуральній формі, не можуть бути предметом відступлення за договором факторингу.

ОСОБА_2 просила визнати недійсним договір купівлі-продажу прав вимоги від 25 травня 2012 року, укладений між ПАТ «Сведбанк» і ПАТ «Дельта Банк» в частині передачі кредитного договору підписаного між ОСОБА_2 і ВАТ «Сведбанк» від 15 липня 2008 року; визнати недійсним договір купівлі-продажу прав вимоги від 15 червня 2012 року, укладений між ПАТ «Дельта Банк» і ПАТ «Альфа-Банк» в частині передачі кредитного договору підписаного між ОСОБА_2 і ВАТ «Сведбанк» від 15 липня 2008 року; визнати кредитний договір № 2621/0708/71-155 від 15 липня 2008 року укладений між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_2 недійсним.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 19 вересня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 23 листопада 2016 року, в задоволені позову відмовлено.

У серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 19 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 23 листопада 2016 року, тобто після закінчення строку, установленого ст. 325 ЦПК України.

Касаційна скарга містить заяву про поновлення строку на касаційне оскарження.

Зважаючи на те, що строк на касаційне оскарження пропущено з поважних причин, він підлягає поновленню.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим касаційна скарга підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до пункту 5 частини 4 статті 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

У відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити, оскільки із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень.

Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Недодержання вказаних вимог є підставою для визнання правочину недійсним (ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Відповідно до положень, закріплених у ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, а також, врахувавши обставини справи, правильно виходив із того, що оспорювані договори укладені сторонами із дотриманням вимог чинного законодавства України, а тому відсутні підстави для визнання їх недійсними.

Розглядаючи справу, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, в результаті чого ухвалили законні й обґрунтовані рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права, підстави для їх скасування відсутні.

Доводи касаційної скарги про порушення банком при укладенні спірного кредитного договору вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо надання інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту були предметом розгляду апеляційного суду та їм надана належна правова оцінка.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Поновити представнику ОСОБА_2 - ОСОБА_3 строк на касаційне оскарження рішення Оболонського районного суду м. Києва від 19 вересня 2016 року та ухвали апеляційного суду м. Києва від 23 листопада 2016 року.

Відмовити представнику ОСОБА_2 - ОСОБА_3 у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Омега Банк», Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» про визнання недійсними договорів, за касаційною скаргою на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 19 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 23 листопада 2016 року.

Додані до касаційної скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ О.В. Ступак