Справа №477/935/17 22.08.2017 220817 22.08.2017
Провадження №22-ц/784/1780/17
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Головуючий по першій інстанції Семенова Л.М.
Категорія 48 Доповідач апеляційного суду Яворська Ж.М.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

22 серпня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Кушнірової Т.Б.,

при секретарі судового засідання - Шагай О.А.,

перекладача - ОСОБА_3,

за участю позивача - ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_5,

відповідача - ОСОБА_6 та її представника ОСОБА_7,

представника третьої особи - Зелинської Р.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу

ОСОБА_6

на рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 04 липня 2017 року

за позовом

ОСОБА_4 до ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - відділ освіти та піклування Вітовської районної державної адміністрації Миколаївської області, про надання судового дозволу на виїзд дитини за кордон,

В с т а н о в и л а :

25 травня 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - відділ освіти та піклування Вітовської районної державної адміністрації Миколаївської області, про надання судового дозволу на виїзд дитини за кордон.

В обґрунтування позову зазначав, що перебував у шлюбі з відповідачкою та мають сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Шлюб між ними на даний час припинено, шлюбні стосунки не підтримуються, в той же час вони проживають в одному будинку, він підтримує близькі стосунки із сином.

На період літніх канікул цього року бажає взяти сина до Італії, однак відповідачка цьому перешкоджає та не надає дозволу для виїзду їх сина без її супроводу, їхати до Італії сама також відмовляється.

Посилаючись на вищевказані обставини просив надати йому дозвіл на тимчасовий виїзд його сина - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 до Республіки Італії, а саме: міста Сесса Аурунка - Казерта, на період літніх канікул 2017 року строком до 31 серпня 2017 року без супроводу матері - ОСОБА_6

Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 04 липня 2017 року позов задоволено. Постановлено надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі території України малолітньому ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, на період літніх канікул 2017 року, тобто з 04 липня 2017 року до 31 серпня 2017 року, до міста Сесса Аурунка - провінції міста Казерта у супроводі батька, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, без згоди та супроводу матері - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3; надати дозвіл ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, на оформлення та виготовлення проїзного документу для тимчасового виїзду за кордон малолітнього ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 без згоди матері - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, на період з 04 липня 2017 року по 31 серпня 2017 року. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи, судом порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення суду, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача та його представника, відповідача та її представника, представника третьої особи, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач, який є батьком неповнолітнього ОСОБА_8, вказував на те, що має бажання та прагне на час літніх канікул повезти свого сина до Італії, яка є його Батьківщиною, а також громадянином якої він є. Бажає показати синові Італію та познайомити і надати можливість спілкуватись із родичами зі сторони батька, які мешкають в Італії. Проте ОСОБА_6 добровільно дозволу на виїзд їх сина не надає.

Небажання відповідача надати дозвіл викликано неприязними стосунками, що склались між ними із припиненням шлюбних відносин та поділу майна.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що заявлений позов відповідає правам та інтересам малолітнього ОСОБА_8.

Проте з таким висновком у повній мірі погодитися не можна.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_8 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 і його батьками відповідно до копії свідоцтва про народження є: батько - ОСОБА_4, громадянин Італійської Республіки, мати - ОСОБА_6, громадянка України (а.с.47).

Малолітній ОСОБА_8 є як громадянином України, так і громадянином Італійської Республіки, про що йому 25 жовтня 2006 року видано паспорт, строк дії якого закінчився 24 жовтня 2016 року ( а.с.10).

19 травня 2006 року ОСОБА_4 та ОСОБА_6 зареєстрували шлюб, який рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 08 вересня 2016 року розірвано.

Відповідно до Тимчасової посвідки на постійне проживання серія НОМЕР_1 від 30 вересня 2010 року,ОСОБА_4 перебуває на території України з 2010 року. Термін дії документу безстроково.

Проте сторони продовжують проживати в одному будинку.

На даний час між сторонами склалися неприязні відносини та виник спір з приводу надання відповідачкою - матір'ю неповнолітнього ОСОБА_8 дозволу на виїзд дитини до Італії без її супроводу.

Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України).

Згідно із ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав,установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно із ч. 1 ст. 9 Конвенції ООН про права дитини, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року дитина для повного і гармонійного розвитку його особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, виховуватися своїми батьками та під їх відповідальністю та в будь-якому випадку в атмосфері любові та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли наявні виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Отже, основним принципом зазначених актів міжнародного законодавства є дотримання в першу чергу інтересів дитини та забезпечення її належного та відповідного розвитку.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків та у їхньому супроводі, або у супроводі осіб, які ними уповноважені (ч. 2 ст. 313 ЦК України).

Згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадянами України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Рішення суду у випадку тимчасового виїзду за кордон має містити зазначення держави прямування та відповідного часового проміжку перебування в цій державі. Аналогічне положення міститься у пункту 2 частини 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27 січня 1995 року, про те, що виїзд громадян України, які не досягли 16-річного віку здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Пунктом 3 Правил передбачено виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку.

Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення.

Відповідно до копії свідоцтва про громадянство - реєстрацію за місцем проживання, ОСОБА_8 народився в м. Миколаєві, але зареєстрований у комуні міста Сесса Аурунка - провінції міста Казерта з народження та на час видачі цього свідоцтва проживав у м. Леверано/Лауро. Має італійське громадянство. Свідоцтво видане 25 жовтня 2006 року та дійсне до 24 жовтня 2016 року (а.с. 7-9), що підтверджує пояснення позивача про підстави поїздки дитини до Італії, в тому числі з метою поновлення громадянства Італії.

Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її виховання.

Таким чином, з досягненням віку 10 років у дитини з'являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, свого життя.

Лише в разі збігу волі трьох учасників переговорного процесу - матері, батька, дитини можна досягти миру і згоди.

Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції, згідно з якою Держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.

З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.

Як вбачається із матеріалів справи, малолітній ОСОБА_8 був вислуханий судом першої інстанції. У судовому засіданні він висловив свою думку з приводу спірного питання - не бажання виїзду до Італії з батьком без дозволу та супроводу матері.

Однак, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що дитина бажає відвідати Італію, про те ця воля приборкується з боку його матері та бабусі по лінії матері.

Задовольняючи позовні вимоги та надаючи дозвіл на виїзд малолітнього ОСОБА_8 за межі України без згоди на таке самої дитини, суд першої інстанції не проаналізував чи не буде це порушувати положення Конвенції та Декларацію про права дитини щодо дотримання та врахування її інтересів.

Як вбачається із пояснень позивача у суді як першої, так і апеляційної інстанції головна мета поїздки - це отримання неповнолітнім ОСОБА_8, як громадянином республіки Італія нового паспорту, оскільки термін дії попереднього скінчився.

Доказів того, що відповідач перешкоджає йому звернутися до італійського консульства у м. Києві для отримання сином паспорту громадянина Італії в такий спосіб, позивачем не надано. А тому така можливість вирішення спірного питання при взаємній згоді та порозумінні сторін не вичерпана в позасудовому порядку.

Крім того, в порушення вимог ст.ст.10,60 ЦПК України позивачем не надано належних і допустимих доказів забезпечення останнім належного догляду за дитиною в дорозі та задоволення її потреб, зважаючи на вік, стан здоров'я та матеріальне забезпечення ОСОБА_4(отримання ним лише соціальної допомоги держави Італії), не надано доказів які б доводили наявність і можливість у позивача організованого відпочинку та перебування дитини на літній період за кордоном, гарантій повернення дитини у визначений термін на Україну ( квитки на зворотній шлях), умови проживання та перебування дитини у Італії, забезпечення усім необхідним для нормальних умов його перебування за кордоном.

Відповідно до вимог п.3 ст. 309 ЦПК України за наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції та постановлення нового рішення, яким у задоволенні вимог позивача щодо надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України без згоди та супроводу матері відмовити.

За приписами ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 про надання судового дозволу на виїзд дитини за кордон.

Між тим, задовольняючи позовні вимоги в частині надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України, суд розглянув також і вимоги щодо надання дозволу ОСОБА_4 на оформлення та виготовлення проїзного документу для тимчасового виїзду малолітнього ОСОБА_8 за кордон, які позивачем в установленому законом порядку не заявлялися.

Отже, в порушення вимог ст. 11 ЦПК України суд вийшов за межі позову, а тому ухвалене рішення в частині вирішення цих позовних вимог підлягає скасуванню на підставі п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України.

Колегія суддів, звертає увагу сторін на те, що в ситуації, яка склалася між ними, їм як батькам, керуючись почуттям любові, поваги до своєї дитини треба шукати шляхи порозуміння з дитиною та між собою в інтересах дитини, а не маніпулювати нею для зведення особистих рахунків між собою.

В силу ст.88 ЦПК України з позивача на користь відповідача належить стягнути судовий збір сплачений за подачу апеляційної скарги.

Керуючись статтями 303, 308, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 04 липня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - відділ освіти та піклування Вітовської районної державної адміністрації Миколаївської області, про надання судового дозволу на виїзд дитини за кордон відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 судовий збір у розмірі 704 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, і з цього часу може бути оскаржено у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Т.Б. Кушнірова