Справа № 147/416/17
Провадження № 2/135/271/17
РІШЕННЯ

іменем України

21.08.2017 року м. Ладижин

Ладижинський міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Патраманського І.О.,

при секретарі

судового засідання ОСОБА_1,

за участі позивачки ОСОБА_2,

представника позивача

-адвоката ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4,

представника відповідача

-адвоката ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, у залі суду, у м. Ладижин Вінницької області, цивільну справу за позовом ОСОБА_2, який подано представником ОСОБА_3, до ОСОБА_4 про повернення дитини, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася до суду, через представника за довіреністю ОСОБА_3, до ОСОБА_4 із позовом про повернення дитини.

На обґрунтування позову повідомила, що 12.12.2016 року між нею та відповідачем було розірвано шлюб. При розлученні ними було досягнуто згоди щодо проживання дитини, та визначено, що їх син ОСОБА_6 буде проживати з матірю. 13.02.2017 року відповідач обманним шляхом, без згоди на те матері, взявши сина на прогулянку, не повернув його до місця постійного проживання і самостійно змінив місце проживання дитини. Посилалась на те, що таким чином відповідач намагається ухилитися від сплати аліментів та заборгованості по ним, просила постановити рішення про відібрання дитини - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, у відповідача та поверненути його за попереднім місцем проживання, а саме за адресою: вул. Молодіжна 20, с.Бубнівка Гайсинський р-н, де син проживатиме разом з нею.

У судовому засіданні позивачка та її представник адвокат ОСОБА_3 позов підтримали та просили задовольнити у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_4 та його представник - адвокат ОСОБА_5 позов не визнали та просили відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що він має у приватній власності житловий будинок, який збудував для проживання своєї сімї, у якому зареєстрований та проживає спільно із малолітнім сином ОСОБА_6 Працює на ПАТ «Вінницька птахофабрика» та має стабільний заробіток. Він має досвід у вихованні дітей, адже був вдівцем та самостійно виховав та вивчив двох синів від першого шлюбу. Натомість позивачка має негативний досвід щодо утримання дітей. Вона залишила свою доньку від першого шлюбу на утриманні тітки, донька хворіла, внаслідок чого померла. Позивачка не має власного житла, проживає у матері. Вона хворіє і систематично лікується у психіатричній лікарні ім. Ющенко. Їх сімя фактично розпалася із за того, що позивачка залишила сімю, у тому числі малолітнього сина, і приблизно місяць гуляла з подругою, внаслідок чого потрапила на лікування у психіатричну лікарню.

Дослідивши докази та надавши їм належну правову оцінку, суд вважає, що позов не обґрунтований та не підлягає задоволенню з таких підстав.

Із вимог Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року та Закону України «Про охорону дитинства», видно, що дитинство перебуває в Україні під особливою охороною.

У п. 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння, вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Згідно ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду як джерело права. Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «М.С. проти України» від 01 липня 2017 року зазначив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її звязків із сімєю, крім випадків, коли сімя є особливо непридатною або неблагополучною; по друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоровя чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до статті 51 Конституції України кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї.

Відповідно до ч. 6 ст. 7 Сімейного Кодексу України, жінка та чоловік мають рівні права і обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї.

Відповідно до статті 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

У судовому засіданні встановлено, що сторони по справі із 12.02.2010 року перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого вони мають сина ОСОБА_6., ІНФОРМАЦІЯ_2. Шлюб розірвано 12.12.2016 року. Син ОСОБА_6. проживає з своїм батьком відповідачем по справі - ОСОБА_4., який має у приватній власності житловий будинок, який збудував для проживання своєї сімї, та у якому зареєстрований. Відповідач ОСОБА_4. працює на ПАТ «Вінницька птахофабрика» та має стабільний заробіток. Він має досвід у вихованні дітей, адже був вдівцем та самостійно виховав та вивчив двох синів від першого шлюбу. Натомість позивачка ОСОБА_2 має негативний досвід щодо утримання дітей. Вона залишила свою доньку від першого шлюбу на утриманні тітки, донька хворіла, внаслідок чого померла. Позивачка не має власного житла, проживає у матері. Вона хворіє і систематично лікується у психіатричній лікарні ім. Ющенко. Сімя сторін по справі фактично розпалася із за того, що позивачка залишила сімю, у тому числі малолітнього сина, і приблизно місяць гуляла з подругою, внаслідок чого потрапила на лікування у психіатричну лікарню. Отже, судом встановлено, що саме ОСОБА_4 може забезпечити своєму синові розвиток у безпечному, спокійному та стійкому середовищі. Судових рішень щодо визначення місця проживання дитини не ухвалювалось.

Дані факти підтверджуються сукупністю доказів, що не викликають сумнівів у своїй достовірності та допустимості.

Із свідоцтва про народження серії 1-АМ № 177313 від 17.01.2011року, виданого Виконкомом Гордіївської сільської ради Тростянецького районну Вінницької області, видно, що ОСОБА_6 народився 04.01.2011 року, про що зроблено актовий запис за № 01. Батьками записано: ОСОБА_4 та ОСОБА_2.

Із показів сторін видно, що сторони по справі із 12.02.2010 року перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого вони мають сина ОСОБА_6., ІНФОРМАЦІЯ_2. Шлюб розірвано 12.12.2016 року. Син ОСОБА_6. проживає з своїм батьком відповідачем по справі - ОСОБА_4., який має у приватній власності житловий будинок, який збудував для проживання своєї сімї, та у якому зареєстрований. Відповідач ОСОБА_4. працює на ПАТ «Вінницька птахофабрика» та має стабільний заробіток. Він має досвід у вихованні дітей, адже був вдівцем та самостійно виховав та вивчив двох синів від першого шлюбу. Натомість позивачка ОСОБА_2 має негативний досвід щодо утримання дітей. Вона залишила свою доньку від першого шлюбу на утриманні тітки, донька хворіла, внаслідок чого померла. Позивачка не має власного житла, проживає у матері. Вона хворіє і систематично лікується у психіатричній лікарні ім. Ющенко. Сімя сторін по справі фактично розпалася із за того, що позивачка залишила сімю, у тому числі малолітнього сина, і приблизно місяць гуляла з подругою, внаслідок чого потрапила на лікування у психіатричну лікарню.

Ці факти визнаються сторонами, а тому відповідно до положень ч. 1 ст. 61 ЦПК України, не підлягають доказуванню.

Покази сторін є послідовними, логічними і не викликають у суду сумніву щодо правильності, добровільності та істинності.

Разом з тим, суд не приймає до уваги рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 23.01.2017 року, на яке, як на доказ посилається позивачка, стверджуючи, що у ньому встановлено, що постійне місце проживання дитини з матірю ОСОБА_2

Також суд не приймає до уваги розрахунок заборгованості по аліментам, як доказ того, що у відповідача є заборгованість по сплаті за аліменти, яка спонукала його до подачі позову про зміну місця проживання, та висновок органу опіки та піклування про доцільність проживання малолітнього спільно з матірю від 10.04.2017 року, оскільки це не стосується даної справи.

Із рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 12.12.2016року у справі № 147/1318/16- ц, видно, що шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 Однак, суд не приймає це рішення, як доказ того, що сторонами досягнуто згоди щодо проживання дитини.

Отже, проаназівавши наведені вимоги законів, досліджені докази, суд приходить до висновку, що докази, які надані позивачем, не свідчать про існування негативних факторів умов спільного проживання відповідача та дитини, не вказують на існування реальної небезпеки для життя, здоров'я і морального виховання дитини, не свідчать про його розвиток у середовищі, що є неблагонадійним. Повернення дитини буде вважатись втручанням у приватне та сімейне життя відповідача.

Разом з тим, проживання матері з дитиною не зможе забезпечити дитині розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

З огляду на наведені обставини, суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Оскільки суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову, то відсутні підстави для стягнення з відповідачів судових витрат.

На підставі ст. ст. 6 - 15, 88, 174, 208, 215 ЦПК України, керуючись ст. ст. 141 СК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про повернення дитини відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Вінницької області через Ладижинський міський суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя