Справа № 442/3483/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Коваль Р.Г.
Провадження № 22-ц/783/3464/17 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді - Шандри М.М.

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.

секретаря: Бадівської О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Євролізинг Україна" на заочне рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ТзОВ "Євролізинг Україна" про захист прав споживача та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 вересня 2016 року позов задоволено.

Застосовано наслідки недійсності нікчемного правочину - договору фінансового лізингу № 00812 від 17.04.2015 року, стягнуто з ТзОВ «Євролізинг Україна» на користь ОСОБА_2 35 000 гривень сплаченого адміністративного платежу.

Стягнуто з відповідача ТзОВ «Євролізинг Україна» на користь держави 551,20 грн. судового збору.

Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 14 березня 2017 року заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» про перегляд заочного рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 вересня 2016 року залишено без задоволення.

Рішення суду оскаржило Товариство з обмеженою відповідальністю "Євролізинг Україна".

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що послуга, яка надається за договором - обрана лізингоодержувачем самостійно і свідомо, позивач ознайомився із всіма істотними та іншими умовами договору та підписав кожну сторінку договору, усвідомлюючи всі ризики та особливості, що є притаманні договорам лізингу як змішаним договорам в розумінні п.2 ст.628 ЦК України. Вказує, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про те, у договорі міститься істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків та що умови договору є несправедливими. Апелянт зазначає, що законодавством встановлено необхідність простої письмової форми договору фінансового лізингу, яка б визначала досягнення згоди сторонами щодо усіх істотних умов договору, нотаріальне посвідчення договору фінансового лізингу не вимагається. Крім цього, вказує, що ТзОВ здійснює свою господарську діяльність відповідно до норм чинного законодавства України та отримав довідку про взяття на облік ФЛ № 541, відтак посилання позивача на незаконність діяльності відповідача є необґрунтованими. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Сторони в судове засідання апеляційної інстанції не з'явились, хоча належним чином були повідомлені про дату та час судового засідання, тому відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розглядові справи, який згідно ч.2 ст. 197 ЦПК України здійснюється без фіксування судового засідання технічними засобами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Згідно з ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

У відповідності до вимог ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення таким вимогам відповідає.

Судом встановлено, що 17 квітня 2015 року між ТзОВ «Євролізинг Україна» (лізингодавець) та ОСОБА_2 (лізингоодержувач) було укладено Договір фінансового лізингу № 00812, предметом якого є транспортний засіб Renult Dokker acces вартістю 14 000 доларів США, що еквівалентно 350 000 грн.

На виконання договору позивачем було сплачено адміністративний платіж на рахунок відповідача на суму 35 000 гривень, що підтверджується квитанцією № 174277 від 17.04.2015 року.

В подальшому позивачу стало відомо, що загальна сума платежів по договору є значно більшою, сплачені позивачем 35 000 грн. є адміністративним платежем, а для отримання транспортного засобу для користування необхідно оплатити авансовий платіж в розмірі, еквівалентному 7 000 дол. США, що становить 50% вартості автомобіля, та комісію за передачу предмета лізингу (п.4.1. Договору).

24 квітня 2015 року позивачем було подано заяву про розірвання договору лізингу № 00812 від 17.04.2015 року, за наслідками розгляду якої він отримав листа № 86 від 22.05.2015 року про те, що договір № 00812 від 17.04.2015 року вважається розірваним з 27.04.2015 року.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначенний строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно ст. 2 вказаного Закону відносини, що виникають за договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Нормами статей 638, 640 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Відповідно до положень ч. 1 цього закону, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 цього закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Умови договору, які можуть бути несправедливими визначено у ч. 3 ст. 18 цього закону.

Аналізуючи норму статті 18 Закону № 1023-ХІІ, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Відповідно до умов, викладених у п.12.1 Договору фінансового лізингу № 00812 від 17.04.2017 року Лізингоодержувач, який сплатив Адміністративний платіж, частково або повністю сплатив Авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний Договір за власним бажанням, про що має повідомити Лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання Договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу Лізингодавця. У строк, встановлений чинним законодавством, Лізингодавець розглядає заяву Лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання Договору та про наслідки його розірвання. У такому випадку поверненню підлягають 60% від сплаченого Авансового платежу та/або частини Авансових платежів, 40 % від сплаченого Авансового платежу та/або частини Авансових платежів Лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання Договору. Адміністративний платіж у такому випадку поверненню не підлягає.

Таким чином, відповідач в договорі надав собі можливість не повертати кошти, проплачені споживачем його послуг у разі розірвання договору останнім. Однак, при розірванні договору лізингодавцем ніяких санкцій не передбачено, що приводить до дисбалансу договірних умов та порушує норми законодавства.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що умови договору фінансового лізингу суперечать вимогам чинного законодавства, порушують принципи добросовісності і справедливості, є несправедливими відносно споживача та завдають шкоди споживачеві, а тому такий є недійсним, а відтак наявні підстави для застосування наслідків його недійсності.

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою оспорюваний договір є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів, тому підлягає врахуванню колегією суддів при розгляді даної справи.

З матеріалів справи вбачається, що договір фінансового лізингу від 17 квітня 2015 року року, укладений між ТзОВ «Євролізинг Україна» та ОСОБА_2 нотаріально посвідчено не було, що суперечить вищевказаним положенням ЦК України.

Відтак, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про недійсність договору фінансового лізингу, а також про застосування наслідків його недійсності шляхом стягнення з ТОВ "Євролізинг Україна" на користь позивача 35 000 грн., сплачених на виконання умов договору.

Висновки суду достатньо мотивовані і підтверджені доказами, наявними в матеріалах справи.

Рішення суду відповідає вимогам процесуального та матеріального права, обставинам справи, доводи скарги висновків суду не спростовують, тому колегія суддів підстав для скасування рішення не вбачає.

Враховуючи, що ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 26 травня 2017 року ТзОВ «Євролізинг Україна» було відстрочено сплату судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду у даній справі, з ТзОВ "Євролізинг Україна" слід стягнути в дохід держави 606 грн. 10 коп. судового збору.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Євролізинг Україна" відхилити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 вересня 2016 року залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Євролізинг Україна" 606 грн. 10 коп. судового збору в дохід держави.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий

Судді: