Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 185/1073/17

Провадження № 2/185/1639/17

16 березня 2017 року м. Павлоград

Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі: головуючий суддя Бабій С.О., при секретарі судового засідання Кізенко С.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені суду цивільну справу за позовом ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «МЕТА ОІЛ» до ОСОБА_1 про стягнення пального,

В С Т А Н О В И В:

20.01.2017 р. позивач ТОВ «Мета Оіл» звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1, в якому просить суд витребувати у відповідача на його користь: 730 літрів пального «Бензин А-92 Євро5-Е5», 240 літрів пального «Бензин А-95-Євро4-Е5», 630,89 літрів пального «Бензин А-95-Євро5-Е5», 271,79 літрів пального «Бензин А-95Е Турбо», 1000 літрів пального «Паливо дизельне ДТ-Л-К5», 19,54 літрів пального «Скраплений газ». В обґрунтування позову посилається на те, що з 17 грудня 2015 року ОСОБА_1 було прийнято на роботу до Товариства з обмеженою відповідальністю "Мета Оіл" на посаду Керівника АЗС "Скай" №3, яка розташована за адресою: місто Павлоград, вулиця Харківська 7д. Відповідач у період з квітня 2016р. по жовтень 2016р. здійснював привласнення пального в загальному обємі 2892,22 літрів на суму 57520,00 грн. Привласнення пального, як заявляє позивач, відбувалося шляхом переведення паливо-роздавальної колонки у режим «технічний пролив», в якому здійснюється фіксування обсягу пального, що зливається, але не здійснюється відображення обсягу злитого пального у касовому чеку РРО як такого, що реалізовано покупцю. В такому режимі пальне зливалося у ємності, але не фіксувалося як реалізоване та привласнювалося відповідачем. Вказує, що своєю заявою від 07.10.2016 р. відповідач визнає факт привласнення пального за період роботи у позивача.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Відповідач, представник відповідача ОСОБА_3 позовні вимоги не визнали, посилаючись на їх безпідставність, необґрунтованість та відсутність факту недостачі пального після звільнення відповідача з посади керівника АЗС "Скай" №3 Товариства з обмеженою відповідальністю "Мета Оіл". Вказували, що на заяві відповідача, в якій останній начебто визнає факт привласнення пального в загальному обємі 1200 літрів, стоїть не його підпис. Також відповідачем подано письмові заперечення на позов (том 1, а.с.43-46).

Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення відповідача, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.190 ЦК України майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага (ст.177 ЦК України).

Відповідно до ст.41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319,321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України.

При цьому згідно ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, та не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 17 грудня 2015 року відповідача було прийнято на роботу в Товариство з обмеженою відповідальністю "Мета Оіл" на посаду Керівника АЗС м. Павлоград згідно штатного розкладу

10 жовтня 2016 року відповідач звільнився з роботи за угодою сторін, згідно п.1 ст.36 КЗпП України.

Як передбачено п.9 ст.3 Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг", суб'єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для подальшого її переказу зобов'язані: щоденно друкувати на реєстраторах розрахункових операцій (за виключенням автоматів з продажу товарів (послуг) фіскальні звітні чеки у разі здійснення розрахункових операцій.

Фіскальна інформація зберігається у фіскальній пам'яті у вигляді окремих записів встановлених формату і розрядності згідно з додатком (п.25 "Вимог щодо реалізації фіскальних функцій реєстраторами розрахункових операцій для різних сфер застосування", затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №199 від 18.02.2002 року.

Відповідно до п.2, 11 вимог щодо реалізації фіскальних функцій реєстраторами розрахункових операцій для різних сфер застосування для цілей фіскальних вимог використовується поняття Z-звіт - денний звіт з обнуленням інформації в оперативній пам'яті та занесенням її до фіскальної пам'яті реєстратора, який повинен забезпечувати формування та друкування, зокрема, Z-звіту.

Позивачем надано копії фіскальних звітних чеків (Z-звітів), у яких відображено операції техпроливів (том 1, а.с.221-250, том 2, а.с.1). У судовому засіданні позивач та відповідач визнали, що протягом роботи відповідача на посаді керівника АЗС м. Павлоград останній неодноразово брав участь у операціях технологічних проливів на АЗС, що зафіксовано у Z-звітах.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Так само, судом було допитано свідків та переглянуто надані позивачем відеозаписи із камер спостереження, розміщених на АЗС "Скай" №3 Товариства з обмеженою відповідальністю "Мета Оіл" щодо операцій технологічного проливу палива.

Визначання «технологічний пролив» на автозаправній станції означає режим роботи системи управління паливом на АЗС, який призначений для контролю рахункового обладнання АЗС та передбачає повернення палива у ємність після закінчення операції.

Відповідно до п. 10.4.1.Інструкції про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України, затвердженої Наказом Мінпаливенерго України, Мінтрансзвязку України, Мінекономіки України, Держспоживстандарту України від 20.05.2008 р. № 281/171/578/155 на АЗС здійснюється оперативне кількісне контролювання, результати якого використовуються для ведення обліку, звіряння кількості отриманих і відпущених нафтопродуктів. Кількісний облік нафтопродуктів на АЗС здійснюється за формою змінного звіту АЗС N 17-НП.

Пунктом 10.4.4. Інструкції про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України, затвердженої Наказом Мінпаливенерго України, Мінтрансзвязку України, Мінекономіки України, Держспоживстандарту України від 20.05.2008 р. № 281/171/578/155 встановлено, що точність роботи ПРК (паливороздавальних колонок), ОРК (оливороздавальних колонок) перевіряється еталонними мірниками другого розряду з періодичністю, установленою керівником підприємства, а також у разі надходження претензій від споживачів на кількість відпущеного нафтопродукту або на їх вимогу. Реєстрація перевірок здійснюється у журналі реєстрації перевірок ПРК (ОРК) на точність відпуску нафтопродуктів за формою № 2НП.

ПРК, ОРК продуктивністю до 100 літрів на хвилину перевіряються на точність роботи еталонними мірниками другого розряду номінальною місткістю 10 л або 20 л, продуктивністю більше 100 літрів на хвилину - еталонними мірниками другого розряду номінальною місткістю 20 л або 50 л.

Комісійна перевірка за допомогою еталонних мірників точності роботи лічильників ПРК, ОРК та перевірки точності відпуску нафтопродуктів ПРК, ОРК за претензіями споживачів додатково оформлюються актом перевірки ПРК (ОРК) на точність відпуску нафтопродуктів на АЗС та зливання їх після перевірки до

резервуарів за формою N 1-НП (додаток 18). Нафтопродукти з мірника необхідно злити до резервуарів АЗС.

Зливи пального в режимі «технічний пролив» зафіксовані в фіскальному реєстраторі і щодобовому зет-звіті, сформованого касовим апаратом. При кожному зливі пального в режимі «технічний пролив», касовий апарат видає чек із зазначенням обсягу нафтопродукту, номеру колонки і паливного пістолета, часу і дати проведення такої операції.

Після проведення перевірки режимі «технічний пролив», пальне з вимірника має зливатися (повертатися) в резервуар АЗС. Сама перевірка відбувалась у присутності трьох співробітників, а саме: оператора АЗС, заправника АЗС та матеріально відповідальної особи. Позивач стверджує, що в його документообігу відсутні будь-які акти зливів палива до резервуарів у відповідні дати технологічних проливів, протягом роботи відповідача на підприємстві позивача, а у формулярах до кожної паливороздавальної колонки відсутні будь-які записи щодо проведення перевірок вказаних колонок. Також вказує, що після звільнення відповідача на АЗС позивача здійснювалися операції технологічних проливів із оформленням, відповідно, Актів перевірки ПРК (ОРК) на точність відпуску нафтопродуктів на АЗС та зливання їх після перевірки до резервуарів за формою № 1?НП, та які долучені до книги обліку розрахункових операцій за відповідні дати.

Натомість, стверджувана позивачем відсутність у нього актів перевірки ПРК (ОРК) на точність відпуску нафтопродуктів на АЗС та зливання їх після перевірки до резервуарів за формою № 1?НП, сама по собі, не може бути належним та достатнім доказом того, що таке зливання фактично не відбувалось та відповідачем було привласнене спірне майно. Натомість, сам факт звільнення відповідача фактично позбавив останнього доступу до будь-якої облікової та бухгалтерської документації позивача, у складання якої він міг раніше брати участь протягом виконання трудової функції на підприємстві позивача, у тому числі до книг обліку розрахункових операцій, актів перевірки ПРК (ОРК) на точність відпуску нафтопродуктів на АЗС та зливання їх після перевірки до резервуарів за формою № 1?НП, тощо. Суд враховує положення п.1 ст.6, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також зміст п.26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2", у яких наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Така можливість у відповідача, після його звільнення із підприємства позивача, є вочевидь обмеженою у наданні письмових доказів, які юридично виходять від позивача.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» для забезпечення достовірності даних бухгалтерського обліку та фінансової звітності підприємства зобов'язані проводити інвентаризацію активів і зобов'язань, під час якої перевіряються і документально підтверджуються їх наявність, стан і оцінка. Об'єкти і періодичність проведення інвентаризації визначаються власником (керівником) підприємства, крім випадків, коли її проведення є обов'язковим згідно з законодавством.

Відповідачем було надано відомості щодо проведення перевірки наявності паливно-мастильних матеріалів АЗС "Скай" №3 Товариства з обмеженою відповідальністю "Мета Оіл" від 07.10.2016 р, 10.10.2016 р., із яких вбачається відсутність нестачі нафтопродуктів на АЗС, що відповідно спростовує доводи позивача про те, що відповідач здійснював привласнення пального в загальному обємі 2892,22 літрів на суму 57520,00 грн. шляхом неповернення палива до резервуарів після здійснення технологічних проливів (том 1, а.с.48-49). Окремо суд зауважує про необґрунтованість доводів позивача щодо можливого привласнення відповідачем 19,54 літрів пального «Скраплений газ», оскільки вказаному пальному власні специфічні фізичні властивості, які ускладнюють повернення даного виду палива до резервуарів після здійснення технологічних проливів.

Окремо щодо правових підстав позову суд враховує наступне.

Позивачем видано наказ (розпорядження) № МТО 000002 від 16.12..2015 року про прийняття відповідача на роботу. Як зазначено, наказ ( розпорядження) є типовою формою № П-1, яка затверджена наказом Держкомстату України від 5.12.2008 року № 489 (том 2, а.с.14).

Виходячи з норм ст.134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли:

1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей;

2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами.

6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків.

Згідно із ст. 135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Виходячи із ст.135-2 КЗпП України при спільному виконанні працівниками окремих видів робіт, зв'язаних із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей, коли неможливо розмежувати матеріальну відповідальність кожного працівника і укласти з ним договір про повну матеріальну відповідальність, може запроваджуватися колективна (бригадна) матеріальна відповідальність.

Відповідно до ст. 135-3 КЗпП України розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами.

У разі розкрадання, недостачі, умисного знищення або умисного зіпсуття матеріальних цінностей розмір шкоди визначається за цінами, що діють у даній місцевості на день відшкодування шкоди.

Відповідно до ч.3 ст.130 КЗпП України за наявності підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності.

Згідно ст.136 КЗпП України, покриття шкоди провадиться шляхом подання власником або уповноваженим ним органом позову до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду. Для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди (ст.233 КЗпП України).

Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» №14 від 29.12.1992 року, судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений ст.233 КЗпП річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування. Цей строк застосовується і при зверненні із заявою прокурора. Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Днем виявлення шкоди, встановленої в результаті інвентаризації матеріальних цінностей, при ревізії або перевірці фінансово-господарської діяльності підприємства, установи, організації, слід вважати день підписання відповідного акта або висновку.

Проте, позивачем заявлені вимоги до відповідача із підстав, визначених ст.1212-1213 ЦК, що є виключним процесуальним правом позивача.

Згідно ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи ( потерпілого) без достатньої правової підставі( безпідставно набуте майно), зобовязана повернути потерпілому це майно. Особа зобовязана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набутне, згодом відпала. Положення цієї глави застосовується незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Враховуючи викладене, можна дійти висновку, що зобов'язання із набуття або збереження майна без достатньої правової підстави має місце за наявності таких умов:

По-перше, є набуття або збереження майна. Це означає, що особа набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння.

По-друге, мало місце набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто, збільшення або збереження майна у особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою.

По-третє, обов'язково має бути відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто, мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов'язків (ст. 11 Цивільного кодексу України).

Відповідачем не було надано доказів того, що внаслідок дій відповідача спірне майно, а саме 730 літрів пального «Бензин А-92 Євро5-Е5», 240 літрів пального «Бензин А-95-Євро4-Е5», 630,89 літрів пального «Бензин А-95-Євро5-Е5», 271,79 літрів пального «Бензин А-95Е Турбо», 1000 літрів пального «Паливо дизельне ДТ-Л-К5», 19,54 літрів пального «Скраплений газ», дійсно вибуло із його володіння.

Крім того, суд бере до уваги те, відповідач заперечував підписання ним заяви від 07.10.2016 р. про привласнення палива з січня 2016 р. по жовтень 2016 р. (том 1, а.с.8) у звязку з чим судом у судовому засіданні було розяснено позивачу право на подання клопотання про призначення судової експертизи, яким останній не скористався.

Так само, згідно ст. 1213 ЦК України, набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна

Позивачем не доведено, а судом не встановлено наявність, із урахуванням встановлених судом обставин справи, спірного майно у відповідача, оскільки твердження позивача про привласнення відповідачем пального позивача у період з квітня 2016р. по жовтень 2016р. під час проведення перевірок в режимі «технологічний пролив» не знайшло свого підтвердження. Надані позивачем докази на підтвердження позовних вимог не містять інформацію щодо предмета доказування та відповідно до ст. 58 ЦПК України не є належними.

Згідно частини 1 та 2 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Щодо решти доводів сторін, суд виходить із того що Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень ("Проніна проти України", рішення від 18.07.2006, N 63566/00, п. 23; "Руїз Торія проти Іспанії", рішення від 09.12.1994, Серія A, N 303-A, § 29).

З огляду на викладене, та оцінюючи усі докази, які були дослідженні судом у їх сукупності, суд вважає позовні вимоги ТОВ «Мета Оіл» до ОСОБА_1 про витребування майна недоведеними та необґрунтованими, отже - такими, що не підлягають задоволенню.

Судові витрати відповідно ст. 88 ЦПК України слід віднести на рухунок позивача.

Керуючись ст.ст. 3,11,15, 57-61, 208-210, 212 - 215, 218, 222, 223, 294 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області через Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя С. О. Бабій