У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоДем'яносова М.В.,
суддів: Іваненко Ю.Г., Ситнік О.М.,
Леванчука А.О., Ступак О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 до ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, третя особа - ОСОБА_16, про встановлення нікчемності правочинів, за касаційною скаргою ОСОБА_17, ОСОБА_11, ОСОБА_9 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 серпня - 02 вересня 2013 року та рішення апеляційного суду Тернопільської області від 03 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 звернулися до суду з позовом, посилаючись на те, що вироком суду встановлено, що ОСОБА_9 незаконно заволодів мансардним приміщенням, що знаходиться над належними їм квартирами та перебуває у їхній власності, оформив право власності на вказане майно та відчужив частинами у березні, липні та серпні 2010 року на користь ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 У вересні 2010 року ОСОБА_12 свою частку мансардного приміщення відчужив на користь ОСОБА_15, у листопаді 2010 року ОСОБА_10 свою частку мансардного приміщення відчужила на користь ОСОБА_14

Вважали, що дії відповідачів порушують публічний порядок, а також обмежують можливість володіти, користуватися та розпоряджатися належними їм частками мансардного приміщення.

Просили встановити нікчемність зазначених договорів купівлі-продажу.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 серпня - 02 вересня 2013 року позов задоволено частково.

Встановлено, що договір купівлі-продажу 22/100 частки мансардного поверху житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_10, посвідчений 04 березня 2010 року приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Василевич О.О., зареєстрований за № 425; договір купівлі-продажу 28/100 частки мансардного поверху житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_11, посвідчений 04 березня 2010 року приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Василевич О.О., зареєстрований за № 429; договір купівлі-продажу 25/100 частки мансардного поверху житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_12, посвідчений 31 липня 2010 року приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Береш Л.І., зареєстрований за № 3367; договір купівлі-продажу 25/100 частки мансардного поверху житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_13, посвідчений 03 серпня 2010 року приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Береш Л.І., зареєстрований за № 3416, є нікчемними. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 03 грудня 2013 року рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 серпня - 02 вересня 2013 року у частині солідарного стягнення судового збору скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_9 по 76 грн 46 коп. судового збору на користь ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Вирішено питання про повернення позивачам з Державного бюджету України сум зайво сплаченого судового збору.

Додатковим рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 17 грудня 2013 року доповнено рішення суду апеляційної інстанції щодо повернення зайво сплаченого судового збору з Державного бюджету України, зазначивши ідентифікаційні номери позивачів.

У касаційній скарзі ОСОБА_13, ОСОБА_11, ОСОБА_9, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять вказані судові рішення скасувати.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції керувався тим, що оскільки вина ОСОБА_9 у незаконному заволодінні майном позивачів встановлена вироком суду, а правочини щодо відчуження спірного майна були спрямовані на незаконне заволодіння майном фізичних осіб, тому ці правочини у силу вимог ст. 228 ЦК України є такими, що порушують публічний порядок, та є нікчменими.

З таким висновком погодився й апеляційний суд, скасувавши при цьому рішення суду першої інстанції у частині вирішення судових витрат.

Проте погодитись з такими висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами установлено, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 грудня 2009 року за ОСОБА_9 визнано право власності на нерухоме майно - мансардний поверх, загальною площею 243,4 кв. м, житловою площею 139,3 кв. м, житлового будинку по АДРЕСА_1.

04 березня 2010 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_10 укладено договір купівлі-продажу 22/100 частки мансардного поверху житлового будинку, загальною площею 54,2 кв. м, житловою площею 31,4 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Василевич О.О., зареєстрований за № 425.

04 березня 2010 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_11 укладено договір купівлі-продажу 28/100 частки мансардного поверху житлового будинку, загальною площею 67,3 кв. м, житловою площею 44,6 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Василевич О.О., зареєстрований за № 429.

31 липня 2010 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_12 укладено договір купівлі-продажу 25/100 частки мансардного поверху житлового будинку, загальною площею 53,1 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Береш Л.І., зареєстрований за № 3367.

03 серпня 2010 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_13 укладено договір купівлі-продажу 25/100 частки мансардного поверху житлового будинку, загальною площею 53,5 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Береш Л.І., зареєстрований за № 3416.

21 вересня 2010 року між ОСОБА_12 та ОСОБА_15 укладено договір купівлі-продажу 25/100 частки мансардного поверху житлового будинку, загальною площею 53,1 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Береш Л.І., зареєстрований за № 4059.

11 листопада 2010 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_14 укладено договір купівлі-продажу 22/100 частки мансардного поверху житлового будинку, загальною площею 54,2 кв. м, житловою площею 31,4 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Береш Л.І., зареєстрований за № 1726.

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 26 жовтня 2010 року скасовано рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 грудня 2009 року про визнання за ОСОБА_9 права власності на мансардний поверх житлового будинку по АДРЕСА_1.

Вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 серпня 2011 року ОСОБА_9 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, а саме щодо незаконного заволодіння ним мансардним приміщенням по АДРЕСА_1, що реконструювалося за кошти позивачів, з метою створення мансардних приміщень у кожній з чотирьох квартир другого поверху цього будинку.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про визнання нікчемними договорів купівлі-продажу, не звернув уваги на те, що ОСОБА_9 у 2009 році набув право власності на спірне мансардне приміщення по АДРЕСА_1, яке в подальшому відчужив як власник цього майна. При цьому ОСОБА_13 та ОСОБА_11, уклавши із ОСОБА_9 договори купівлі-продажу частин вказаного мансардного приміщення відповідно 03 серпня та 04 березня 2010 року, здійснили нотаріальне посвідчення цих договорів та необхідну реєстрацію; суд також не перевірив, чи було відомо покупцям спірних часток про те, що майно, яке ними набуто, відчужене особою, яка не мала на це право, а також те, що майно вибуло з володіння титульних володільців без їхньої волі.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України передбачено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Добросовісне придбання, згідно з вимогами ст. 388 ЦК України, можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала право відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого незаконного володіння.

Статтею 228 ЦК України визначено правові наслідки вчинення правочинів, що порушують публічний порядок, вважаються серйозними порушеннями законодавства, мають антисоціальний характер і посягають на істотні громадські та державні (публічні) інтереси, та встановлено перелік правочинів, які є нікчемними та порушують публічний порядок.

Відповідно до цієї статті, по-перше, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним; по-друге, правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, ЦК України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину.

При цьому категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку.

З огляду на зазначене можна зробити висновок, що публічний порядок - це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави.

Отже, положеннями статті 228 ЦК України визначено перелік правочинів, які є нікчемними, як такі, що порушують публічний порядок.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не вважаються такими, що порушують публічний порядок.

При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК потрібно враховувати вину, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, визнав такими, що є нікчемними, договір купівлі-продажу 22/100 частки мансардного поверху житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_10, посвідчений 04 березня 2010 року приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Василевич О.О., зареєстрований за № 425; договір купівлі-продажу 28/100 частки мансардного поверху житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_11, посвідчений 04 березня 2010 року приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Василевич О.О., зареєстрований за № 429; договір купівлі-продажу 25/100 частки мансардного поверху житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_12, посвідчений 31 липня 2010 року приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Береш Л.І., зареєстрований за № 3367; договір купівлі-продажу 25/100 частки мансардного поверху житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_13, посвідчений 03 серпня 2010 року приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Береш Л.І., зареєстрований за № 3416.

При цьому суди вважали, що вказані правочини є нікчемними у силу положень статті 228 ЦК України з огляду на те, що ОСОБА_9 шляхом вчинення шахрайських дій заволодів спірним нерухомим майном, що встановлено вироком суду, тобто такими діями порушив публічний порядок. Тому правочини щодо подальшого відчуження майна є нікчемними. Відповідно до частини першої статті 236 ЦК України ці правочини є недійсними.

Договори купівлі-продажу є самостійними цивільно-правовими договорами, зміст яких полягає в передачі продавцем майна покупцеві зі сплатою останнім певної грошової суми. Предметом цих договорів є нежитлові приміщення, які перебували у власності продавця на момент укладення договору. Суд установив, що ці договори укладено за наявності умислу щодо настання протиправних наслідків лише з боку однієї зі сторін - продавця; покупець за договором є добросовісним набувачем.

Таким чином, спірні правочини не посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, не спрямовані на порушення публічного порядку, а відтак не є такими, що порушують публічний порядок.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 13 квітня 2016 року у справі № 5-1528цс15, яка є обов'язковою для застосування усіма судами.

Вирішуючи спір по суті, у порушення вимог ст. ст. 212-214ЦПК України, суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув, належним чином не з'ясував фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Апеляційний суд на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права уваги не звернув та зазначених порушень не усунув.

За таких обставин судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 336, 338, 345, 347, 349 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_17, ОСОБА_11, ОСОБА_9 задовольнити частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 серпня - 02 вересня 2013 року та рішення апеляційного суду Тернопільської області від 03 грудня 2013 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:М.В. Дем'яносов
Судді: Ю.Г. Іваненко
А.О. Леванчук
О.М. Ситнік
О.В. Ступак