АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 липня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого-судді Слюсар Т.А.

суддів: Панченка М.М., Волошиної В.М.

при секретарі: Крічфалуши С.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 травня 2017 року

в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на дитину.

Колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А :

24 червня 2016 року ОСОБА_2 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на дитину.

Зазначала, що із 18 вересня 2010 року з відповідачем перебуває у зареєстрованому шлюбі, від якого мають доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, проте спільне життя із відповідачем не склалося, в сім'ї виникали різного роду непорозуміння та сварки, виявилося, що вона та відповідач мають різні погляди на життя та відношення до сім'ї.

Посилаючись на те, що з травня 2016 року шлюбних стосунків вони не підтримують, спільного господарства не ведуть, а з 12 червня 2016 року проживають окремо, при цьому, дитина проживає із нею і потребує матеріальної допомоги, просила розірвати шлюб, укладений між нею та ОСОБА_3, та стягнути із відповідача на її користь аліменти на дитину у розмірі 3 000 грн., але не менше ніж 30 % відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред'явлення позову і до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23 травня 2017 року позов задоволено частково.

Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано. При реєстрації розірвання шлюбу у відділі РАЦС ОСОБА_2 залишено її шлюбне прізвище - «ОСОБА_2».

У задоволенні позову в частині щодо стягнення аліментів на дитину відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивачки, за змістом, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення районного суду в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 про стягнення аліментів на дитину та винести в цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на дитину задовольнити та стягнути з останнього на користь позивачки аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4 частини доходів щомісячно починаючи з дня подачі заяви до суду і до повноліття доньки, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Рішення суду першої інстанції в частині розірвання шлюбу не оскаржено, тому колегія суддів у відповідності до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України перевіряє законність та обґрунтованість рішення районного суду в межах доводів апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши ОСОБА_2 та її представника, які підтримали апеляційну скаргу, ОСОБА_3, який просив апеляційну скаргу відхилити, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню.

Як убачається з матеріалів справи, сторони є батьками ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.8).

Встановлено, що сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть, при цьому дитина проживає із матір'ю - ОСОБА_2

Відповідно до довідки, виданої на ім'я ОСОБА_3, відповідач працює, обіймає посаду комірника в ТОВ «Статус-Електро» (а.с.57-58).

Із наявних в справі платіжних доручень вбачається, що відповідач сплачував на ім'я позивачки кошти починаючи з квітня 2016 року (а.с.43-56, 60-64).

Відмовляючи в задоволенні позову в оскаржуваній частині, районний суд виходив з того, що позивачка не довела обставини, на які вона посилалася у позові, як на підставу його пред'явлення в частині щодо стягнення аліментів та не надала жодного доказу в частині щодо витрат, пов'язаних із утриманням дитини.

Колегія суддів визнає вказані висновки суду першої інстанції такими, що здійснені в порушення норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Статтею 180 СК України встановлено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частинами першою - третьою статті 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Положеннями статей 180, 183, 185, 193, 198, 199 СК України визначаються декілька видів виконання цього обов'язку, зокрема утримання неповнолітньої дитини, що стягується у частках або твердій грошовій сумі (статті 180, 183); участь батьків у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом, тощо) (стаття 185); утримання дитини, яка перебуває в закладі охорони здоров'я, навчальному або іншому закладі, у разі якщо батьки не беруть участі в утриманні дитини, влаштованої до державного або комунального або іншого закладу, аліменти можуть бути стягнуті з них на загальних підставах (стаття 193); батьки зобов'язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, а також якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і потребують матеріальної допомоги до досягнення ними двадцяти трьох років, за умови якщо батьки можуть надавати таку допомогу (стаття 198).

Звертаючись у суд із позовом про стягнення аліментів, позивачка вказувала на те, що донька ОСОБА_4 проживає разом з нею й потребує матеріальної допомоги,

Матеріалами справи вказані обставини не спростовано й навпаки, підтверджено поясненнями ОСОБА_3 про те, що їх дитина з ним не проживає, мешкає разом зі своєю матір'ю.

За змістом вимог, ОСОБА_2 необхідність ухвалення судового рішення про стягнення аліментів обґрунтовувала бажанням постійно і стабільно отримувати грошові кошти на утримання дитини.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, залишив поза увагою зазначене та те, що наявність позовних вимог про стягнення аліментів свідчить про існування між сторонами спору щодо утримання їх дитини.

Чинним законодавством забезпечено право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини, шляхом визначення порядку стягнення аліментів з того з батьків, з яким дитина не проживає.

З огляду на викладені обставини, рішення суду першої інстанції в частині вимог про стягнення аліментів, як постановлене з порушенням норм матеріального й процесуального права, підлягає скасуванню, а по справі в цій частині, з урахуванням вимог апеляційної скарги, слід ухвалити нове рішення про задоволення позову та стягнення з відповідача аліментів у співвідношенні до частини заробітку.

Пунктом 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» та ч. 1 ст. 182 СК України встановлено, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Положеннями ст. 183 СК України встановлено, що розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини.

Матеріалами справи доведено, що відповідач працює, має постійні доходи.

Враховуючи обставини справи, стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів, колегія суддів приходить до висновку про необхідність ухвалення рішення про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/4 частини з усіх видів доходу (заробітку) щомісячно, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідно віку, починаючи з 24 червня 2016 року і до повноліття дитини.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 88 ЦПК України, з ОСОБА_3 в дохід держави підлягає стягненню судовий збір, в сумі 640 грн.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313 - 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 травня 2017 року в частині вимог про стягнення аліментів скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/4 частини з усіх видів доходу (заробітку) щомісячно, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідно віку, починаючи з 24 червня 2016 року і до повноліття дитини.

Стягнути з ОСОБА_3 в дохід держави судовий збір, в сумі 640 грн.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає чинності негайно, проте може бути оскарженo в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді:

Справа № 761/23085/16-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/8653/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Гуменюк А.І.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Слюсар Т.А.