Справа №472/34/15-ц 18.08.2017 18.08.2017 18.08.2017
Провадження №22-ц/784/1721/17
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа номер 472/34/15-ц Головуюча першої інстанції: Чаричанський П.О.
Провадження номер 22-ц /784/1721/17 Доповідач апеляційного суду: ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

18 серпня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого: Царюк Л.М.,

суддів: Козаченко В.І., Темнікової В.І.,

із секретарем - Лептугою С.С.,

за участю: представників позивачки ОСОБА_2 та ОСОБА_3,

відповідачів - ОСОБА_4, ОСОБА_5,

представника відповідачки ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_7 ОСОБА_2 на рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 23 червня 2017 року за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8, ОСОБА_4, ОСОБА_5, Веселинівської селищної ради Веселинівського району Миколаївської області, виконавчого комітету Веселинівської селищної ради Веселинівського району Миколаївської області, про визнання недійсними договорів купівлі-продажу житлового будинку, визнання незаконними та скасування рішень органу місцевого самоврядування, визнання недійсними свідоцтва про право власності на житловий будинок та державного акту про право власності на земельну ділянку,

В С Т А Н О В И Л А:

В січні 2015 року ОСОБА_7 звернулася до суду з позовом, який неодноразово уточнювала, до ОСОБА_8, ОСОБА_4, ОСОБА_5, Веселинівської селищної ради Веселинівського району Миколаївської області, виконавчого комітету Веселинівської селищної ради Веселинівського району Миколаївської області, про визнання недійсними договорів купівлі-продажу житлового будинку, визнання незаконними та скасування рішень органу місцевого самоврядування, визнання недійсними свідоцтва про право власності на житловий будинок та державного акту про право власності на земельну ділянку.

Позивачка свої вимоги мотивували тим, що їй на підставі рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 1 грудня 1987 року належить 60/100 часток, а ОСОБА_5 40/100 часток житлового будинку № 1 по вул. Молодіжна в смт. Веселинове Миколаївської області.

26 липня 1991 року за договором купівлі-продажу ОСОБА_9 передав у власність ОСОБА_10 свою частку житлового будинку. У вказаному договорі купівлі - продажу зазначено, що в користування покупця ОСОБА_10 переходить 40/100 часток будинку літ. А житловою площею 35,6 кв.м.

Проте на час продажу 40/100 часток зазначеного житлового будинку ОСОБА_9 був власником лише ідеальної частки, реального виділу належної йому частки не було, та реального поділу між ними як співвласниками будинку не було, тому зазначення в договору щодо переходу в користування покупця ОСОБА_10 40/100 часток житлового будинку літ. А жилою площею 35,6 кв.м в користування є незаконним, а тому такий договір саме в цій частині є недійсним.

Рішенням виконавчого комітету Веселинівської селищної ради Веселинівського району Миколаївської області № 161 від 24 липня 2007 року на підставі заяви ОСОБА_8 було виділено в окрему юридичну адресу житловий будинок, який розташований за адресою: смт. Веселинове, вул. Молодіжна, 1/2, з присвоєнням житловому будинку поштової адреси: вул. Молодіжна, 1-а смт. Веселинове Веселинівського району Миколаївської області.

На підставі даного рішення ОСОБА_8 оформила своє право власності на житловий будинок, розташований за адресою: вул. Молодіжна, буд.1-а смт Веселинове Веселинівського району Миколаївської області та 20 серпня 2007 року отримала свідоцтво про право власності серії САВ № 351043, видане їй Веселинівською селищною радою Веселинівського району Миколаївської області.

Дане рішення на думку позивачки є незаконним, оскільки фактично даним рішенням селищна рада без її участі та з порушенням порядку поділу, виділу обєктів нерухомого майна здійснила реальний поділ житлового будинку, який на момент прийняття спірного рішення належав на праві спільної часткової власності їй та іншому співвласнику ОСОБА_8, що призвело до значного зменшення її частки у праві власності на спільне майно та позбавило її права власності на належну їй частку будинку пропорційно до її ідеальної частки, її права власності на належну їй власність.

Крім того, позивачка вважає, що вказане рішення було прийняте Веселинівською селищною радою Веселинівського району Миколаївської області з перевищенням своїх повноважень, так як статтею 31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», у редакції від 16 травня 2007 року, не було передбачено повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад щодо можливості поділу житлового будинку або виділу частки у праві спільної часткової власності на нерухоме майно.

Отже, оскільки ОСОБА_8 оформила своє право власності на житловий будинок, розташований за адресою: вул. Молодіжна, буд.1-а смт. Веселинове Веселинівського району Миколаївської області, на підставі незаконного рішення Веселинівської селищної ради Веселинівського району Миколаївської області № 161 від 24 липня 2007 року, то свідоцтво про право власності серії САВ № 351043, видане 20 серпня 2007 року ОСОБА_8, є незаконним.

5 вересня 2007 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, що знаходиться в смт. Веселинове по вул. Молодіжна № 1-а Миколаївської області, за яким ОСОБА_4 набула право власності на зазначений житловий будинок та зареєструвала своє право власності.

Рішенням Веселинівської селищної ради Миколаївської області від 4 жовтня 2007 року № 25, ОСОБА_4 надано дозвіл на безоплатну приватизацію земельної ділянки загальною площею 261 кв.м для обслуговування придбаного житлового будинку, господарських будівель та споруд.

На підставі цього рішення ОСОБА_4 видано державний акт на право власності на земельну ділянку.

Посилаючись на ці обставини, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_7 просила:

-визнати недійсним положення договору купівлі-продажу від 26 липня 1991 року, укладеного між ОСОБА_9 та ОСОБА_10, щодо переходу в користування ОСОБА_10 40/100 часток житлового будинку площею 35.6 кв.м;

-визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Веселинівської селищної ради Веселинівського району Миколаївської області № 161 від 24 липня 2007 року;

-визнати недійсним свідоцтво про право власності від 20 серпня 2007 року, видане Веселинівською селищною радою Веселинівського району Миколаївської області на житловий будинок загальною площею 53.8 кв.м, житловою площею 35.6 кв.м, що знаходиться за адресою: Миколаївська область смт Веселинове вул. Молодіжна, буд 1-а;

-визнати недійсним договір купівлі-продажу від 5 вересня 2007 року, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_4, за яким до останньої перейшло право власності на зазначений житловий будинок;

-визнати незаконним та скасувати рішення Веселинівської селищної ради Миколаївської області від 4 жовтня 2007 року № 25 про надання дозволу ОСОБА_4 на безоплатну приватизацію земельної ділянки загальною площею 261 кв.м для обслуговування вказаного житлового будинку, господарських будівель та споруд;

-визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий ОСОБА_4 18 жовтня 2007 року Веселинівською селищною радою Миколаївської області на земельну ділянку площею 261 кв.м в смт Веселинове Миколаївської області по вул. Молодіжна, 1-а для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Останнім рішенням Веселинівського районного суду Миколаївської області від 23 червня 2017 року в задоволенні позову відмовлено з підстав пропуску позовної давності.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_7 просила рішення суду скасувати, а у справі ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на те, що судом не зроблено висновку про наявність або відсутність порушеного права позивачки, а також судом не враховано, що про порушення свого права власності позивачка дізналася 8 жовтня 2013 року при отримані відповіді з БТІ.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою було пропущено строк, у межах якого вона могла звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права.

Проте з таким висновком суду погодитися не можна з огляду на таке.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

При цьому відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обовязковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Між тим, положення про правові наслідки спливу позовної давності можуть застосовуватися лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого субєктивного права і факт його порушення. Якщо ж при розгляді справи буде встановлено, що у позивача немає субєктивного права або законного інтересу, про захист якого він просить, або воно є не порушеним, суд повинен відмовити в позові не через пропущення позовної давності, а за безпідставність матеріально-правової вимоги.

Суд першої інстанції при розгляді спірних правовідносин, що виникли між сторонами, зазначених вимог процесуального закону не дотримався, застосувавши позовну давність, не дійшов будь-якого висновку щодо доведеності існування субєктивного права позивачки та його порушення з боку відповідачів.

Більш того, районний суд взагалі не визначився з початком перебігу позовної давності, допустивши у рішенні припущення, зазначивши у рішенні, що позовна давність сплинула щонайменше 25 травня 2014 року, а щонайбільше з 14 березня 1999 року, що відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України є неприпустимим.

За такого, зазначені порушення норм процесуального права відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення районного суду та ухвалення нового рішення.

Судом встановлено, що рішенням Веселинівського районного суду Миколаївської області від 1 грудня 1987 року, в порядку поділу спільного майна подружжя, за ОСОБА_7 визнано право власності на 60/100 часток житлового будинку по вул. Молодіжна, 1 в смт. Веселинове Миколаївської області, а за ОСОБА_9 відповідно 40/100 часток цього будинку (т. 1 а.с. 8).

Загальна площа вищезазначеного житлового будинку становила 95,6 кв. м, житлова - 68,8 кв. м. (т. 1 а. с. 8 - 16).

За розясненнями судового експерта, на ідеальну частку ОСОБА_7 приходить 57.36 кв.м. загальної площі , в тому числі 41.28 кв.м житлової площі, а на ідеальну частку ОСОБА_5 відповідно 38,24 кв.м. загальної площі, в тому числі 27.52 кв.м житлової площі (т. 4 а.с. 119).

Сторони не заперечували, що усною домовленості між ними було визначено порядок користування цим житловим будинком, при якому кожен з них користувався відособленими приміщеннями будинку, який ними було самовільно переплановано.

Ці ж обставини підтверджені даними Миколаївського міського бюро технічної інвентаризації (т. 3 а.с. 83).

Зазначена домовленість колишнього подружжя нотаріально не посвідчувалась і не була зареєстрована у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів, як це було передбачено положеннями ст. 118 ЦК УРСР.

До того ж, відповідно до положень ст. 100 ЖК України (в редакції, чинній на час перепланування ними жилого будинку), дозвіл виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів на перепланування будинку не надавався.

Таким чином, судом встановлено та сторонами не оспорюється, що реальний поділ будинку між співвласниками, колишнім подружжям, у передбаченим законом спосіб не відбувався.

20 грудня 1990 року ОСОБА_11 уклала шлюб з ОСОБА_12 і взяла його прізвище (т. 1 а.с. 35).

26 липня 1991 року на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу ОСОБА_9 продав ОСОБА_8 (ОСОБА_10).Н.І. належні йому 40/100 часток (ідеальну частку) вищезазначеного будинку за адресою - вул. Молодіжна, 1 в смт. Веселинове. За цим договором у користування покупця ОСОБА_8 перейшли 40/100 часток жилого будинку літ. А.

В цьому ж договорі було зазначено, що частка житлового будинку, що відчуждалася, жилою площею 35,6 кв. м. (т. 1 а.с. 17).

Після зміни співвласника раніше встановлений за усною домовленістю порядок користування жилим будинком ОСОБА_7 і ОСОБА_8 не змінювався. Виділ своєї частки зі спільного майна зазначені співвласники не вимагали.

12 липня 2007 року ОСОБА_8 звернулася з заявою до Веселинівської селищної ради про виділ її приватного житлового будинку по вул. Молодіжній, 1/2 виділити в окрему юридичну адресу «Молодіжна № 1а». Будь-яких документів до своєї заяви ОСОБА_8 не додавала.

Зі змістом рішення виконавчого комітету Веселинівської селищної ради Веселинівського району від 24 липня 2007 року № 161 за цією заявою житловому будинку (фактично частині будинку) присвоєно окрему юридичну адресу: Молодіжна, 1-а, смт Веселиново Веселинівського району (т. 2 а.с. 36).

На підставі цього рішення 20 серпня 2007 року ОСОБА_8 видано свідоцтво про право власності на житловий будинок загальною площею 53,8 кв. м, житловою площею - 35,6 кв.м.

5 вересня 2007 року за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу ОСОБА_8 продала цей житловий будинок ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 25).

Рішенням Веселинівської селищної ради від 4 жовтня 2007 року № 25, дано дозвіл ОСОБА_4 на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку, загальною площею 261 кв.м для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по вул. Молодіжна, 1в в смт Веселинове (т. 2 а.с. 5).

На підставі цього рішення відділом земельних ресурсів у Веселинівському районі ОСОБА_4 видано державний акт на право власності на земельну ділянку, за яким останній на праві власності належить земельна ділянка площею 261 кв.м по вул. Молодіжна, 1а в смт Веселинове, цільове призначення якої для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд ( т. 2 а.с. 37).

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР (дал- Конвенція), а також ст. 1 Протоколу № 1 до неї передбачають право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускаючи позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності й на умовах , передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнають право держави на здійснення контролю за використанням власності з урахуванням загальних інтересів або для забезпечення стягнення податків, інших зборів чи штрафів.

Гарантія здійснення права власності та його захисту закріплюється і у національному законодавству України. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не можу бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Як встановлено судом з грудня 1987 року судовим рішенням за ОСОБА_7 визнано право власності на 60/100 часток житлового будинку по вул. Молодіжна, 1 в смт. Веселинове Миколаївської області, а за ОСОБА_9 відповідно 40/100 часток цього будинку, тобто з цього часу у зазначених осіб виникло право спільної часткової власності.

Статтею 113 Кодексу УРСР, який діяв на час виникнення права спільної часткової власності, кожний учасник спільної часткової власності має право на оплатне або безоплатне відчуження іншій особі своєї частки в спільному майні.

Відповідно до положень ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із зазначенням частки кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Спільна часткова власність характеризується множинністю субєктів і єністю обєкта. Відповідно до цієї концепції кожному із співвласників спільної часткової власності не може належати частка самого майна.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі ( постанова Верховного Суду України від 3 квітня 2013 року у справі № 6-12цс13).

Частиною першою статті 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності.

За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні.

Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Оскільки після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку ст. 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, то при виділі частки зі спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та

власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об'єкт нерухомого майна в розумінні ст. 181 цього Кодексу.

Як встановлено реальний поділ будинку між співвласниками, колишнім подружжям, у передбаченим законом спосіб не відбувався.

Проте, 26 липня 1991 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_9 продав ОСОБА_8 (ОСОБА_10).Н.І. належні йому 40/100 часток (ідеальну частку) вищезазначеного будинку за адресою - вул. Молодіжна, 1 в смт. Веселинове, в порушення зазначених норм закону було зазначено крім розміру ідеальної частки у дробному виразі, жила площею 35,6 кв.м., що відчужується.

Позивачка ОСОБА_7 не була стороною в зазначеній угоді, проте її права як співвласника нерухомого майна, що було предметом цієї угоди, порушені, оскільки зазначена жила площа у договорі є більшою, чим ідеальна частка співвласника ОСОБА_5, а відтак розмір площі, яка відповідає ідеальній частки ОСОБА_7, за таких обставин зменшується.

Крім того, цим договором ОСОБА_7 фактично зобовязали володіти своєю часткою майна в натурі, а не часткою в праві власності на спільне майно в цілому, як визначено правовою природою права спільної часткової власності.

Таким чином, зазначена угода суперечить нормам Цивільного Кодексу України та порушує право власності ОСОБА_7, оскільки фактично покупцю ОСОБА_8 була передано реальна частка самого майна у спільній частковій власності з визначенням його площі.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 названого Кодексу, зокрема, частиною 1 цієї статі передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

12 липня 2007 року ОСОБА_8 звернулася до Веселинівської селищної ради з письмовою заявою, де просила житловому будинку по вул. Молодіжна, ? в смт Веселинове присвоїти окрему адресу.

Виконавчий комітет Веселинівської селищної ради Веселинівського району 24 липня 2007 року рішенням № 161 тільки за цією заявою, без

витребування інших документів, житловому будинку (фактично частині будинку) присвоїв окрему юридичну адресу: Молодіжна, 1-а, смт. Веселинове Веселинівського району, тобто виконком своїм рішенням з обєкта спільної сумісної власності виділив окремий обєкт цивільних прав, який може вільно відчуждатися або переходити від однієї особи до іншої. При цьому у рішенні виконком послався як на правову підставі такого рішення на п. 3 «а» ст. 31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» ( в редакції чинній на той час), яка передбачала повноваження виконавчих органів, сільських, селищних, міських рад щодо розгляду та внесення відповідних органів виконавчої влади пропозицій до планів і програм будівництва та реконструкції обєктів на відповідній території.

З огляду на таке, виконавчий комітет Веселинівської селищної ради незаконно за межами своєї компетенції, визначеної зазначеним Законом, прийняв вказане рішення.

На підставі цього рішення 20 серпня 2007 року ОСОБА_8 стала власником житлового будинку загальною площею 53,8 кв. м, житловою площею - 35,6 кв.м, що підтверджено свідоцтвом про право власності на це майно.

В подальшому на підставі договору купівлі-продажу у власність ОСОБА_4 перейшла частина майна, яка вибула з власності позивачки проти її волі, що є підставою, визначеною ст. 215 ЦК України, для визнання такої угоди недійсною.

Крім того, як встановлено у позивачки та у попереднього співвласника ОСОБА_5 виникло право користування земельною ділянкою для зведення спірного житлового будинку під час подружнього життя.

Згідно з положеннями ст. 30 ЗК від 18 грудня 1990 року (в редакції яка діяла на момент укладення договору купівлі - продажу частини будинку від 26 липня 1991 року) при переході права власності на частину будинку земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих обєктів.

Частиною 1 ст. 88 ЗК України передбачено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває в спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а в разі недосягнення згоди у судовому порядку.

Отже, право користування земельною ділянкою визначається відповідно до часток кожного з власників нерухомого майна, розміщеного на цій земельній ділянці, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Однак у будь-якому випадку наявне і однієї особи право не може порушувати права іншої особи (ч. 5 ст. 319 ЦК України).

Між тим, приймаючи рішення від 4 жовтня 2007 року № 25 про наданні дозволу ОСОБА_4 на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку, загальною площею 261 кв.м для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по вул. Молодіжна, 1-а в смт. Веселинове Веселинівська селищна рада, не врахувала частки кожного зі співвласників на зазначене спірне нерухоме майно, наявності порядку користування ділянкою, погодженого власниками, а тому вказане рішення порушує права позивачки як співвласника житлового будинку.

Таким чином, оспорюване рішення органу місцевого самоврядування прийняте всупереч нормам земельного законодавства, порушує права позивачки як співвласника житлового будинку, а тому є незаконним.

Оскільки правові підстави виникнення права власності на спірну земельну ділянку суперечать вимогам актів цивільного законодавства та порушують права та інтереси позивачки, то відповідно до наведених підстав недійсності угод, підлягає визнанню недійсним й Державний акт на право власності на землю, виданий на імя ОСОБА_4

Отже, колегія суддів вважає, що з урахування встановлених обставин та наданих сторонами доказів, доведено існування самого субєктивного права ОСОБА_7 і факт його порушення.

За захистом своїх порушених прав позивачка звернулася 15 січня 2015 року, зазначивши про порушення своїх прав власника з боку відповідачів.

Про порушення свого права та законного інтересу позивачка дізналася 8 жовтня 2013 року з відповіді БТІ, куди вона звернулася з приводу вирішення питання щодо відчуження своєї частки нерухомого майна (т. 1 а.с. 32-33). Саме з цього часу їй стало відомо, що частка її колишнього чоловіка у договорі купівлі-продажу була переведена в реальну житлову площу та в подальшому ця частка без виділення в натурі виступає як окремий обєкт цивільних правовідносин та вона позбавлена права володіти, як співвласник, спільним майном в цілому.

За змісту оспорюваних договорів та рішень органу самоврядування вбачається, що позивачка з текстом цих документів не ознайомлювалася, будь-яких дозволів на погоджень при виготовленні таких документів не надавала. Будучи обізнаною про те, що частка будинку, що належала її колишньому чоловіку відчуждається іншим особам та має окрему адресу, вона не могла знати, що ця частка виступає як окремий обєкт цивільних правовідносин.

Відповідачка ОСОБА_4, заявляючи клопотання про застосування позовної давності до спірних правовідносин зазначала, що перебіг позовної давності повинен починатися з 2007 року, коли вона повідомила позивачці про свої права власника на частину будинку та стала проживати у ньому.

Між тим, ні відповідачка ОСОБА_4, ні її представник будь-яких доказів за правилами ст.ст. 58,59 ЦПК України на підтвердження своїх доводів суду не надали.

Сам по собі факт розєднання особових рахунків по сплаті комунальних послуг між співвласниками спірного житлового будинку не може свідчити, що позивачка мала можливість дізнатися про порушення своїх прав та законних інтересів.

За такого, колегія суддів погоджується з доводами ОСОБА_7, що позовна давність повинна обчислюватися з 8 жовтня 2013 року. До суду з зазначеним позовом ОСОБА_7 звернулася 15 січня 2015 року, тобто в межах загальної позовної давності.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції на підставі п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_7 ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 23 червня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу від 26 липня 1991 року, укладеного між ОСОБА_9 та ОСОБА_10, посвідчений державним нотаріусом Веселинівської державної нотаріальної контори ОСОБА_13 та зареєстрований в реєстрі за № 852, в частині переходу в користування ОСОБА_10 жилого будинку літ. А площею 35.6 кв.м.

Визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Веселинівської селищної ради Веселинівського району Миколаївської області № 161 від 24 липня 2007 року про присвоєння юридичної адреси житловому будинку ОСОБА_8 по вул. Молодіжна, 1-а в смт. Веселинове Веселинівського району Миколаївської області.

Визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане 20 серпня 2007 року Веселинівською селищною радою Веселинівського району Миколаївської області на ім'я ОСОБА_8 на житловий будинок загальною площею 53.8 кв.м, житловою площею 35.6 кв.м, що знаходиться за адресою: Миколаївська область смт. Веселинове вул. Молодіжна, буд 1-а.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку, укладений 5 вересня 2007 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_4, посвідченого приватним нотаріусом Веселинівського районного нотаріального округу Миколаївської області ОСОБА_14, зареєстрованого в реєстрі за № 1287, яким ОСОБА_8 передала у власність ОСОБА_4 цілий житловий будинок з надвірними господарчими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходяться в смт. Веселинове Миколаївської області по вул. Молодіжній, 1-а, загальною площею 53.8 кв.м, житловою 35.6 кв.м.

Визнати незаконним та скасувати рішення Веселинівської селищної ради Миколаївської області від 4 жовтня 2007 року № 25 про надання дозволу ОСОБА_4 на безоплатну приватизацію земельної ділянки загальною площею 261 кв.м для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташовані по вул. Молодіжна, 1-а в смт. Веселинове Миколаївської області.

Визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 591334, виданий ОСОБА_4 18 жовтня 2007 року на підставі рішення Веселинівської селищної ради від 4 жовтня 2007 року № 25, зареєстрований за № 30, на земельну ділянку площею 261 кв.м, що розташована по вул. Молодіжна, 1-а в смт. Веселинове Миколаївської області для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: В.І. Козаченко

ОСОБА_15