Провадження № 4-с/761/327/2017
У Х В А Л А

Іменем України

01 серпня 2017 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого: судді - Притули Н.Г.

при секретарі: Припутневич В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за скаргою ОСОБА_1, заінтересовані особи - Шевченківський районний відділ державної виконавчої служби м.Києва, старший державний виконавець Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м.Київ Головного територіального управління юстиції у м.Києві Рибчинський Олександр Володимирович, ОСОБА_3 про визнання неправомірною бездіяльності державного виконавця та скасування постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві від 05.04.2017 року у виконавчому провадженні №52476944,-

В С Т А Н О В И В:

17 травня 2017 року до суду надійшла зазначена скарга.

У вимогах скарги скаржник просить: визнати неправомірною бездіяльність старшого державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Рибчинського О.В. щодо виконавчого провадження №52476944 щодо невиконання заочного рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 04.02.2014 року протягом встановленого ч.2 ст.30 Закону України «Про виконавче провадження» №606-ХІV та №1404-VІІІ строку; визнати неправомірною та скасувати постанову старшого державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Рибчинського О.В. від 05.04.2017 року за ВП №52476944 про повернення виконавчого документа стягувачу; зобов'язати старшого державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Рибчинського О.В. фактично виконати рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 04.02.2014 року.

Вимоги скарги обґрунтовані тим, що 04.02.2017 року Шевченківський районний суд м.Києва проголосив заочне рішення, яке набрало законної сили та 02.07.2014 року видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 коштів. В зв'язку із зміною рішення суду, 01.02.2016 року заявник отримав новий виконавчий лист та 11.03.2016 направив його для примусового виконання до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві.

22.03.2016 року державним виконавцем відкрито виконавче провадження. Потім виконавчий лист був повернутий скаржнику. Пізніше 16.09.2016 року ОСОБА_1 повторно направив виконавчий лист для примусового виконання рішення суду та 04.10.2016 року відкрито виконавче провадження.

Як зазначає заявник, за наступні 9 місяців жодної виконавчої дії для виконання рішення суду не було проведено та заборгованість не стягнуто.

03.05.2017 року ОСОБА_5 отримав постанову про повернення виконавчого листа стягувачу на тій підставі, що відсутнє майно боржника.

Заявник не погоджується з постановою та вважає її неправомірною на тій підставі, що державний виконавець порушив вимоги Закону та не стягнуто суму за виконавчим листом протягом шести місяців; він не скористався своїми правами, визначеними законом - не перевірив чи наявне за місцем проживання боржника майно, на яке можна звернути стягнення, так як боржнику належить на праві власності квартира в якій він проживає, проте державний виконавець не зробив запитів щодо майнового стану боржника. Так як квартира боржника передана в іпотеку, державний виконавець не з'ясував чи виконане боргове зобов'язання. Також державний виконавець не звернувся до суду з поданням про обмеження в праві виїзду за межі України боржника.

Скаржник в судове засідання не з'явився, звернувся до суду з клопотанням про розгляд скарги в його відсутність. В заяві заявник зазначає, що скаргу підтримує та просить задовольнити.

Інші сторони в судове засідання не з'явились, хоча належним чином повідомлені про час та місце слухання справи, до суду пояснення чи заперечення на вимоги скарги не надійшли.

А тому суд продовжив розгляд скарги у відсутність сторін, які не з'явились в судове засідання.

Вивчивши матеріали справи, оцінивши надані суду докази, суд приходить до висновку про часткове задоволення скарги за наступних підстав.

Відповідно до частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов'язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Згідно ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції чинній на момент виникнення правовідносин), передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (ч.1 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження»).

Частина 2 та 3 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» визначає права та обов'язки державного виконавця.

Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право:

1) проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону;

2) проводити перевірку виконання юридичними особами незалежно від форми власності, фізичними особами, фізичними особами - підприємцями рішень стосовно працюючих у них боржників;

3) з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну;

4) за наявності вмотивованого рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння фізичної особи безперешкодно входити на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень боржника - фізичної особи, особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, проводити в них огляд, у разі потреби примусово відкривати їх в установленому порядку із залученням працівників поліції, опечатувати такі приміщення, арештовувати, опечатувати та вилучати належне боржникові майно, яке там перебуває та на яке згідно із законом можливо звернути стягнення. Примусове проникнення на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень у зв'язку з примусовим виконанням рішення суду про виселення боржника та вселення стягувача і рішення про усунення перешкод у користуванні приміщенням (житлом) здійснюється виключно на підставі такого рішення суду;

5) безперешкодно входити на земельні ділянки, до приміщень, сховищ, іншого володіння боржника - юридичної особи, проводити їх огляд, примусово відкривати та опечатувати їх;

6) накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку;

7) накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей;

8) здійснювати реєстрацію обтяжень майна в процесі та у зв'язку з виконавчим провадженням;

9) використовувати за згодою власника приміщення для тимчасового зберігання вилученого майна, а також транспортні засоби стягувача або боржника за їхньою згодою для перевезення майна;

10) звертатися до суду або органу, який видав виконавчий документ, із заявою (поданням) про роз'яснення рішення, про видачу дубліката виконавчого документа у випадках, передбачених цим Законом, до суду, який видав виконавчий документ, - із заявою (поданням) про встановлення чи зміну порядку і способу виконання рішення, про відстрочку чи розстрочку виконання рішення;

11) приймати рішення про відстрочку та розстрочку виконання рішення (крім судових рішень), за наявності письмової заяви стягувача;

12) звертатися до суду з поданням про розшук дитини, про постановлення вмотивованого рішення про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної або іншої особи, в якої перебуває дитина, стосовно якої складено виконавчий документ про її відібрання;

13) звертатися до суду з поданням про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, що належать боржникові від інших осіб;

14) викликати фізичних осіб, посадових осіб з приводу виконавчих документів, що перебувають у виконавчому провадженні.

У разі якщо боржник без поважних причин не з'явився за викликом виконавця, виконавець має право звернутися до суду щодо застосування до нього приводу;

15) залучати в установленому порядку понятих, працівників поліції, інших осіб, а також експертів, спеціалістів, а для проведення оцінки майна - суб'єктів оціночної діяльності - суб'єктів господарювання;

16) накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом;

17) застосовувати під час примусового виконання рішень фото- і кінозйомку, відеозапис;

18) вимагати від матеріально відповідальних і посадових осіб боржників - юридичних осіб або боржників - фізичних осіб надання пояснень за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження;

19) у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду, за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов'язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів;

20) залучати в разі потреби до проведення чи організації виконавчих дій суб'єктів господарювання, у тому числі на платній основі, за рахунок авансового внеску стягувача;

21) отримувати від банківських та інших фінансових установ інформацію про наявність рахунків та/або стан рахунків боржника, рух коштів та операції за рахунками боржника, а також інформацію про договори боржника про зберігання цінностей або надання боржнику в майновий найм (оренду) індивідуального банківського сейфа, що охороняється банком;

22) здійснювати інші повноваження, передбачені цим Законом.

Під час виконання рішень виконавець має право на безпосередній доступ до інформації про боржників, їхнє майно, доходи та кошти, у тому числі конфіденційної, яка міститься в державних базах даних і реєстрах, у тому числі електронних. Порядок доступу до такої інформації з баз даних та реєстрів встановлюється Міністерством юстиції України разом із державними органами, які забезпечують їх ведення (ч.5 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження»).

В судовому засіданні встановлено, 04.02.2014 року Шевченківський районний суд м.Києва проголосив заочне рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики за яким стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики у розмірі 269 763,75 грн., проценти за користування позикою в сумі 78 235,48 грн., три проценти річних у розмірі 21,46 грн., неустойку в розмірі 5 730 000,00 грн., а всього 6 099 172,69 грн. та 3 441,00 грн. судового збору.

Рішенням Апеляційного суду м.Києва від 15.07.2015 року рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 04.02.2014 року змінено в частині стягнення неустойки, яка зменшена з 5 730 000,00 грн. до 250 000,00 грн.

На виконання рішення суду 01.02.2016 року видано виконавчий лист №761/29191/13-ц.

Постановою від 22.03.2016 року старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м.Києві Савчук К.П. відкрито виконавче провадження №50580881 з примусового виконання виконавчого листа, виданого 01.02.2016 року.

Потім постановою від 24.06.2016 року виконавчий лист було повернуто стягувачу.

ОСОБА_1 повторно пред'явив до виконання виконавчий лист та постановою від 04.10.2016 року відкрито виконавче провадження №52476944.

Постановою державного виконавця від 08.11.2016 року накладено арешт на все майно боржника.

Як вбачається з копії виконавчого провадження, після відкриття виконавчого провадження державний виконавець здійснив запит до Державної фіскальної служби України щодо наявності відкритих рахунків боржника; до Пенсійного фонду України щодо роботи боржника за трудовими та цивільно-правовими договорами та про отримання пенсії; до державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо права власності (квартира АДРЕСА_1 на праві власності не боржнику, а ТОВ «Агенція нерухомості Реал Естейт» з 23.05.2016 року); до Регіонального сервісного центру щодо наявності рухомого майна (автомобілі не зареєстровано).

Проте державним виконавцем майно боржника не виявлено.

30.03.2017 року державний виконавець склав акт згідно з яким за адресою АДРЕСА_1 боржника та майна на яке можливо звернути стягнення в рахунок погашення боргу не розшукано.

З матеріалів виконавчого провадження не вбачається, що державний виконавець повторно направляв запити для з'ясування майнового стану боржника.

Водночас, з копії виконавчого провадження не вбачається, що державний виконавець готував та направляв виклики боржнику та вони були ним отримані.

Постановою від 05.04.2017 року старший державний виконавець Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Рибчинським О.В. повернув виконавчий лист №761/29191/13-ц стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження».

Зокрема в постанові зазначено, що вжитими державним виконавцем заходами розшукати майно боржника, на яке можливо звернути стягнення в рахунок погашення боргу, не виявилось можливим. Боржник до відділу не з'являється, відомості про сплату боргу не надає. Згідно відповіді ДПС м.Києва у боржника відсутні рахунки в банківських установах. Згідно відповіді Державної податкової служби України щодо джерел отримання боржником доходів, встановлено, що боржник станом на сьогоднішній день не отримує доходів. Згідно відповіді Пенсійного фонду України щодо осіб, які працюють за трудовими та цивільно-правовими договорами встановлено, що боржник станом на сьогоднішній день не працює за трудовими та цивільно-правовими договорами. Згідно відповіді Пенсійного фонду України щодо осіб, які отримують пенсії, встановлено. що боржник пенсію не отримує. Згідно інформації, яка міститься в Інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та витягу з Єдиного державного реєстру МВС України рухоме та нерухоме майно на яке можливо звернути стягнення у боржника відсутнє. Виходом державного виконавця за адресою, зазначеною у виконавчому документі боржника та майно яке б підлягало опису та арешту не розшукано. У зв'язку з вищевикладеним виконавчий документ підлягає поверненню стягувачу з правом його повторного пред'явлення до виконання у встановлений законом строк.

Крім того, матеріали виконавчого провадження не місять відомостей чи звертався державний виконавець із запитами для з'ясування місця реєстрації боржника.

Відповідно до ч.2 ст.30 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній до 05.10.2016 року) державний виконавець зобов'язаний провести виконавчі дії з виконання рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, а з виконання рішення немайнового характеру - у двомісячний строк. Строк здійснення виконавчого провадження не включає час відкладення провадження виконавчих дій або зупинення виконавчого провадження на період проведення експертизи чи оцінки майна, виготовлення технічної документації на майно, реалізації майна боржника, час перебування виконавчого документа на виконанні в адміністрації підприємства, установи чи організації, фізичної особи, фізичної особи - підприємця, які здійснюють відрахування із заробітної плати (заробітку), пенсії та інших доходів боржника.

Нормами чинного Закону України «Про виконавче провадження» не визначено строків здійснення виконавчого провадження.

Стаття 37 Закону України «Про виконавче провадження» визначає у яких випадках виконавчий документ повертається стягувачу. Зокрема у відповідності до п.2 ч.1 зазначеної статті, у випадку коли у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Таким чином суд вважає, що державним виконавцем було відкрито виконавче провадження та відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» здійснено не всі можливі дії спрямовані на виконання виконавчого листа Шевченківського районного суду міста Києва.

Зокрема, державним виконавцем не надано суду доказів, що постанова про відкриття виконавчого провадження була направлена Боржнику та ним отримана; направлення викликів Боржнику; не було надано доказів, що державним виконавцем зроблені запити щодо місця реєстрації боржника; не надано доказів, що ним вживались передбачені Законом України «Про виконавче провадження» заходи щодо примусового виконання рішення, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчинені виконавчі дії.

Отже, враховуючи, що в судовому засіданні встановлено, що державний виконавець в повному обсязі не здійснив виконавчі дії з примусового виконання виконавчого листа, постанова про повернення виконавчого листа стягувачеві є передчасною, а тому суд приходить до висновку про задоволення скарги та скасування оскаржуваної постанови.

Стаття 41 Закону України «Про виконавче провадження» (набрав чинності 05.10.2016 року) передбачає, що у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення. У разі відновлення виконавчого провадження стягувач, суд або орган (посадова особа), яким повернуто виконавчий документ, зобов'язані у місячний строк з дня надходження постанови про відновлення виконавчого провадження пред'явити його до виконання.

Суд не вбачає підстав для задоволення вимог скарги в частині зобов'язання державного виконавця фактично виконати рішення суду, оскільки це обов'язок державного виконавця, визначений діючим законодавством України та його невиконання може бути підставою для звернення до суду із скаргою на дії державного виконавця.

Відповідно до вимог ст.383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Згідно зі ст.387 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Отже, даючи юридичну оцінку зібраним по справі доказам, враховуючи, що державним виконавцем не вжиті всі передбачені законом заходи для належного виконання рішення суду, суд приходить до висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню, а постанова про повернення виконавчого листа стягувачу - скасуванню.

Стосовно стягнення з Шевченківського РВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві витрат на правову допомогу в розмірі 5120 грн. 00 коп. слід зазначити наступне.

Пунктом 19 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» роз'яснено, що судові витрати, пов'язані з розглядом скарги, покладаються судом на заявника, якщо було постановлено рішення про відмову в задоволенні його скарги, або на відділ державної виконавчої служби, якщо було постановлено ухвалу про задоволення скарги заявника (стаття 388 ЦПК України). Розподіл таких судових витрат здійснюється судом незалежно від того, чи оскаржуються рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, оскільки відповідно до частини другої статті 4 Закону України "Про державну виконавчу службу" державний виконавець є представником влади і здійснює примусове виконання судових рішень, постановлених іменем України, та рішень інших органів (посадових осіб), виконання яких покладено на державну виконавчу службу, у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судові витрати, пов'язані з розглядом скарги, покладаються судом на заявника, якщо було постановлено рішення про відмову в задоволенні його скарги, або на ВДВС, якщо було постановлено ухвалу про задоволення скарги заявника.

Відповідно до положень ст. 79 ЦПК України передбачено, що витрати на правову допомогу входять до витрат, пов'язаних з розглядом справи.

В силу ст.ст. 56, 84 ЦПК України ці витрати мають бути пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які допускаються до участі в розгляді справи ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь в розгляді справи.

Скаржник просить стягнути витрати за надання правової допомоги на підставі Договору № 04-12/05-17 про надання правової допомоги від 12.05.2017 року, який укладений з Товариством з обмеженою відповідальністю «Харківський центр правової допомоги» в особі Генерального директора ОСОБА_8

Вартість витрат на правову допомогу, відповідно до калькуляції-рахунку, що є додатком до Договору про надання юридичних послуг від 12.05.2017 року складає 5120 грн. 00 коп.

Зазначені витрати підтверджуються копією квитанції від 12.05.2017 року.

Відповідно до п. 47 Постанови Пленуму Верховного суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42,56 ЦПК України).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах".

Згідно п. 48 вищезазначеної постанови, підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК України.

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Згідно ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Враховуючи наведені обставини, суд приходить до висновку, що судові витрати підлягають стягненню з Шевченківського РВДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві.

На підставі вищевикладеного та керуючись Законом України «Про виконавче провадження», ст.ст.383-389 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Скаргу ОСОБА_1, заінтересовані особи - Шевченківський районний відділ державної виконавчої служби м.Києва, старший державний виконавець Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м.Київ Головного територіального управління юстиції у м.Києві Рибчинський Олександр Володимирович, ОСОБА_3 про визнання неправомірною бездіяльності державного виконавця та скасування постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві від 05.04.2017 року у виконавчому провадженні №52476944 - задовольнити частково.

Визнати неправомірною та скасувати постанову старшого державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м.Київ Головного територіального управління юстиції у м.Києві Рибчинського Олександра Володимировича від 05.04.2017 року про повернення виконавчого документа стягувачеві у ВП №52476944.

В іншій частині вимоги скарги задоволенню не підлягають.

Стягнути з Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 5 120 грн. 00 коп.

Ухвала може бути оскаржена протягом п'яти днів з дня її проголошення через Шевченківський районний суд м.Києва до Апеляційного суду м.Києва. Сторона, яка приймала участь у справі, але не була присутня при проголошенні ухвали може її оскаржити протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

СУДДЯ: Н.Г.Притула