АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 554/7248/16-ц Номер провадження 22-ц/786/1858/17Головуючий у 1-й інстанції Андрієнко Г. В. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого Пікуля В.П.,

суддів : Бутенко С.Б., Панченка О.О.,

при секретарі Зеленській О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 30 травня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_2, треті особи: публічне акціонерне товариство «Полтаваагротранс», ДП «Полтаваагротранс житло» про усунення перешкод у користуванні кімнатою шляхом примусового виселення без надання іншого житла,-

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2016 року позивач ОСОБА_3 звернулася з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом примусового виселення без надання іншого житла, посилаючись на те, що кімната № 817 по вулиці Київське шосе, 56, у м. Полтаві, є приватною власністю позивача, так як належить їй на підставі договору купівлі-продажу від 27 листопада 2014 року, укладеного між ОСОБА_3 та публічним акціонерним товариством (далі - ПАТ) «Полтаваагротранс», посвідченим приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі НАЕ 928987.

Перед тим як ПАТ «Полтаваагротранс» виставила вищевказану кімнату на продаж, її винаймали ОСОБА_4 та ОСОБА_2, які були там зареєстровані. До того як виставити квартиру на вільний продаж, ПАТ «Полтаваагротранс» двічі пропонувало ОСОБА_4 та ОСОБА_2 придбати кімнату у свою власність. Факт того, що їм дійсно пропонували придбати кімнату підтверджується листами на імя кожного з відповідачів за 06 серпня 2014 року та 23 вересня 2014 року. Після укладення договору купівлі-продажу ПАТ «Полтаваагротранс» 05 грудня 2014 року листом повідомило відповідачів про те що кімната № 817 по вул. Київське шосе, 56, продана та всі питання подальшого проживання у ній вони мають вирішувати з новим власником ОСОБА_3

Після придбання кімнати позивач побажала вселитися в неї, але вона не змогла це зробити, оскільки там проживали ОСОБА_4 та ОСОБА_2, які повідомили, що не бажають звільняти кімнату бо на їхню думку вони мають підстави у ній проживати.

Просила виселити ОСОБА_2 та ОСОБА_4 із кімнати № 817 по вул. Київське шосе, 56, в. м. Полтаві, без надання їм іншого житлового приміщення.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 30 травня 2017 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_2, треті особи: ПАТ «Полтаваагротранс», ДП «Полтаваагротранс-житло», про усунення перешкод у користуванні кімнатою шляхом примусового виселення без надання іншого житла задоволено повністю.

Виселено ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, із кімнати № 817 по вул. Київське шосе, 56, у м. Полтаві, без надання їм іншого жилого приміщення.

Стягнуто з ОСОБА_4, ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 сплачений судовий збір по 275.60 грн. з кожної.

З рішенням суду не погодилася ОСОБА_2, яка його оскаржила, просила скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, при невідповідності висновків суду матеріалам справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно із ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушним.

За ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ст. 109 ЖК України виселення із займаного приміщення допускається з підстав, установлених законом в добровільному або судовому порядку.

Відповідно до ст. 116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

При розгляді спорів, що не урегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства, зокрема, положеннями ст. 391 ЦК України.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 27 листопада 2014 року, укладеного між ОСОБА_3 та ПАТ «Полтаваагротранс», посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі НАЕ 928987 кімната № 817 по вул. Київське шосе 56 у м. Полтаві, є приватною власністю позивача ОСОБА_3

Перед тим як ПАТ «Полтаваагротранс» виставила вищевказану кімнату на продаж, її винаймали ОСОБА_4 та ОСОБА_2, які були там зареєстровані.

Відповідно до листів направлених ПАТ «Полтаваагротранс» на імя кожного з відповідачів за 06 серпня 2014 року та 23 вересня 2014 року, до того як виставити квартиру на вільний продаж, ПАТ «Полтаваагротранс» двічі пропонувало ОСОБА_2 та ОСОБА_4 придбати кімнату у свою власність.

Після укладення договору купівлі-продажу ПАТ «Полтаваагротранс» 05 грудня 2014 року листом повідомило відповідачів про те, що кімната № 817 по вул. Київське шосе, 56, продано та всі питання подальшого проживання у ній вони мають вирішувати з новим власником ОСОБА_3

13 липня 2016 року представником позивача рекомендованими листами було направлено дві вимоги кожному з відповідачів про те, щоб вони у 10 денний термін звільнили кімнату, а якщо вони цього не зроблять, то позивач буде змушена звернутися до суду. 19 липня 2016 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 отримали дані вимоги, але по цей день кімнату так і не звільнили.

Також, судом першої інстанції вірно зазначено, що гуртожиток по вул. Київське шосе, 56, не перебуває у комунальній власності територіальної громади міста, а знаходиться у власності ПАТ «Полтаваагротранс».

Відповідно до Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» сфера дії цього Закону не поширюється на гуртожитки, що знаходяться у приватній власності , крім гуртожитків , що було включено до статутних капіталів товариств, створених у процесі приватизації ( корпоратизації ).

Таким чином, ПАТ «Полтаваагротранс» мав всі повноваження на укладення договору купівлі-продажу.

Оскільки відповідачі відмовилися придбати спірну кімнату, то продаж її ОСОБА_3 є правомірним.

Таким чином з укладенням договору купівлі-продажу позивач стала власником кімнати №817 по вул. Київське шосе, 56, у м. Полтаві, а відтак, як власник має право на усунення перешкод користування власністю, в тому числі і виселення відповідачів із вказаної квартири.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що згідно зі ст. 814 ЦК України у разі зміни власника житла, переданого у найм, до нового власника переходять права та обов'язки наймодавця.

Однак, відповідачі не надали суду належних та переконливих доказів того, що вони проживають у спірній кімнаті на підставі чинного договору найму, чи наявні інші підстави, які відповідно до норм ЖК України не дає підстав для виселення відповідачів із даного житла.

Доводи наведені в апеляційній скарзі стосовно того, що ОСОБА_3 є власником 17/2000 часток у праві власності на будівлю гуртожитку літ. «А-9», що знаходиться в м. Полтаві по вул. Київське шосе, 56, а не кімнати № 817 в цьому гуртожитку не спростовують висновків суду виходячи з наступного.

Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому.

Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Отже, позивач, як співвласник 17/2000 частини на будівлю гуртожитку, що знаходиться в м. Полтаві, Київське шосе, 56, та до якої у користування, згідно нотаріально посвідченого договору від 27 листопада 2014 року, перейшла кімната 817 у вказаному гуртожитку, має право вимагати як співвласник, якому виділена у користування конкретна кімната, усунення перешкод у користуванні цією кімнато.

Посилання ОСОБА_2 на договір найму житлової кімнати № 817 від 17 серпня 1999 року, як на підставу законного користування вказаною кімнатою до 01 січня 2019 року є безпідставним, оскільки, суду не надано оригінал даного договору, тоді як в матеріалах справи існує клопотання представника позивача про витребування оригіналу останнього.

Аналізуючи матеріали справи, колегія суддів звертає увагу, що згідно ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу.

При цьому, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок, що відповідачі надали суду ксерокопію договору найму № 753 від 17 серпня 1999 року укладеному між ОСОБА_2 та ДП «Полтаваагротранс-житло», оригінал відсутній, у звязку з чим неможливо пересвідчитися чи взагалі укладався такий договір. Тоді як, представник ДП «Полтаваагротранс-житло» суду пояснила, що в архівах була пожежа, тому підтвердити чи спростувати наявність даного договору не може. А тому суд не може прийняти даний договір як доказ, оскільки відсутній його оригінал.

Враховуючи, що копія договору про найм житлової кімнати № 817 від 17 серпня 1999 року належним чином не завірена, оригінал договору суду не надано, колегія суддів в силу ст. 59 ЦПК України не може вважати даний договір допустимим доказом по справі.

Посилання у апеляційній скарзі на Постанову Верховного Суду України № 6-115 цс 13 (від 13 листопада 2013 року) не дають підстави для задоволення апеляційної скарги, оскільки при розгляді даної справи судом встановлені передбачені законом підстави для виселення відповідачів та судом обґрунтовано, чому докази та аргументи відповідачів він відхиляє, а інші бере до уваги.

За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, який повно встановивши фактичні обставини справи, дав об'єктивну оцінку зібраним у справі доказам.

Таким чином, підстави для зміни чи скасуванні рішення суд відсутні.

Керуючись ст.303, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст. 308, 314, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 30 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий В.П. Пікуль

Судді: С.Б. Бутенко

ОСОБА_6