Справа № 161/2313/17 Головуючий у 1 інстанції: Гринь О.М.
Провадження № 22-ц/773/1026/17 Категорія: 2 Доповідач: Грушицький А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 липня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Грушицького А.І.,

суддів Данилюк В.А., Шевчук Л.Я.,

з участю секретаря Черняк О.В.,

позивача ОСОБА_2,

представників позивача ОСОБА_3, ОСОБА_4,

представника відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_7, ОСОБА_5, треті особи на стороні відповідачів, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю, витребування квартири з незаконного володіння за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 червня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 червня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_7, ОСОБА_5, треті особи на стороні відповідачів, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю, витребування квартири з незаконного володіння відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням позивач подала апеляційну скаргу, в якій покликаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального права, просить рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 червня 2017 року скасувати та постановити нове рішення, яким позов задовольнити.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та представники позивача ОСОБА_3, ОСОБА_4, кожен окремо, апеляційну скаргу підтримали з підстав в ній зазначених.

Представник відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6 апеляційну скаргу не визнав.

Відповідачі ОСОБА_7, ОСОБА_5 та треті особи на стороні відповідачів, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 в судове засідання не з'явилися, хоча належним чином були повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду даної справи.

Заслухавши пояснення позивача ОСОБА_2, представників позивача ОСОБА_3, ОСОБА_4, представника відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави для визнання за позивачем права власності на квартиру АДРЕСА_1 за набувальною давністю та витребування її з чужого незаконного володіння.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим в судовому засіданні обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 11 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як передбачено ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу квартири від 29 грудня 1999 року, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Котенко Л.О. та зареєстрованого в реєстрі за № 2039, ОСОБА_10 діючи на підставі довіреності від імені ОСОБА_7, посвідченої приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу ОСОБА_11 30 липня 1998 року та зареєстрованої в реєстрі за № 882, продав ОСОБА_8 двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого Першою Луцькою державною нотаріальною конторою 26 липня 1996 року за реєстровим № 2-2902 (а.с. 17).

Рішенням Луцького міського місцевого суду Волинської області від 25 грудня 2003 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 2 квітня 2004 року, в задоволенні позову ОСОБА_7 до ОСОБА_8, ОСОБА_10 про визнання недійсними довіреності та договору купівлі-продажу квартири відмовлено за безпідставністю (а.с. 18-23).

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 1 квітня 2005 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 15 червня 2005 року та ухвалою Верховного Суду України від 13 вересня 2005 року, постановлено виселити ОСОБА_7, ОСОБА_12, ОСОБА_2, ОСОБА_13, ОСОБА_14 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення (а.с. 26-29).

9 грудня 2011 року старшим державним виконавцем Другого ВДВС Луцького МУЮ Новосадом О.Ю. складено акт про виселення у примусовому порядку ОСОБА_7, ОСОБА_12, ОСОБА_2, ОСОБА_13 та ОСОБА_14 з квартири АДРЕСА_1 (а.с. 55).

Згідно договору дарування квартири від 4 березня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Шкльодою Я.А. і зареєстрованого в реєстрі за № 292, ОСОБА_17 подарувала ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_2, яка належала ОСОБА_17 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Шкльодою Я.А. 18 грудня 2012 року і зареєстрованого в реєстрі за № 1544 (а.с. 101, 102).

Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 41 Конституції України гарантовано кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Як передбачено ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Виходячи зі змісту вищевказаних правових норм особи, що мають право на придбання права власності на майно за набувальною давністю, мають бути законними добросовісними володільцями цього майна протягом установленого законом строку. Володілець є добросовісним, якщо він не знав і не міг знати про те, що ця річ належить іншій особі. Отже, умовами набуття права власності за набувальною давністю є добросовісне заволодіння чужим майном та володіння чужим майном протягом певного строку.

Відповідно до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила статті 344 цього Кодексу про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, встановив обставини справи і дав належну оцінку зібраним доказам.

На момент пред'явлення позову в суд позивач не володіла спірним нерухомим майном. Проживання ОСОБА_2 в квартирі у період з січня 2001 року по грудень 2011 року не можна вважати добросовісним, оскільки їй було відомо про відчуження вказаної квартири відповідно до договору купівлі-продажу від 29 грудня 1999 року, а виселення зі спірної квартири відбулося у примусовому порядку.

Отже, положення ст. 344 ЦК України не можуть бути застосовані до даних правовідносин.

Згідно ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Враховуючи, що позов про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю є безпідставним, тому відсутні підстави для витребування квартири із чужого незаконного володіння.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду відповідає нормам матеріального і процесуального права, є законним та обґрунтованим, підстав для його скасування чи зміни не вбачається.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 червня 2017 року в даній цивільній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді