Провадження № 22ц/790/237/17 Головуючий 1-ї інстанції - Короткий І.П.
Справа № 2027/2574/2012 Доповідач Бровченко І.О.
Категорія договірні
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2017 року судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого Бровченко І.О.,

суддів Кіся П.В., Хорошевського О.М.,

при секретарі Афоніні К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 08 травня 2012 року по цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2, про звернення стягнення на предмет іпотеки, -

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2012 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

В обгрунтування позовних вимог зазначив, що 12 липня 2007 року між позивачем та відповідачем був укладений іпотечний договір, за умовами якого відповідач передав в іпотеку позивачу квартиру АДРЕСА_1 з метою забезпечення виконання кредитного договору від 12 липня 2007 року, укладеного між сторонами по справі. Зобовязання за кредитним договором відповідач не виконав. Загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем становить 575549 грн. 48 коп. Позивач просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_2, шляхом продажу її позивачем від імені позивача, виселити та зняти з реєстраційного обліку мешканців зазначеної квартири.

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 08 травня 2012 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 12 липня 2007 року в розмірі 72033,73 дол. США, що становить 575549 грн. 48 коп., звернуто стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1 шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ«ПриватБанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами дій, необхідних для продажу предмету іпотеки.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог банку, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 16 травня 2017 року залучено до участі у справі у якості правонаступника після смерті ОСОБА_2, померлого 16 червня 2015 року, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно ч. 3 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що відповідно до укладеного договору № HAA0GK01270058 від 12 липня 2007 року ОСОБА_2 отримав в ЗАТ КБ «ПриватБанк» кредит у розмірі 61959, 58 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10,08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 09 липня 2027 року.

З метою забезпечення виконання кредитного договору, 12 липня 2007 року між банком та ОСОБА_2 укладений іпотечний договір, за умовами якого відповідач передав в іпотеку позивачу квартиру АДРЕСА_2.

Згідно розрахунку банку, станом на 09 лютого 2012 року заборгованість за кредитним договором становить 72033,73 дол. США, яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 48354,02 дол. США, заборгованості за відсотками 10732,39 дол. США, заборгованість по комісії за користування кредитом 2400 дол. США., заборгованості з пені 7087, 34 дол. США., а також штраф 31, 29 дол. США (фіксована частина), 3428,69 дол. США (процентна складова).

Задовольняючи позовні вимоги в частині звернення стягнення на предмет іпотеки суд першої інстанції виходив з того, що відповідач неналежним чином виконував умови кредитного договору, у звязку з чим позовні вимоги щодо звернення стягнення на предмет іпотеки підлягають задоволенню.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Разом з тим, рішення суду першої інстанції не відповідає нормам матеріального та процесуального права, виходячи з наступного.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» (далі- Закону) звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У частині першій статті 36 Закону зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з положеннями частини третьої зазначеної статті договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону, якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Отже, аналіз положень статей 33, 36-39 Закону дає підстави для висновку про те, що законодавець визначив три способи захисту на задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових - на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Умовами договору іпотеки сторони узгодили, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках, передбачених умовами договору, відповідно до розділу V Закону на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса, або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що містяться в договорі (пункт 22 договору іпотеки).

Таким чином, в укладеному іпотечному договорі сторони визначили три способи захисту на задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: на підставі рішення суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що узгоджується з положеннями Закону.

Разом з тим обрання певного способу правового захисту, у тому числі й досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує.

Установлення законом або договором досудового способу врегулювання спору за волевиявленням суб'єктів правовідносин не вважається обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

Пунктом 27 договору іпотеки передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом продажу предмету іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом, в тому числі на біржі, на підставі договору купівлі-продажу у порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку», для чого іпотекодавець надає іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та на умовах, визначений на власний розсуд іпотекодержателя, і здійснити всі необхідні дій від імені іпотекодавця.

Звертаючись до суду з позовними вимогами, ПАТ «КБ «Приватбанк» обрало судовий спосіб захисту порушених прав кредитодавця щодо виконання позичальником грошових зобов'язань, забезпечених іпотекою, та просило суд звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом застосування процедури продажу, встановленої статтями 38, 39 Закону.

Закон визначає спеціальний порядок звернення стягнення на предмет іпотеки, у тому числі деякі правила для здійснення реалізації предмета за рішенням суду, зокрема в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві.

За змістом частини першої статті 39 Закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначається, крім іншого, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації, загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки.

Відповідно до частини шостої статті 38 Закону ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

Отже, у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону, резолютивна частина рішення суду повинна відповідати вимогам статей 38, 39 Закону та положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК України, і в ній повинна зазначатись, крім іншого, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації та складові заборгованості.

Разом з тим, при ухваленні судового рішення судом першої інстанції не було встановлено та відповідно не зазначено початкову ціну іпотеки для її подальшої реалізації, резолютивна частина судового рішення не містить складові заборгованості, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки.

При визначені загального розміру заборгованості у розмірі 575549 грн. 48 коп. судом першої інстанції не враховано, що розмір пені за несвоєчасне виконання зобовязань за договором розраховано у доларах США., а не гривні.

Також, суд першої інстанції зазначив про право іпотекодержателя укладати договори і здійснювати всі необхідні дії від імені іпотекодавця, що не узгоджується з вимогами частини п'ятої статті 38 Закону.

З урахуванням вищезазначеного, судова колегія приходить до висновку про відмову у задоволені позовних вимог.

Крім того, під час апеляційного розгляду справи було встановлено, що 21 вересня 2016 року на підставі договору іпотеки банком прийнято рішення про позасудове врегулювання заборгованості за кредитним договором та звернуто стягнення шляхом реєстрації права власності на предмет іпотеки за банком, що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 67-69).

Оскільки районний суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи; порушив і неправильно застосував норми матеріального і процесуального права, судова колегія приходить до висновку, що заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 08 травня 2012 року підлягає скасуванню з відмовою в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк».

Судова колегія не вбачає підстав для постановлення окремої ухвали стосовно посадових осіб «Жилкомсервіс» та відділу реєстрації місця проживання у Московському районі м. Харкова Управління ведення реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради, оскільки вимоги ст. ст. 211, 320 ЦПК України передбачають право суду постановити окрему ухвалу при наявності встановлених судом обставин порушення закону, а також причин та умов, що сприяли вчиненню порушення.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 309, ст.ст. 313, 316, 317, 319-324, 327 ЦПК України, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 08 травня 2016 року скасувати, ухвалити нове.

У задоволені позову публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді -