Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 серпня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Бондаренко Н.В., Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання: Шептицька С.С.

за участі: сторін та їх представників,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Лавренчука Олександра Володимировича на рішення Млинівського районного суду від 31 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Орган опіки та піклування Луцької районної державної адміністрації, Орган опіки та піклування Ярославицької сільської ради Млинівського району, Орган опіки та піклування Млинівської районної державної адміністрації; про позбавлення батьківських прав, стягнення аліментів і додаткових витрат на утримання дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Орган опіки та піклування Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації; про визначення місця проживання дитини,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Орган опіки та піклування Луцької районної державної адміністрації; про позбавлення батьківських прав. Мотивами для пред'явлення позову було уникнення відповідача протягом більш як року від участі у вихованні спільної дитини, відсутності інтересу про її розвиток, стан здоров'я та ненадання матеріальної допомоги. В подальшому до участі в справі залучено як третіх осіб Орган опіки та піклування Ярославицької сільської ради Млинівського району, Орган опіки та піклування Млинівської районної державної адміністрації.

У серпні 2016 року позивачем подано позов до відповідача про стягнення аліментів та додаткових витрат, який об'єднано із первісним позовом в одне провадження.

Заперечуючи проти позову, у жовтні 2016 року відповідач пред'явила зустрічний позов до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини, залучивши як третю особу Орган опіки та піклування Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації.

Ухвалою Млинівського районного суду від 27 жовтня 2016 року зустрічний позов прийнято до спільного розгляду з первісним позовом.

Рішенням Млинівського районного суду від 31 травня 2017 року відмовлено в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 та зустрічного позову ОСОБА_3

У поданій на рішення суду в частині відмови в первісному позові апеляційній скарзі позивач, вважаючи його незаконним і необґрунтованим, покликався на неповне з'ясування обставин справи, недоведеність обставин, які мають значення для справи, які суд вважав встановленими, та порушення судом норм процесуального і матеріального права.

На її обґрунтування зазначав про упередженість і необ'єктивність суду при ухваленні оскаржуваного рішення та суперечність його висновків вимогам ст.ст. 1, 5, 8, 10, 213 ЦПК України щодо обґрунтованості і доведеності позову. Зокрема, позивач не визнавав тих обставин, на що покликався суд, а також спотворив їх на користь відповідача. Помилково відображеним є і те, що протягом часу з травня по осінь 2015 року ОСОБА_3 ухилялася від виконання своїх батьківських обов'язків щодо дочки ОСОБА_4, фактично залишив її на вихованні та утриманні позивача.

Вважав, що не відповідає дійсності і твердження про те, що ОСОБА_1 вживав заходів до припинення спілкування дитини та матері, адже їй нічого не відомо про заняття і захоплення дочки ОСОБА_4, вона не надавала матеріальної допомоги на утримання дитини. Її не цікавило, як харчується дочка, живе, розвивається, відпочиває, навчається і зростає. Перекручено судом й показання свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7

На його думку, суд в оскаржуваному рішенні погодився з підставністю вимог про позбавлення батьківських прав, однак в той же час виправдовує її поведінку щодо дитини. Такі висновки є суперечними і не відповідають обставинам справи. Хибними є і вказівки про невиконання ОСОБА_1 рекомендацій Органу опіки та піклування Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації щодо взаємних поступок сторін та більш активної участі в житті дочки.

Суд вийшов за межі позовних вимог, порушивши принцип диспозитивності цивільного судочинства (ч. 1 ст. 11 ЦПК України), адже відповідач не вимагала встановити наявність та усунути перешкоди у побаченнях з дитиною.

Неправильно застосовано положення ст. 180 СК України щодо обов'язку утримання батьками дитину до досягнення нею повноліття, оскільки суд намагався породити судову практику, за якою аліментні зобов'язання повинні були б регулюватися в досудовому порядку.

З цих підстав просить скасувати рішення суду першої інстанції про залишення без задоволення вимог за первісним позовом, ухваливши нове - про задоволення позову в цій частині.

Рішення суду про відмову в зустрічному позову сторонами не оскаржувалося.

Заслухавши судді-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи позивача, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Відмовляючи в задоволенні первісного позову, суд першої інстанції виходив із його недоведеності та необґрунтованості, оскільки позивач не надав об'єктивних та переконливих доказів про навмисне ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини, нехтування її інтересами та матеріальним забезпеченням і утриманням, а також безпідставністю доводів про те, що мати страждає хронічними алкоголізмом чи наркоманією.

Залишаючи зустрічний позов без задоволення, судом ураховано відсутність правових та фактичних підстав для визначення місця проживання дочки сторін разом із матір'ю.

Проте з висновками про безпідставність позову про стягнення аліментів на утримання малолітньої дочки та додаткових витрат на неї ж погодитися не можна.

Як убачається з матеріалів справи, 5 лютого 2005 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 уклали шлюб, що зареєстрований виконавчим комітетом Боголюбської сільської ради Луцького району Волинської області, актовий запис №2. 9 червня 2015 року заочним рішенням Луцького міськрайонного суду шлюб між ними розірвано (а.с. 5-5, зв.; т. 1).

Від шлюбних відносин сторони мають дитину - дочку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що ними не оспорюється і стверджено відповідним свідоцтвом серії НОМЕР_1 (а.с. 4; т. 1). Після припинення шлюбу дитина залишилася проживати разом з матір'ю.

Судом встановлено, що спірні правовідносини виникли між сторонами влітку 2015 року з приводу тимчасового проживання дочки разом з батьком за згодою ОСОБА_3, що в подальшому через створення позивачем перешкод вплинуло на виховання та утримання дитини без участі матері.

З урахуванням належним чином перевірених обставин у справі колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду про відсутність умислу матері на уникнення від виконання своїх обов'язків по вихованню дочки ОСОБА_4, а також безпідставність обставин щодо зловживання нею алкоголе- чи нарковмісними засобами.

Повно і правильно з'ясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні спірних прав та обов'язків застосуванню не підлягають норми матеріального права, на застосуванні яких наполягав позивач, суд першої інстанції відмовив ОСОБА_1 в позові до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав.

Так, норми ст. 157 СК України передбачають вирішення питання виховання дитини спільно батьками. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Згідно із п.п. 2, 4 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських обов'язків, якщо вона, він:

2.) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини;

4.) є хронічними алкоголіками або наркоманами.

З роз'яснень, даних Пленумом Верховного Суду України у п.п. 15, 18 своєї постанови від 30.03.2007 року №3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", вбачається, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставини справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад.

Як правильно ствердив суд, якраз поведінка ОСОБА_1 щодо участі ОСОБА_3 у вихованні дочки ОСОБА_4 була винною, оскільки ним створювалися фізичні перешкоди в обмеженні спілкування матері та дитини.

Не ґрунтуються на перевірених доказах і доводи позивача про захворювання ОСОБА_3 алкоголізмом, адже спростовуються даними медичної довідки серії 10ААЕ №384340 про проходження обов'язкових попереднього та періодичного психіатричних оглядів та сертифікату серії 10ААД №959480 про проходження профілактичного наркологічного огляду (а.с. 171, 172; т. 1). Цими письмовими доказами обґрунтовано відсутність психіатричної патології чи ознак наркологічних захворювань у ОСОБА_3

Показаннями свідків ОСОБА_8, ОСОБА_7, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 теж не встановлено, що відповідач у побуті зловживає спиртними напоями.

Також з'ясовано, що ОСОБА_3 зверталася до органів внутрішніх справ щодо законності утримання дитини позивачем без згоди матері (а.с. 35; 37; 38-39; т. 1), а також цікавилася навчанням, поведінкою і шкільним життям дочки у спеціалізованій школі №82 ім. Т.Г. Шевченка, де остання навчається (а.с. 173; 174; т. 1). Тобто відповідач намагається в міру своїх можливостей здійснювати свої права щодо дочки. Вона позитивно характеризується за місцем своєї роботи в Товаристві з обмеженою відповідальністю "Бі Онлайн Солюшинс" (а.с. 102; т. 1).

Окрім того, ОСОБА_3 навчається в Університеті суспільної психології у м. Варшава (Республіка Польща), що певним чином теж впливає на реалізацію її прав та обов'язків щодо дитини (а.с. 41, 42; т. 1).

Відповідно до ч. 2 ст. 171 СК України дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.

З огляду на положення сімейного законодавства судом досліджено думку дочки ОСОБА_4. Так, психологічна характеристика емоційного стану дитини вказує про те, що вона вважає, що мати байдужа до неї та її потреб, висловлює недовіру і страх перед нею. Небажання дівчинки спілкуватися з матір'ю зумовлено, на її думку, поведінкою матері. У ОСОБА_4 присутній глибокий сум, стурбованість і тривога щодо свого майбутнього та ще не пережита образа на матір (а.с. 202-204; 223-230; т. 1). Разом з тим, судом першої інстанції правильно враховано, що сформована у дитини думка про байдужість матері до дитини не узгоджується із встановленими в ході розгляду справи обставинами. Зокрема, відсутність материнської уваги, турботи і піклування спричинені в т.ч. й суб'єктивними (необ'єктивними) факторами недотримання батьком своїх зобов'язань, що визначені ч. 3 ст. 157 СК України.

Згідно із ч.ч. 4, 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

З висновку Органу опіки та піклування Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації від 13.04.2017 року №107-40/3002 встановлено недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 щодо малолітньої дитини - дочки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та рекомендовано визначити місце проживання ОСОБА_4 разом з батьком ОСОБА_1 (а.с. 216-219; т. 1).

Даний висновок Органу опіки та піклування колегія суддів визнає умотивованим та достатньо обґрунтованим. Його зроблено на підставі всебічно та повно перевірених обставин, що стосуються спірних правовідносин, в т.ч. за місцем помешкання сторін, обстеження умов проживання, роботи, як вони характеризуються на роботі та в побуті, з'ясовано думку дитини, її характеристику, а також причини виникнення спору тощо.

Згідно із ч. 1 ст. 3, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Оскільки вимоги позивача не ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону, тому колегія суддів погоджується з висновками суду про відмову у позбавленні відповідача батьківських прав.

Приходячи до висновку про скасування рішення суду в частині відмови у стягненні аліментів та додаткових витрат на утримання дочки, апеляційний суд ураховує відсутність надання матір'ю матеріальної допомоги на утримання спільної дитини. Її посилання на створення позивачем перешкод у спілкуванні з дочкою, що заважало їй також передавати кошти на дитину, не заслуговують на увагу, адже не стверджуються жодними доказами. Тому її пояснення є голослівними і необґрунтованими.

Відповідно до ст.ст. 180-181 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначається за домовленістю між ними.

Згідно зі ст. 182, 183 СК України, в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, при визначенні розміру аліментів суд враховує:

1.)стан здоров'я та матеріальне становище дитини;

2.)стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів;

3.)наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина тощо;

4.)інші обставини. що мають істотне значення.

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу.

Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

З урахуванням наведеного і зважаючи на те, що відповідач має постійне місце роботи, має задоволений стан здоров'я, добровільно допомоги на утримання дочки не надає, інших утриманців не має, колегія суддів визначає розмір аліментів. які повинні будуть стягуватися на користь дитини, в 1/4 частину заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з дня пред'явлення позивачем позову і до досягнення дочкою повноліття. При цьому береться до уваги, що їх розмір не має бути меншим за 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку - як на тому зазначала норма закону, що діяла на час пред'явлення позову.

Норми ст. 185 СК України передбачають зобов'язання того з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також того з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

В засіданні апеляційного суду відповідач не заперечувала проти понесення 1/2 частини понесених ОСОБА_1 витрат на відпочинок дочки ОСОБА_4 санаторії ДЗОВ "Зоряний", що становить 4 240, 73 гривні. Наявність витрат підтверджується платіжним дорученням №Р24А47072 від 21.05.2015 року на суму 4 860 гривень та платіжним дорученням №р24А89835084А532101 від 04.06.2016 року на суму 3 621, 45 гривень (а.с. 75, 76, т. 1). Разом витрати складають 8 481, 45 гривень, поділивши які на 2, здобудемо 4 240, 73 гривні, що мають бути стягнені з ОСОБА_3 на користь позивача.

Щодо доводів апеляційної скарги про невідповідність висновків обставинам справи у частині позову про позбавлення батьківських прав, то вони є необґрунтованими і спростовуються правильністю висновків суду.

Не можна погодитися і з твердженнями автора скарги про хибність застосування судом норм матеріального права, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи.

Будь-яких доказів про існування таких фактів, що потягли би помилкове вирішення цивільно-правового спору, позивачем надано не було, а апеляційним судом не було здобуто. Тому доводи апеляційної скарги про недодержання судом процесуально-правових норм є припущеннями.

Згідно із ч. 3 ст. 309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Рівність прав і обов'язків у сімейних відносинах чоловіка та жінки, забезпечення дитини можливістю здійснення її прав, регулювання сімейних відносин з максимально можливим урахуванням інтересів дитини і регулювання сімейних відносин на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до ст. 7 СК України є одними із загальних принципів сімейного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Перегляд рішення суду в іншій частині - про відмову в зустрічному позові унеможливлюється доводами апеляційної скарги, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Спонуканнями для часткового скасування оскаржуваного рішення і ухвалення в цій частині нового відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального права.

На підставі ст.ст. 7, 180-183, 185 СК України, керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Лавренчука Олександра Володимировича задовольнити частково.

Рішення Млинівського районного суду від 31 травня 2017 року в частині відмови в стягненні аліментів на утримання дитини і додаткових витрат на дитину скасувати.

Позов у цій частині задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дочки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 29 серпня 2016 року по досягнення дитиною повноліття.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 4 240 (чотири тисячі двісті сорок) гривень 73 копійки понесених додаткових витрат на дитину.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: