У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 серпня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого судді: ОСОБА_1,

суддів Хилевича С.В., Шимківа С.С.,

секретар судового засідання Шептицька С.С.,

з участю: позивачки ОСОБА_2,

представника позивачки адвоката ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4,

представника відповідача адвоката ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 04 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя (стягнення ? частини вартості автомобіля),

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 04 квітня 2017 року вказаний позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 ? частину вартості транспортного засобу марки «Hyundai Tucson» (д.н.з. НОМЕР_1, 2008 року випуску, номер кузова КМНJN81BP8U817432, номер двигуна НОМЕР_2) загальною вартістю 278 330 грн., як спільного майна подружжя, що становить 139 165 грн.. Стягнуто з ОСОБА_4на користь ОСОБА_2 сплачену суму судового збору у розмірі 243,60 грн..

Вважаючи рішення суду незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного зясування фактичних обставин справи та невідповідності їм висновків суду, ОСОБА_4 оскаржив його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі пояснює, що шлюб між ним та позивачкою був розірваний 16 грудня 2014 року, проте ще з липня 2014 року вони припинили проживати разом та вести спільне господарство, при чому позивачкою визнано даний факт. У звязку з цим стверджує, що спірний автомобіль, котрий був придбаний у вересні 2014 року, не може вважатися спільним майном подружжя та не підлягає поділу. Покликається на п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», котрим передбачено обовязок суду при вирішенні спорів про майно між подружжям встановлювати обсяг спільно нажитого майна, зясовувати джерело та час його придбання, його вартість на момент припинення шлюбних стосунків. Зазначає, що звіт про оцінку транспортного засобу, яким встановлено орієнтовну вартість спірного автомобіля в розмірі 278 330,00 грн., не є належним та допустимим доказом у справі, оскільки: по-перше, вартість автомобіля визначається висновком експертизи, якщо вона сторонами не погоджена, чого судом не було зроблено; по-друге, розмір відшкодування частини автомобіля в сумі 139 165,00 грн. не відповідає фактичним обставинам, адже автомобіль знаходився в незадовільному стані , потребував ремонту, і його ринкова вартість не перевищувала

____________________________________________________________________________Справа № 570/170/15-ц Головуючий в суді І інстанції ОСОБА_6

Провадження № 22-ц 787/988/2017 Доповідач Ковальчук Н.М.

150 000,00 грн.; по-третє, у звязку з наведеними обставинами суд фактично стягнув з нього повну реальну вартість автомобіля як за половину. Вказує, що автомобіль є неподільною річчю, при чому присудження вартості частки одному з подружжя можливе тільки при умові згоди колишньої дружини чи чоловіка, а також попереднього внесення другим з подружжя відповідної грошової компенсації на депозитний рахунок суду. Додає, що між ним та позивачкою не було досягнуто домовленості щодо поділу автомобіля і своєї згоди на стягнення грошової компенсації за частку позивачки в порядку поділу майна подружжя він не давав і категорично заперечує проти такого стягнення. Вважає, що суд повинен виділити ідеальні частки сторін в спірному автомобілі та залишити його у спільній власності. Зауважує, що суд, вирішуючи питання про стягнення компенсації за частку в спільному майні подружжя, мав би зазначити в резолютивній частині рішення, що майно залишається у відповідача, а право власності позивача на ? його частину припиняється. З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, беручи до уваги пояснення учасників процесу, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 01 червня 2009 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії 1-ГЮ № 047894, виданим відділом РАЦС Сарненського РУЮ Рівненської області 01.06.2009р., актовий запис № 72 (а.с. 4).

Шлюб між сторонами був розірваний 16 грудня 2014 року (свідоцтво про розірвання шлюбу серії 1-ГЮ № 040543, видане відділом РАЦС реєстраційної служби Сарненського РУЮ у Рівненській області 01.06.2009р., актовий запис № 72 (а.с. 4).

Звертаючись до суду з позовом про поділ майна подружжя, ОСОБА_2 обґрунтовувала свої вимоги тим, що за час шлюбу з відповідачем ними було придбано автомобіль, який знаходиться у відповідача, і котрий є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу між ними у рівних частках, у звязку з чим просила стягнути на її користь ? вартості транспортного засобу.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції керувався законодавчо закріпленим принципом рівності часток спільного сумісного майна подружжя та виходив із того, що спірний автомобіль був придбаний в період шлюбу позивача та відповідача, а тому підлягає поділу між ними в рівних частках.

На підтвердження даного висновку в рішенні містяться необхідні доводи та обґрунтування, з якими погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

У відповідності зі ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11 розяснено, що спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Як вбачається із листа Центру надання послуг, повязаних з використанням автотранспортних засобів, з обслуговування Дубровицького, Рокитнівського та Сарненського районів УДАІ УМВС України в Рівненській області № 2014 від 30.06.2015р., за громадянином ОСОБА_4 05 вересня 2014 року зареєстрований автомобільмарки «Hyundai Tucson» (д.н.з. НОМЕР_1, 2008 року випуску, номер кузова КМНJN81BP8U817432, номер двигуна НОМЕР_2) (а.с. 40).

Таким чином, оскільки спірне майно набуте в період шлюбу, воно є спільним сумісним майном подружжя та підлягає поділу між ними у рівних частках.

Що стосується посилань апеляційної скарги про те, що спірний автомобіль був придбаний не в період шлюбу, оскільки сторони припинили подружні відносини та спільне проживання в липні 2014 року, тоді як автомобіль був придбаний у вересні 2014 року, то вони колегією суддів оцінюються критично. Апелянтом не надано жодних доказів на підтвердження того, що подружжя припинило фактичні шлюбні стосунки саме в липні 2014 року. Єдиним доказом, який вказує на час припинення шлюбу, є свідоцтво про його розірвання, датоване 16 грудня 2014 року.

Так само, відповідачем не надано належних обґрунтувань своїм посиланням на те, що автомобіль був придбаний за його особисті кошти з тих міркувань, що позивачка не зазначила вартості спірного автомобіля у позовній заяві.

Відхиляючи апеляційну скаргу в частині покликань на недостовірність визначення вартості спірного автомобіля, то вони колегією суддів до уваги не беруться з наступних міркувань. Так, ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 23 червня 2016 року у даній справі була призначена судова авто товарознавча експертиза з метою встановлення вартості спірного автомобіля.

Як вбачається із висновку експерта № 170117/1 від 23.01.2017р., середня ринкова вартість автомобіля «Hyundai Tucson», 2008 року випуску, ідентичного по комплектації з автомобілем з VIN Y6LJN81BP8L200553, номер кузова КМНJN81BP8U817432, на час огляду (17.01.2017р.) становить 278 330 гривень (а.с.128-133).

Пунктом 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11 передбачено, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Виходячи з наведеного, колегія суддів погоджується з позицією місцевого суду про відшкодування відповідачем позивачці половини вартості спірного автомобіля з урахуванням висновків експерта та вважає їх законними та обґрунтованим.

Відповідно до ч. 6 ст. 57 СК України, суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Таких вимог перед судом заявлено не було.

Висловлені у апеляційній скарзі доводи позивача вже були предметом оцінки суду першої інстанції.

Всі висновки суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позову повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ зясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обовязку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в звязку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 04 квітня 2017 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий суддя підпис ОСОБА_1

Судді : підпис ОСОБА_7

підпис ОСОБА_8

Копія вірна: суддя-доповідач ОСОБА_1