Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний №334/2517/16 Головуючий у 1 інстанції: Добрєв М.В.
Провадження № 22-ц/778/2041/17 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«02» серпня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кочеткової І.В.,

Подліянової Г.С.,

секретар: Путій Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення суми безпідставно отриманих грошових коштів,

ВСТАНОВИЛА:

В квітні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ФОП ОСОБА_3 про стягнення суми безпідставно отриманих грошових коштів.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 26.09.2013 року нею було виплачено на користь ФОП ОСОБА_3 передплату за виконання роботи по виготовленню меблів для кухні в сумі 25 000 грн. Для підтвердження замовлення був складений письмовий договір-замовлення №267 на виготовлення меблів за індивідуальним замовленням від 26.09.2013р.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 11.06.2015 року у справі №333/2299/15-ц їй було відмовлено у задоволенні позову до ФОП ОСОБА_3 про розірвання договору та стягнення суми збитків та пені за неналежне виконання зобов'язань за вищевказаним договором. Відмовляючи у позові, суд дійшов висновку, що вказаний договір не є укладеним, оскільки сторони не досягли згоди з усіх істотних умов договору, як того вимагають положення ст.638, ч.2 ст.639 ЦК України.

Оскільки вказане рішення суду набрало законної сили 20.07.2015 року, вважає, що на підставі ч.3 ст.61 ЦПК України не потребує додаткового доказування те, що договір-замовлення №267 на виготовлення меблів за індивідуальним замовленням від 26.09.2013р. не є укладеним, у зв'язку з чим відповідач ФОП ОСОБА_3 набув грошові кошти в сумі 25 000,00 грн. без достатніх правових підстав.

На підставі зазначеного просила стягнути з ФОП ОСОБА_3 на її користь суму безпідставно набутих грошових коштів в розмірі 25 000 грн. 00 коп. та вирішити питання про розподіл судових витрат.

В червні 2016 року ФОП ОСОБА_3 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_4 стягнення матеріальної шкоди, у прийнятті якого ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19 травня 2017 року було відмовлено.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21 листопада 2016 року позов задоволено.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 суму безпідставно набутих грошових коштів в розмірі 25000 грн. та суму судового збору в розмірі 551,20 грн., а всього 25551,20 грн.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 05 січня 2017 року в задоволенні заяви ФОП ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним заочним рішенням суду, ФОП ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, зустрічний позов задовольнити, судові витрати покласти на позивача.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до письмового договору-замовлення №267 від 26 квітня 2012р. ОСОБА_4 надала відповідачу по справі ФОП ОСОБА_3 в якості завдатку 25000 грн. на виготовлення меблів за індивідуальним замовленням, з кінцевим строком виконання умов договору до 16. грудня 2013р. (а.с.3-4).

Так, загальні підстави для виникнення зобов'язань у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі (ч. 1 ст. 1213 ЦК України).

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої, другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 11 червня 2015 року ОСОБА_4 було відмовлено у задоволенні її позову до ФОП ОСОБА_3 про розірвання договору та стягнення суми збитків та пені за неналежне виконання зобов'язань за вищевказаним договором.

Відмовляючи у позові суд першої інстанції дійшов до висновку, що вказаний договір не є укладеним, оскільки сторони не досягли згоди з усіх істотних умов договору, як того вимагають положення ст.638, ч.2 ст.639 ЦК України (а.с.5-6).

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вказане рішення суду Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 11 червня 2015 року набрало законної сили 20 липня 2015 року (а.с.5-6), тому, за правилами ч.3 ст.61 ЦПК України, не потребує додаткового доказування факт того, що договір-замовлення № 267 на виготовлення меблів за індивідуальним замовленням від 26 вересня 2013р. не є укладеним, а також факт одержання ФОП ОСОБА_3 від ОСОБА_4 суми грошових коштів у розмірі 25 000 грн. на виконання договору, який за висновками суду є неукладеним.

З огляду на зазначені обставини, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що отримана ФОП ОСОБА_3 26.09.2013 р. від ОСОБА_4 грошова сума в розмірі 25000 грн. є безпідставно отриманою, яку відповідач повинен повернути.

Посилання ФОП ОСОБА_3 на відсутність рішення суду про визнання договору-замовлення №267 на виготовлення меблів за індивідуальним замовленням від 26.09.2013р. неукладеним є безпідставним, оскільки як вже було зазначено, рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 11 червня 2015 року встановлено факт не укладення зазначеного договору.

Вимоги апеляційної скарги щодо ухвалення нового рішення про задоволення зустрічного позову ФОП ОСОБА_3 не підлягають задоволенню, оскільки ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19 травня 2017 року відмовлено у прийнятті до спільного розгляду зустрічного позову ФОП ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення матеріальної шкоди, а отже зустрічний позов ФОП ОСОБА_3 не був предметом розгляду в суді першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, обставини, на які посилається ФОП ОСОБА_3 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що судом повно і всебічно з'ясовані обставини справи, що мають для неї значення, висновки відповідають цим обставинам і набутим доказам, характер правовідносин між сторонами судом визначений правильно, рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 відхилити.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21 листопада 2016 року у цій справі залишити без зміг

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: