Справа № 372/2895/16-ц Головуючий у І інстанції Потабенко Л. В.
Провадження № 22-ц/780/2932/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1.
Категорія 4 18.07.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

18 липня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого Волохова Л.А.,

суддів: Мережко М.В., Матвієнко Ю.О.,

за участю секретаря Якимчук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 Абед на рішення Обухівського районного суду Київської області від 04 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 Абед про визнання права особистої власності на автомобіль та витребування майна, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 Абед до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, -

встановила:

Позивач звернулася до Обухівського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 Абед, в якому просила визнати її особистою приватною власністю автомобіль марки RЕNАULT МЕGANE, VIN (номер кузова, шасі, рами) VF1B20A, д.н.з. НОМЕР_1, витребувати у відповідача вказаний автомобіль та передати його позивачу, та витребувати у відповідача технічний паспорт на вказаний автомобіль. Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач зазначила, що з 15.06.2011 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. У квітні 2015 року за її власні кошти було придбано автомобіль марки RЕNАULT МЕGANE, VIN (номер кузова, шасі, рами) VF1B20A, д.н.з. НОМЕР_1, 2010 року випуску, загальною вартістю 250 000,00 грн. Оскільки на час придбання автомобіля позивач не мала прав на керування автомобілем, між сторонами було досягнуто домовленості про те, що поки вона не отримає відповідного посвідчення, автомобіль буде оформлений на відповідача. У зв'язку з цим, після придбання автомобіля право власності на нього було зареєстроване за відповідачем. Посвідчення водія позивач отримала 25.05.2016 року. Незважаючи на те, що спірний автомобіль хоча і було придбано під час шлюбу, позивач вважає його своєю приватною власністю, оскільки він був придбаний за її власні кошти. Також, на обґрунтування своїх вимог, позивач вказує на те, що з липня 1992 року вона працювала на керівних посадах в приватних фірмах, де отримувала заробітну плату, що дозволяло їй відкладати кошти для власних потреб. Відповідач до України переїхав 30.07.2011 року, після приїзду відповідач на роботу не влаштувався та ніде не працював. Не зважаючи на домовленість між сторонами про переоформлення автомобіля, він забрав його, та використовує на свій власний розсуд, не надає позивачу можливості користуватися ним. Крім того, у травні 2016 року відповідачем було вчинено дорожньо-транспортну пригоду, в якій було пошкоджено спірний автомобіль, вартість ремонту якого склала 53 000,00 грн. У зв'язку з чим, на вимогу відповідача, позивач здала до ломбарду свої золоті прикраси та отримала кредит на загальну суму 51 800,00 грн., який вона на даний час сплачує за власні кошти. Відповідач будь-яких коштів на погашення вказаного кредиту не надав і не надає. Тому, позивач була змушена звернутися до суду з позовом про визнання за нею права особистої приватної власності на спірний автомобіль.

Відповідач не погоджуючись з даним позовом, подав зустрічну позовну заяву до ОСОБА_3, в якому просить визнати легковий автомобіль RЕNАULT МЕGANE хетчбек-В, 2010 року випуску, білого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 спільною власністю подружжя та здійснити поділ спільного майна подружжя, виділити у власність ОСОБА_2 Абед 1/2 частину вказаного автомобіля вартістю 254 082,00 грн. та 1/2 частину автомобіля виділити ОСОБА_3 Обґрунтовуючи заявлені вимоги, ОСОБА_2 Абед зазначає, що в період шлюбу з позивачем, у квітні місяці 2015 року, придбали автомобіль НОМЕР_2, який зареєстрували на його ім'я, і керував даним автомобілем в основному він. Страховка на автомобіль також оформлялася на ім'я ОСОБА_2 Абед. Даний автомобіль ОСОБА_2 Абед вважає об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому і був змушений подати зустрічну позовну заяву.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 04 квітня 2017 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права особистої власності на автомобіль та витребування майна задоволено частково.

Визнано особистою приватною власністю ОСОБА_3 автомобіль марки RENAULT MEGANE, VIN (номер кузова, шасі, рами) VF1B20A, державний номерний знак НОМЕР_1.

Витребувано у ОСОБА_2 технічний паспорт на автомобіль марки RENAULT MEGANE, VIN (номер кузова, шасі, рами) VF1B20A, державний номерний знак НОМЕР_1.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 понесені судові витрати у розмірі 1 360 грн. 00 коп.

У задоволені зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя відмовлено повністю.

Не погоджуючись з даним судовим рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, а також на порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його зустрічний позов.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що брали участь у розгляді справи апеляційним судом, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до статей 213, 214 ЦПК України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до цих правовідносин відповідно до ст.8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які було досліджено в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їхню належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що сторони із 15.06.2011 року перебувають у зареєстрованому шлюбі.

Також судом першої інстанції встановлено, що в період зареєстрованого шлюбу сторони придбали автомобіль НОМЕР_3, зареєстрованого 10.04.2015 року на імя ОСОБА_2. Вартість даного автомобіля складала 250 000,00 грн.

У відповідності до положень ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, та кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно із вимогами ч.1 ст.71 СК України майно, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, а у випадку, коли дружина та чоловік не домовилися між собою про порядок поділу майна, спір може бути вирішено судом.

Згідно з розясненнями, що містяться в п.п. 23, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року за №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором), або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного суду України від 31 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело та час його придбання.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції в порушення вищезазначених норм не було зясовано за які саме кошти було придбано спірний автомобіль, а позивачем за первісним позовом не було надано суду належних та допустимих доказів щодо придбання автомобіля саме за її кошти.

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що спірне майно належить сторонам на праві спільної сумісної власності подружжя, а отже первісний позов ОСОБА_3 не підлягає задоволенню, а зустрічний позов ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя підлягає задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 309 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 Абед задовольнити.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 04 квітня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 Абед про визнання права особистої власності на автомобіль та витребування майна.

Зустрічний позов ОСОБА_2 Абед до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя задовольнити.

Визнати автомобіль марки RENAULT MEGANE, VIN (номер кузова, шасі, рами) VF1B20A, державний номерний знак НОМЕР_1 спільною власністю подружжя.

Виділити у власність ОСОБА_2 Абед 1/2 частину автомобіля RENAULT MEGANE, VIN (номер кузова, шасі, рами) VF1B20A, державний номерний знак НОМЕР_1.

Виділити у власність ОСОБА_3 1/2 частину автомобіля RENAULT MEGANE, VIN (номер кузова, шасі, рами) VF1B20A, державний номерний знак НОМЕР_1.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Волохов Л.А.

Судді: Мережко М.В.

ОСОБА_4