АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 серпня 2017 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Антоненко Н.О., Шкоріної О.І.

при секретарі: Гарматюк О.Д.

за участю: представника позивача Горіної Р.М.

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_3, який діє на підставі договору про надання правової допомоги в інтересах ОСОБА_4 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 28 лютого 2017 року у справі за позовом заступника прокурора Київської місцевої прокуратури №1 в інтересах держави в особі Департаменту охорони здоров'я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) до ОСОБА_4, третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору: Київська міська клінічна лікарня №17 про відшкодування витрат лікувального закладу на стаціонарне лікування потерпілого від кримінального правопорушення, -

В С Т А Н О В И Л А:

Справа №752/2607/17-ц
№ апеляційного провадження:22-ц-796/6605/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Шкірай М.І.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Стрижеус А.М.
Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив стягнути з відповідача на користь Департаменту охорони здоров'я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) понесені Київською міською клінічною лікарнею № 17 витрати на проведення лікування потерпілої ОСОБА_6 у розмірі 14 798 грн. 95 коп.

В обґрунтування позову позивач вказував, що відповідач 08 травня 2015 року, приблизно об 11.00 годині, керуючи технічно справним автомобілем марки «Фольксваген Транспортер» д.н.з. НОМЕР_1, рухався по вул. Васильківська в м. Києві, зі сторони вул. Ломоносова в напрямку пр. Голосіївського. Будучи неуважним та неправильно зреагувавши на зміну дорожньої обстановки, чим порушив п. 2.3 б ПДР України, під'їзжаючи до нерегульованого пішохідного переходу, позначеного горизонтальною дорожньою розміткою 1.14.1 типу «зебра» та дорожніми знаками 5.35.1, 5.35.2 ПДР України, розташованого навпроти будинку 90 по вул. Васильківській в м. Києві, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до повної зупинки транспортного засобу, щоб дати дорогу пішоходу ОСОБА_6, чим порушив п.18.1 ПДР України, внаслідок чого здійснив наїзд на потерпілу ОСОБА_6, яка переходила проїзну частину по регульованому пішохідному переходу та мала перевагу в русі.

Згідно висновку судово-медичної експертизи №І125/Е від 19 червня 2015 року внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_6 отримала тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості.

Потерпіла ОСОБА_6 перебувала на стаціонарному лікуванні в Київській міській клінічній лікарні № 17 та на її лікування з державного бюджету витрачено кошти у розмірі 14 993 грн. 95 коп., з яких відшкодовано лише 195 грн.

Тому позивач просить суд відшкодувати з відповідача грошові кошти витрачені закладом охорони здоров'я на стаціонарне лікування потерпілої від кримінального правопорушення.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 28 лютого 2017 року позов заступника прокурора Київської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави в особі Департаменту охорони здоров'я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) до ОСОБА_4, третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору Київська міська клінічна лікарня № 17 про відшкодування витрат лікувального закладу на стаціонарне лікування потерпілого від кримінального правопорушення - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь Департаменту охорони здоров'я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) понесені Київською міською клінічною лікарнею № 17 витрати на проведення лікування потерпілої ОСОБА_6 у розмірі 14 798 грн. 95 коп.

Стягнуто з ОСОБА_4 на корись держави судовий збір у розмірі 640 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду представником відповідача ОСОБА_3, який діє на підставі договору про надання правової допомоги в інтересах ОСОБА_4, подано апеляційну скаргу, в якій він просить рішення суду скасувати ат ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що при ухваленні рішення судом неправильно оцінені надані докази, неповно та не об'єктивно досліджені наявні у справі докази, а також допущені порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до винесення необґрунтованого та незаконного рішення.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3, який діє на підставі договору про надання правової допомоги в інтересах ОСОБА_4, підтримав доводи апеляційної скарги.

Представник позивача прокурор Горіна Р.М., проти доводів апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши обґрунтованість та законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_4 08 травня 2015 року, приблизно об 11.00 годині, керуючи технічно справним автомобілем марки «Фольксваген Транспортер» д.н.з. НОМЕР_1, рухався по вул. Васильківська в м. Києві, зі сторони вул. Ломоносова в напрямку пр. Голосіївського. Будучи неуважним та неправильно зреагувавши на зміну дорожньої обстановки, чим порушив п.2.3б ПДР України, під'їзжаючи до нерегульованого пішохідного переходу, позначеного горизонтальною дорожньою розміткою 1.14.1 типу «зебра» та дорожніми знаками 5.35.1, 5.35.2 ПДР України, розташованого навпроти будинку 90 по вул. Васильківській в м. Києві, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до повної зупинки транспортного засобу, щоб дати дорогу пішоходу ОСОБА_6, чим порушив п.18.1 ПДР України, внаслідок чого здійснив наїзд на потерпілу ОСОБА_6, яка переходила проїзну частину по регульованому пішохідному переходу та мала перевагу в русі.

Згідно висновку судово-медичної експертизи №1125/Е від 19 червня 2015 року внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_6 отримала тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості.

Порушення вимог п. п. 2.3 б), 18.1 Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_4 знаходиться в прямому причинному зв'язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками.

Вказані обставини встановленні ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 10.11.2015 року по кримінальній справі №752/11716/15-к (Провадження по справі № 1-кп/752/705/15), у зв'язку з чим в силу ст. 61 ЦПК України є преюдиційними та не підлягають доказуванню.

Частиною 1 ст. 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Посилання представника відповідача не те, що цивільно-правову відповідальність ОСОБА_4 зобов'язане відшкодувати МТСБУ, оскільки він є інвалідом війни і тому останній не може бути належним відповідачем у цій справі не є підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди породжує деліктне зобов'язання, в якому праву потерпілого вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов'язок боржника (особи, яка завдала шкоди).

Водночас така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно -правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов'язанні ним є страховик.

Отже, вказані зобов'язання не виключають одне одного. Деліктне зобов'язання - первісне, основне зобов'язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, в результаті якої завдана шкода, буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов'язково припиняє деліктне зобов'язання, оскільки [страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов'язаною. При цьому, потерпілий стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не є, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобов'язаний виконати обов'язок зі здійснення страхового відшкодування.

За змістом ст. 12 ЦК України, особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (ч. 2 ст. 14 ЦК України).

Відповідно до ст. 511 ЦК України, зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору сторона відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору.

Тому право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором (законом), стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов'язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором (законом) не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов'язанні.

Таким чином потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов'язань, деліктному та договірному (на підставі закону). Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до МТСБУ, яке на підставі закону повинне відшкодувати завдану відповідачем шкоду, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до МТСБУ та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності підстав, передбачених ст. 1194 ЦК України підстав.

Особа, якій завдано шкоди вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов'язання, не залежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди.

Такого висновку дійшов Верховний суд України у постанові від 20 січня 2016 року за № 6-2808цс15.

З листа Головного лікаря Київської міської клінічної лікарні № 17 від 03.03.2016 року за № 24 вбачається, що ОСОБА_6 перебувала на стаціонарному лікування та на її лікування залучено грошові кошти у розмірі 14 993 грн. 95 коп. - відшкодовано кошти у розмірі 195 грн.

Згідно ст. 1206 ЦК України, особа, що вчинила злочин зобов'язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров'я на лікування потерпілого від цього злочину.

Якщо лікування проводилося закладом охорони здоров'я, що є у державній власності, власності Автономної Республіки Крим або територіальної громади, кошти на відшкодування витрат на лікування зараховуються до відповідного бюджету.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в п. З постанови Пленуму Верховного Суду України від 07.07.1995 №11 «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, та судових витрат» судам слід мати на увазі, що питання про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого вирішується згідно з Порядком обчислення розмір фактичних витрат закладу охорони здоров'я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №545 від 16.07.1993.

Відповідно до ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді, яка полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

За наявності підстав з метою представництва громадянина або держави прокурор має право в порядку, передбаченому процесуальним законом, звертатися до суду з позовами.

Заступник керівника Київської місцевої прокуратури № 1 звернувся до суду з позовом в інтересах Департаменту охорони здоров'я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Відповідно до ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування і Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевий бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи т організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщенні заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров'я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об'єкті визначені відповідно до закону як об'єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

Відповідно до ст.32 Закону України «Про місцеве самоврядування» до відання виконавчих органів належить управління закладами охорони здоров організація медичного обслуговування.

Київська міська клінічна лікарня № 17 є комунальним закладом охорони здоров'я та безпосередньо підпорядкована Департаменту охорони здоров'я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Відповідно до п.1 Положення «Про Департамент охорони здоров'я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)»,затвердженого розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 13.12.2013 за № 2254, Департамент охорони здоров'я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) є структурним підрозділом виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), підпорядковується голові Київської міської державної адміністрації, підзвітний та підконтрольний Київській міській раді, а з питань виконання функцій державної виконавчої влади - Міністерству охорони здоров'я України, є головним розпорядником коштів бюджету міста Києва по галузі «Охорона здоров'я».

Основними завданнями Департаменту є забезпечення реалізації державної політики у сфері охорони здоров'я на території міста Києва та управління підприємствами, установами та організаціями галузі охорони здоров'я, що належать до комунальної власності територіальної громади міста Києва, організація їх кадрового, матеріально-технічного та методичного забезпечення.

Відповідно до п. 5.18 Положення, Департаментом здійснюється фінансування закладів охорони здоров'я, що утримуються за рахунок коштів міського бюджету, контролювання ефективного використання ними фінансових, матеріальних та трудових ресурсів.

Встановлено, що кошти, витрачені Київською міською клінічною лікарнею № 17 на лікування потерпілої ОСОБА_6, залучені із коштів місцевого бюджету.

Суд повинен врахувати як вимоги частини третьої статті 27 ЦПК щодо зобов'язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов'язки, так і виключне значення доказів для правильного вирішення справи.

Отже, доводи представника відповідача про те, що судом першої інстанції безпідставно взято до уваги докази витрачених коштів на лікування потерпілої ОСОБА_6, які були подані представником позивача після початку розгляду справи, є необґрунтованими, оскільки такі докази мали суттєве значення для правильного вирішення справи.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені.

Висновки суду щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_3, який діє на підставі договору про надання правової допомоги в інтересах ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 28 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Суддя-доповідач:

Судді: