АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4191/17 Справа № 205/119/17 Головуючий у 1 й інстанції - Скрипник К. О. Доповідач - Красвітна Т.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2017 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Красвітної Т.П.,

суддів: Свистунової О.В., Єлізаренко І.А.,

при секретарі Шило С.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційним скаргам Державної казначейської служби України, Прокуратури Дніпропетровської області на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 квітня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України, треті особи: Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровської області, Прокуратура Дніпропетровської області, про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями і діями органів досудового слідства, прокуратури, суду,-

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 03 березня 2009 року Дніпропетровським транспортним прокурором Юрченко Ю.С. було порушено кримінальну справу №41803 за фактом зловживання своїм службовим становищем та службового підроблення службовими особами відокремленого структурного підрозділу «Дніпропетровського моторвагонного депо» Державного підприємства «Придніпровська залізниця», за ознаками злочинів, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 366 КК України. На час порушення кримінальної справи позивач обіймав посаду начальника відокремленого структурного підрозділу ДП «Придніпровська залізниця», на посаду був призначений наказом від 15.11.2007 року. 16.06.2009 року позивач був викликаний до Дніпропетровської транспортної прокуратури, де йому була вручена копія постанови про порушення кримінальної справи, а також він був допитаний в якості підозрюваного. 23.06.2009 року слідчим Дніпропетровської транспортної прокуратури відносно позивача порушено кримінальну справу №41803/02 за ознаками злочинів, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 366 КК України та пред'явлено обвинувачення. За постановою слідчого Резніка В.І. кримінальні справи №41803 та №41803/2 були об'єднані в одне провадження. Цього ж дня слідчим допитано позивача в якості обвинуваченого та обрано запобіжний захід - підписка про невиїзд. 27.06.2009 року слідчим винесено постанову про відсторонення обвинуваченого ОСОБА_2 від посади начальника відокремленого структурного підрозділу «Дніпропетровського моторвагонного депо». Кримінальна справа була направлено до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська. В ході розгляду справи прокурором в суді постановою від 13.03.2012 року було змінено обвинувачення на ч. 1 ст. 367 КК України і постановою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 20.03.2012 року кримінальну справу було закрито, у зв'язку зі збігом строку давності та звільнено позивача від кримінальної відповідальності. За апеляційною скаргою позивача, колегія суддів скасувала постанову про закриття кримінального провадження, а справу направлено на новий розгляд. За результатами нового судового розгляду Кіровський районний суд м. Дніпропетровська 21.07.2015 року постановив виправдувальний вирок відносно ОСОБА_2. Ухвалою колегії суддів апеляційного суду Дніпропетровської області від 24.09.2015 року виправдувальний вирок скасовано, справу направлено на новий розгляд до того ж суду. За результатами нового судового розгляду 04.05.2016 року постановлено виправдувальний вирок, який набрав чинності. Період незаконного перебування позивача під слідством слід рахувати з 16.06.2009 року, коли слідчим було роз'яснено, що позивач підозрюється у скоєнні злочинів, передбачений ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 366 КК України. Таким чином, період незаконного перебування під слідством складає більше семи років, а точніше 87 місяців та 14 днів. В зазначений період часу, позивач не вважав себе винним, вимушений був багато разів являтися на виклики слідчих і суду, приймати участь у слідчих діях та чисельних судових засіданнях в якості обвинуваченого, підсудного, доводити свою невинуватість та незаконність обраного запобіжного заходу. Будучи обмеженим у свободі пересування обраним запобіжним заходом, починаючи з 23.06.2009 року, позивач всі відпустки проводив вдома. Слідчий та прокурор, які позбавили позивача посади, склали та затвердили завідомо незаконний обвинувальний вирок, діяли виключно в своїх кар'єрних інтересах. Розуміння всіх обставин постійно викликало та буде викликати у позивача душевні хвилювання та переживання, що неминуче негативно впливає на стан здоров'я, що є наслідком протиправних дій безпосередніх заподіювачів шкоди. Тому, уточнивши позовні вимоги, позивач просив стягнути з відповідача за рахунок державного бюджету України, шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку, на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 279893,00 грн., завдану незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури та суду, судові витрати віднести за рахунок держави.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 квітня 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено, стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок державного бюджету України, шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку, на користь позивача моральну шкоду в розмірі 279893,00 грн., судові витрати віднесено за рахунок держави.

В апеляційній скарзі Державна казначейська служба України, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про відмову в задоволенні позовних вимог.

З вказаним вище рішенням не погодилась також Прокуратури Дніпропетровської області та звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить змінити оскаржуване рішення, зменшивши розмір моральної шкоди до суми в розмірі 139200,00 грн.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційні скарги відхилити, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що наказом начальника Державного підприємства «Придніпровська залізниця» №НОК-1358/ОС від 15.11.2007 року ОСОБА_2 було призначено на посаду начальника відокремленого структурного підрозділу «Дніпропетровського моторвагонного депо» Державного підприємства «Придніпровська залізниця» (а.с. 17-41).

03 березня 2009 року Дніпропетровським транспортним прокурором Юрченко Ю.С. було порушено кримінальну справу №41803 за фактом зловживання своїм службовим становищем та службового підроблення службовими особами відокремленого структурного підрозділу «Дніпропетровського моторвагонного депо» Державного підприємства «Придніпровська залізниця», за ознаками злочинів, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 366 КК України (а.с.10).

Постановою від 03.03.2009 року слідчий транспортної прокуратури Резнік В.І. прийняв до свого провадження вказану кримінальну справу та приступив до досудового розслідування (а.с.11).

23.06.2009 року слідчим Дніпропетровської транспортної прокуратури Резнік В.І. відносно ОСОБА_2 порушено кримінальну справу №41803/02 за ознаками злочинів, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 366 КК України та пред'явлено обвинувачення (а.с.12).

23.06.2009 стосовно обвинуваченого обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд (а.с.14-15).

27.06.2009 року постановою слідчого Дніпропетровської транспортної прокуратури Резніка В.І., обвинуваченого по кримінальній справі №41803 - ОСОБА_2 відсторонено від посади начальника відокремленого структурного підрозділу «Дніпропетровського моторвагонного депо» Державного підприємства «Придніпровська залізниця» (а.с.13).

Згідно копії наказу щодо особового складу №НОК-468/ОС від 15.07.2009 року начальника ДП «Придніпровська залізниця», на виконання вказаної вище постанови слідчого від 27.06.2009 року, до рішення суду тимчасово відсторонено позивача з 16.07.2009 року від виконання обов'язків начальника відокремленого структурного підрозділу «Дніпропетровське моторвагонне депо» (а.с. 16).

Постановою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 20.03.2012 року, кримінальну справу було закрито, у зв'язку з закінченням строку давності та звільнення позивача від кримінальної відповідальності. За апеляційною скаргою позивача, колегія суддів апеляційного суду Дніпропетровської області скасувала постанову про закриття кримінального провадження, а справу направлено на новий розгляд.

Кіровський районний суд м. Дніпропетровська 21.07.2015 року постановив виправдувальний вирок відносно ОСОБА_2. Ухвалою колегії суддів апеляційного суду Дніпропетровської області від 24.09.2015 року, виправдувальний вирок скасовано, справу направлено на новий розгляд до того ж суду.

Вироком Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 вересня 2016 року, ОСОБА_2 визнано невинуватим у пред'явленому обвинуваченні у скоєнні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 366 КК України, на підставі ч. 4 ст. 327 КПК України (1960 року), у зв'язку з відсутністю в його діях складу злочинів, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 366 КК України та виправдано; міру запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд скасовано (а.с. 17-30, 31-41).

Судом першої інстанції також встановлено, що внаслідок безпідставного притягнення ОСОБА_2 до кримінальної відповідальності він незаконно знаходився під слідством протягом 87 місяців, в період з 16.06.2009 року (дата коли позивачу було роз'яснено, що він підозрюється у скоєнні злочинів) до 30.09.2016 року, фактично втративши більше 7 років нормального, спокійного життя. За весь цей період часу відносно позивача застосовувався запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд.

Статтею 2 Конституції України як Основного Закону України передбачено, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

За змістом ст. 1176 ЦК України, ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду» від 01 грудня 1994 року №266/94-ВР шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу підписки про невиїзд, відшкодовується державою в повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкода, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 2 зазначеного вище Закону передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках постановлення виправдувального вироку суду.

У частинах 5, 6 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкода, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» вказано, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Відповідно до ст. 13 вказаного Закону, питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Необхідно звернути увагу, що відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.

Відповідно до пункту 9 Постанови Пленуму ВСУ №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року, з відповідними змінами та доповненнями, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Згідно ч. 2 ст. 25 Бюджетного кодексу України, відшкодування, відповідно до закону, шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Відповідно до ст. 2 ЦК України, держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави.

Відповідно до п. 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року №460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яке, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Понад сім років позивач перебував під слідством, не мав можливості виїхати за межі України, був позбавлений права вільно пересуватись, а також не міг працювати на посадіначальника відокремленого структурного підрозділу «Дніпропетровського моторвагонного депо» Державного підприємства «Придніпровська залізниця», що руйнувало його душевний спокій, завдавало моральних переживань, змушувало нервувати, створювало дискомфорт, порушувало звичайний для нього уклад життя, призводило до порушення нормальних життєвих зв'язків.

Вказаними вище діями порушувались конституційні права ОСОБА_2, передбачені, зокрема, статтями 33 та 43 Конституції, в яких закріплено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом, а також кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності, місцевий суд, врахувавши характер та ступінь душевних переживань позивача, які були викликані свавільним нехтуванням його правами, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, - дійшов обґрунтованого висновку про необхідність задоволення позовних вимог ОСОБА_2 у повному обсязі та стягнення з Державної казначейської служби України за рахунок державного бюджету України, шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку, на користь позивача моральної шкоди в розмірі 279893,00 грн.

Твердження апелянта Державної казначейської служби про те, що вона не є належним відповідачем у справі - не можуть бути прийняті до уваги судом, оскільки у даному випадку стягнення моральної шкоди провадиться за рахунок державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку у відповідності до вимог ст.ст. 23, 48 Бюджетного кодексу України.

Доводи апелянтів Державної казначейської служби України та прокуратури Дніпропетровської області щодо непогодження з розміром присудженої до стягнення моральної шкоди у сумі 279893,0 грн., посилання на можливість стягнення шкоди у розмірі, що не перевищує 1600,0 грн. за кожен місяць, - є необґрунтованим та недоведеними, оскільки місцевим судом при визначенні розміру відшкодування правильно встановлено період перебування позивача під слідством та судом, правильно враховано характер, ступінь, тривалість душевних переживань, свавільне паплюження конституційних прав людини. При визначенні розміру моральної шкоди місцевий суд виходив із засад справедливості, співмірності. Визначений місцевим судом розмір моральної шкоди у сумі 279893,0 грн. не суперечить викладеним вище вимогам Закону та є достатньою і необхідною сатисфакцією за спричинені позивачу душевні страждання.

Наведені в апеляційних скаргах доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Колегія приймає до уваги, що, відповідно до ч. 2 ст. 308 ЦПК України, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись положеннями ст. 88 ЦПК України, відповідно до п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», витрати щодо сплати судового збору правильно віднесені місцевим судом за рахунок держави.

Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, зважаючи на правильне застосування вимог ст. 88 ЦПК України, колегія дійшла висновку, що оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційні скарги - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги Державної казначейської служби України, Прокуратури Дніпропетровської області- відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 квітня 2017 року- залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий

Судді