Номер провадження: 22-ц/785/4497/17
Головуючий у першій інстанції Целух А. П.
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.08.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Кравця Ю.І.,

Кононенко Н.А.,

за участю секретаря Цихиселі Л.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17 березня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про захист честі, гідності і відшкодування моральної шкоди,

встановила:

20.03.2013 р. ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про захист честі, гідності і відшкодування моральної шкоди.

Свої позовні вимоги ОСОБА_3 мотивувала тим, що ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на протязі тривалого часу заперечували належність позивачу квартири АДРЕСА_1, запевняли в цьому інших членів кооперативу та спільних знайомих, зверталися з заявами до Малиновського РВ ОГУ ГУМВС України в Одеській області 28.09.2012р., 6.11.2012 р., 21.11.2012 р., 26.11.2012 р. та прокуратури Малиновського району м. Одеси від 15.11.2012 р. від 17.09.2012 р., 15.10.2012 р., 1.11.2012 р., зі звинуваченнями в тому, що позивач «захопила квартиру». Таким чином, ці дії мали систематичний характер та завдавали позивачу все більше образ та незручностей: вона вимушена була доводити належність їй квартири перед головою Правління ЖБК, з'являтися на виклики слідчих.

Посилаючись на вказані обставини, позивач зазначила, що таким чином неправомірними діями відповідачів принижено її честь та гідність, заподіяно їй моральну шкоду, у зв'язку з чим з відповідачів на її користь слід стягнути на відшкодування моральної шкоди 15 000 грн. (п'ятнадцять тисяч) грн., судові витрати у справі покласти на відповідачів.

Відповідачі у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, проти задоволення позову заперечували та надали письмові заперечення, у зв'язку з чим просили у задоволенні позову відмовити.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 17.03.2017 року у задоволенні позову позивачу ОСОБА_3 було відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати вищевказане рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17.03.2017 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачі у справі не мали на меті принизити честь і гідність відповідача ОСОБА_3, а свої звернення до правоохоронних органів направляли з метою перевірки відомостей, які мались у цих зверненнях.

З таким висновком суду повністю погоджується колегія суддів, з огляду на наступні обставини.

Як вбачається з матеріалів справи і обгрунтовано встановлено судом, відповідач ОСОБА_4 є головою наглядової ради кооперативу обслуговуючого типу ЖСК «Центральний 3» і саме в якості голови неодноразово звертався до Малиновського РВ ОГУ ГУМВС України в Одеській області щодо перевірки підстав володіння ОСОБА_3 квартирою АДРЕСА_1, щодо повідомлення про хуліганську поведінку позивача ОСОБА_3 та надання її діям правової оцінки, щодо повідомлення про неправомірні дії ОСОБА_3, а саме «Вимагання останньою у голови кооперативу ЖСК «Центральний 3» довідку форми Ф1»,

Вказані заяви та звернення також були за підписом відповідачів ОСОБА_5 і ОСОБА_6, а також ОСОБА_7, ОСОБА_8 та інших. В заявах також містилась інформація щодо повідомлення про шахрайські дії та проникнення групи осіб в АДРЕСА_1.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідачі зазначили, що у вищевказаних заявах вони виклали обставини, які і спонукали їх до звернення із заявою про злочин позивача ОСОБА_3 до Малиновського РВ ОГУ ГУМВС України в Одеській області, оскільки саме до визначених законом повноважень останнього відноситься перевірка вказаних у заявах відомостей, у тому числі щодо порушення кримінального провадження та належного розслідування вказаних фактів.

Так, саме до повноважень посадових осіб Малиновського РВ ОГУ ГУМВС України в Одеській області входить здійснення відповідної перевірки, у разі наявності обставин - порушення кримінальної справи і проведення досудового слідства.

За вказаними заявами відповідачів та інших осіб Малиновського РВ ОГУ ГУМВС України в Одеській області було здійснено перевірку та відповідними постановами було встановлено, що в матеріалах перевірки відсутні ознаки злочину передбаченого КК України. Тобто, за результатами перевірки, у відповідності до ст.ст. 6, 57, 99 КПК України Малиновським РВ ОГУ ГУМВС України в Одеській області було відмовлено в порушенні кримінальної справи.

Оскільки відповідно ст.99-1 КПК України, постанову слідчого і органу дізнання про відмову в порушенні кримінальної справи може бути оскаржено відповідному прокуророві, то голова наглядової ради кооперативу обслуговуючого типу ЖСК «Центральний 3» ОСОБА_4 та інші члени кооперативу обслуговуючого типу ЖСК «Центральний 3» неодноразово звертались до Прокуратури Малиновського району м. Одеси щодо надання правової оцінки діям працівникам Малиновського РВ ОГУ ГУМВС України в Одеській області стосовно постанов про відмову в порушенні кримінального провадження.

Ухвалюючи судове рішення, суд виходив із того, що відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обгрунтовану відповідь, у встановлений законом строк.

Крім того, суд зазначив, що відповідно до роз'яснень Конституційного суду України у справі № 1-9/2003 № 8-рп/2003 р від 10.04.2003 року звернення громадян до правоохоронних органів, що містять певні відомості, передаються чи повідомляються не з метою доведення таких відомостей до громадськості чи окремих громадян, а з метою їх перевірки уповноваженими на це законом посадовими особами. Тому такі звернення не можуть вважатись поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію.

Також суд обгрунтовано послався на ст. 47-1 Закону України «Про інформацію», згідно якої під інформацією розуміється документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі. Ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень, якими за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

При цьому суд правомірно послався на практику Верховного Суду України, яка викладена в п.п.16,19 Постанови його Пленуму №1 віл 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», згідно якої Верховний Суд вказав, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

При розгляді цивільних справ зазначеної категорії суди повинні з'ясувати, чи поширені відомості, про спростування яких пред'явлений позов, чи порочать вони честь, гідність або ділову репутацію позивача та чи відповідають дійсності.

Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевіряти таку інформацію та надавати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

Таким чином, оцінюючи заяви та звернення відповідачів до правоохоронних органів стосовно дій позивача ОСОБА_3, суд першої інстанції дійшов правильного і обгрунтованого висновку про те, що в даному випадку факти, викладені відповідачами як членами кооперативу обслуговуючого типу ЖСК «Центральний 3» та головою наглядової ради цього кооперативу у зверненнях до працівників правоохоронних органів з приводу дій позивача, є оціночними судженнями про поведінку останньої по відношенню до неї особисто і виражають їх суб'єктивну думку.

Суд першої інстанції обгрунтовано відхилив доводи позивача стосовно того, що в даному випадку звернення відповідачів до правоохоронних органів мало на меті поширення неправдивих відомостей зі сторони відповідачів, та приниження честі і гідності позивача, оскільки за змістом ст. 297 ЦК України та виходячи із зазначених вище роз'яснень Пленуму Верховного Суду України звернення громадян до правоохоронних органів, не може розцінюватися, як поширення неправдивої інформації, оскільки перевірка проводилась відповідно до вимог Закону України «Про звернення громадян» та КПК України, матеріали перевірки є внутрішнім документом та відомості отримані в результаті перевірки не підлягають розголошенню.

З підстав викладеного, колегія судів погоджується з висновком суду про те, що доказів, які б свідчили про поширення відповідачами відомостей серед інших осіб не встановлено, позивач не довела ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, у зв'язку з чим суд дійшов обгрунтованого висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог.

Також не знайшли свого підтвердження доводи апелянта ОСОБА_3 про те, що відповідачі діяли організованою групою, метою якої було привласнення чужого майна та що відповідач ОСОБА_5 особисто претендував на квартиру позивача.

Що стосується позовних вимог про стягнення на користь позивача завданої відповідачами моральної шкоди, то колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вказана вимога є похідною від вимог про захист честі і гідності, оскільки у відповідності до вимог, передбачених ст. 280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню.

Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.95 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Як було зазначено вище, дії відповідачів були правомірними і такими, що передбачені діючим законодавством України, а тому їх вини у завданні моральної шкоди позивачу зверненням відповідачів до правоохоронних органів стосовно, на їх думку, неправомірних дій позивача, не вбачається.

Відсутність таких складових частин складу правопорушення, що передбачає відшкодування завданої особі шкоди, у тому числі моральної, а саме: протиправних дій, винних дій та відсутність причинного зв'язку між шкодою і протиправними діями, виключає настання наслідків - відшкодування завданої шкоди.

Що стосується доводів заявника апеляційної скарги про те, що головуючі у першій інстанції судді Гуревський В.К. і Целух А.П. порушували її права, дозволяючи відповідачам ображати та деморалізувати її, також не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційну скаргу слід відхилити, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції України.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

Ю.І. Кравець

Н.А. Кононенко