Ухвала

іменем україни

16 серпня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Іваненко Ю.Г., Карпенко С.О.,

Ситнік О.М., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання двох неповнолітніх дітей, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 19 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 21 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 20 квітня 2007 року вона уклала з відповідачем шлюб, про що відділом реєстрації актів цивільного стану Южноукраїнського міського управління юстиції Миколаївської області в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 57. Сторони мають двох дочок: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2. У березні 2015 року вона та відповідач фактично припинили шлюбні відносини, хоча й проживають в одній квартирі, яка перебуває у спільній частковій власності. Зазначила, що діти знаходяться з нею і перебувають на її утриманні. Чоловік теж надає їй матеріальну допомогу, але це відбувається лише за її постійних, наполегливих прохань і за його вибором щодо виду допомоги. Проте діти потребують певних відповідно до їх віку та стану здоров'я продуктів, одягу та предметів звичайного вжитку.

Посилаючись на вказане та на те, що відповідач добровільно не надає їй достатньої матеріальної допомоги на утримання неповнолітніх дітей, а вона знаходиться у декретній відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, із доходів отримує лише допомогу від держави на старшу дочку у розмірі 1 130 грн, яка має статус дитини-інваліда, та на молодшу дочку - одноразову допомогу при народженні у розмірі 860 грн, ОСОБА_3 просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей у розмірі 1/3 частини від усіх видів його заробітку, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, щомісячно, починаючи від дня пред'явлення позову і до досягнення дітьми повноліття.

Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 19 вересня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 21 листопада 2016 року, позов ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітніх дочок: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, у розмірі 1/3 частки від усіх видів заробітку, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 08 червня 2015 року та до досягнення ними повноліття. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, обґрунтовуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Разом із тим 26 липня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справнадійшов лист ОСОБА_4 із проханням приєднати до справи копії матеріалів, які станом на час відправлення касаційної скарги не були виготовлені, а саме: посадочного документа, консультативного висновку та обстеження, чеків та квитанцій, путівок до бази відпочинку та санаторію, посадочно/перевізного документа, заяви на придбання путівки.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Частиною 1 ст. 330 ЦПК України установлено, що особа, яка подала касаційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на касаційне оскарження.

Згідно із ч. 1 ст. 325 ЦПК України касаційна скарга може бути подана протягом 20 днів з дня набрання законної сили рішенням (ухвалою) апеляційного суду.

Відповідно до роз'яснень, наданих пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 14 постанови від 14 червня 2012 року № 10 «Про судову практику розгляду цивільних справ у касаційному порядку», право на доповнення чи зміну касаційної скарги може бути здійснено лише протягом строку на касаційне оскарження. Статтею 330 ЦПК України не передбачено права суду касаційної інстанції вирішувати питання про поновлення пропущеного строку на внесення змін чи доповнень до касаційної скарги, тому відповідні заяви, подані після визначеного законом строку, не приймаються до розгляду, а повертаються заявникові ухвалою судді-доповідача.

Разом із тим за правилами ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що вищевказані матеріали, які фактично надані як доповнення до поданої касаційної скарги на рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 19 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 21 листопада 2016 року, не можуть бути враховані судом касаційної інстанції, оскільки вони подані поза межами строку, установленого ст. 325 ЦПК України, крім того, є новими доказами, дослідження яких згідно з чинним ЦПК України касаційний суд не має повноважень.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають наведеним нормам процесуального права, є законними та обґрунтованими.

Стаття 1 ЦПК України передбачає, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

За змістом ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Отже, з огляду на викладене законодавством визначено три окремі підстави для захисту цивільного права особи: порушення, невизнання, оспорювання цивільного права.

Невизнання цивільного права полягає у пасивному запереченні наявності в особи суб'єктивного цивільного права, яке безпосередньо не завдає шкоди суб'єктивному праву, але створює невпевненість у правовому статусі носія суб'єктивного права.

Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією України та законами України, у тому числі статтями 15, 16 ЦК України та статтями 1, 3, 15 ЦПК України, і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право не визнається. У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, особа має суб'єктивне матеріальне право на їх задоволення.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Частиною 1 ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Судами установлено, що із 20 квітня 2007 року сторони перебувають у шлюбі, мають двох дочок: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Неповнолітня дочка ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, є інвалідом із дитинства, про що свідчить посвідчення серії НОМЕР_1, видане Управлінням праці та соціального захисту населення Южноукраїнської міської ради Миколаївської області.

Згідно з довідкою про склад сім'ї та реєстрацію, подружжя та діти зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_1.

Декларацією прав дитини, проголошеноюГенеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначено, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Відповідно до ст. 18, ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Частинами 2, 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року (з наступними змінами та доповненнями), передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків.

Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Адаптуючи названі міжнародні норми до законодавства України, в Конституції України та ст. 180 СК України передбачено, що батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття.

Відповідно до ст. 141 СК України та зазначеної Конвенції з прав дитини, батько та мати мають рівні права та обов'язки щодо дитини, не залежно від того чи перебувають вони у шлюбі між собою, що в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів своєї дитини.

Згіднозі ст. 181 СК України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними, а за відсутності такої домовленості - судом.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

При визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у нього інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина та інші обставини, що мають істотне значення.

Мінімальний розміраліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст. 184 цього Кодексу(ст. 182 СК України).

Враховуючи вищевказані норми матеріального права, а також установивши, що позивач перебуває у відпустці по догляду за меншою дочкою до досягнення нею трирічного віку, у зв'язку з чим не працює; відповідач працює і має достатній дохід щоб надавати дітям утримання; дійти згоди між собою щодо суми коштів, необхідних для утримання і належного забезпечення дітей, сторони не можуть, суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність встановлення розміру аліментів (суми утримання) рішенням суду.

Таким чином, задовольняючи указаний позов, суд першої інстанції, із висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши докази у справі і надавши їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, а також встановивши обставини справи, правильно виходив із доведеності та обґрунтованості позовних вимог та наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання неповнолітніх дочок у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно.

Розглядаючи зазначений позов, суд правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Висновок суду по суті вирішеного спору узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 19 жовтня 2016 року № 6-1798цс16, згідно з якою, зокрема, за ч. ч. 1, 2 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен враховувати, що їх розмір на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України.

Наведені у касаційній скарзі доводи про невідповідність оскаржуваних судових рішень положенням ст. ст. 213, 214 ЦПК України не знайшли свого підтвердження внаслідок перевірки матеріалів справи, спростовуються змістом оскаржуваних судових рішень, які є достатньо повними та обґрунтованими.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії касаційного перегляду справи не передбачено.

Статтею 212 ЦПК України установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржувані судові рішення містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідають вимогам ст. ст. 213-215 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню, а ухвалені у справі судові рішення - залишенню без змін з підстав, передбачених ст. 337 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 19 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 21 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: Ю.Г. Іваненко

С.О. Карпенко

О.М. Ситнік

О.В. Ступак