Справа № 149/1711/16-ц Провадження № 22-ц/772/2164/2017Головуючий в суді першої інстанції Вергелес В. О.
Категорія 23Доповідач Войтко Ю. Б.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого: Войтка Ю.Б.,

Суддів: Міхасішина І.В., Стадника І.М.,

При секретарі: Безрученко Н.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Зернопродукт МХП» на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 04 липня 2017 року в справі за позовом

ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Зернопродукт МХП» про визнання недійсним договору оренди землі, -

встановила:

В липні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Зернопродукт МХП» про визнання недійсним договору оренди землі. Вказав, що йому належить на праві приватної власності земельна ділянка площею 3,9020 га, яку він успадкував після смерті батька ОСОБА_3 Успадкована земельна ділянка знаходиться в оренді відповідача - ПрАТ «Зернопродукт МХП» відповідно до договору оренди землі № 22 від 18.02.2010 року, укладеного між ОСОБА_3 (орендодавець) та ЗАТ "Зернопродукт МХП" (орендар), згідно якого земельна ділянка передана в оренду відповідачу строком на 15 років. Вказаний договір оренди землі № 22 від 18.02.2010 року є недійсним, оскільки у відповідності до ст. 14 Закону України "Про оренду землі", договір оренди землі укладається у письмовій формі. Згідно ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Вказаний договір підписаний не ОСОБА_3 Про даний факт, позивачу стало відомо після оформлення спадкових справ в 2015 році.

Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 04 липня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Визнано недійсним договір оренди землі № 22 від 18 лютого 2010 року, сторонами якого є ОСОБА_3 (орендодавець) та ЗАТ "Зернопродукт МХП" (орендар), правонаступником якого є ПрАТ "Зернопродукт МХП", зареєстрований у Хмільницькому районному відділі регіональної філії "Центр ДЗК" 15.11.2010 року за № 35. Стягнуто з ПрАТ "Зернопродукт МХП" на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 551,20 гривень, витрати на проведення експертизи в розмірі 1350,72 гривень, 2500 гривень витрат на правову допомогу.

В апеляційній скарзі відповідач ПрАТ «Зернопродукт МХП» просить скасувати рішення суду і ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити у повному обсязі. Зазначив, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, винесеним з порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, за невідповідністю обставин, що мають значення та невідповідності висновків суду обставинам справи.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 10.09.2014 року (а.с.109). ОСОБА_3, відповідно до державного акту про право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 від 14.04.2007 року, належала земельна ділянка площею 3,9020 га на території Крижанівської сільської ради Хмільницького району.

Відповідно до договору оренди землі № 22 від 18.02.2010 року, сторонами якого були ОСОБА_3 (орендодавець) та ЗАТ "Зернопродукт МХП" (орендар), на даний час ПРаТ "Зернопродукт МХП", земельна ділянка площею 3,9020 га на території Крижанівської сільської ради Хмільницького району, належна ОСОБА_3, передана в оренду відповідачу строком на 15 років. Договір зареєстрований у Хмільницькому районному відділі регіональної філії «Центру ДЗК» 15.11.2010 року за № 35.( а.с. 6,7).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 02.11.2015 року серії НОМЕР_3, ОСОБА_2 прийняв спадщину після смерті батька ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, і йому належить на праві приватної власності земельна ділянка площею 3,9020 га. Також вказана обставина підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 02.11.2015 року № НОМЕР_4 (а.с.4-5).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що на підставі висновку експерта від 24.03.2017 року № 443-П встановлено, що підпис у графі "Орендодавець" у договорі оренди землі № 22 від 18.02.2010 року виконаний не ОСОБА_3, а іншою особою (а.с.89-96). Встановлене судом є підставою для визнання договору недійсним відповідно до ст. ст. 203, 215 ЦК України в зв'язку з відсутністю волевиявлення власника земельної ділянки. Згідно зі ст. 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України. Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Суд прийшов до висновку, що оскільки, як встановлено судовою експертизою, орендодавець ОСОБА_3 не підписував договір оренди землі № 22 від 18.02.2010 року, що суперечить його волевиявленню та статтям 203, 215 ЦК України, то вказаний договір оренди землі підлягає визнанню недійсним, оскільки були порушені права орендодавця ОСОБА_3, що також порушуі права та інтереси позивача ОСОБА_2, як власника земельної ділянки.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно положень ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову, оскільки договір оренди землі підписаний не ОСОБА_3, а тому договір було укладено за відсутності його волевиявлення, оскільки він його не підписував, повноважень на його підписання іншій особі не надавав.

Договір оренди землі укладено з порушенням вимог діючого законодавства щодо наявності вільного волевиявлення позивача на укладення правочину (ч. 3 ст. 203 ЦК України), що є підставою для визнання його недійсним на підставі ст. 215 ЦК України.

Відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 1 постанови № 9 від 06 листопада 2009 року Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. Угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Таким чином, колегія суддів прийшла до висновку, що судом першої інстанції повно з'ясовано фактичні обставини справи, дано належну оцінку зібраним доказам, оскільки відсутність волевиявлення учасника правочину є самостійною підставою для визнання його недійсним. Посилання апелянта на незастосування судом першої інстанції до спірних правовідносин вимог ст. 241 ЦК України не заслуговують на увагу, оскільки в судовому засіданні не було встановлено, що підпис в договорі оренди землі № 22 від 18.02.2010 року вчинений представником померлого ОСОБА_3, а отримання останнім орендної плати не є тією обставиною, через яку оскаржуване рішення може бути скасоване. Фактичне користування орендарем земельною ділянкою ОСОБА_3 й відповідне отримання прибутку зі спірної земельної ділянки є підставою для оплати власнику земельної ділянки плати за користування цією землею.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки ОСОБА_2 перебував у добрих відносинах зі своїм батьком, неодноразово йому допомагав, тому мав об'єктивну можливість дізнатися про договір оренди, повинен був довести той факт, що не міг дізнатися про порушеного свого цивільного права з 2010 року судова колегія вважає безпідставними, адже власником спірної земельної ділянки позивач став після отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 02 листопада 2015 року, державна реєстрація від 02.11.2015 року № 11860825.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 22.04.2015 року у справі № 6-48цс15, яка згідно з ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України, які зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.

Натомість, правова позиція Верховного Суду України висловлена у постанові від 16.11.2016 року у справі №6-2469цс16, на яку посилається відповідач у апеляційній скарзі, і згідно якої зроблено висновок про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, на думку колегії суддів, не може бути застосована до виниклих правовідносин, оскільки за життя батька позивач не мав прав на спірну земельну ділянку, а отже і можливостей їх реалізувати у нього не було.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Зернопродукт МХП» відхилити.

Рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 04 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: (підпис) Войтко Ю.Б.

Судді: (підпис) Міхасішин І.В.

(підпис) Стадник І.М.

Згідно з оригіналом:

Суддя апеляційного суду Войтко Ю.Б.