Справа № 158/793/15-ц Провадження № 22-ц/773/830/17 Головуючий у 1 інстанції: Костюкевич О.К.
Категорія: 31 Доповідач: Федонюк С. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 серпня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Федонюк С.Ю.,

суддів - Матвійчук Л.В., Русинчука М.М.,

з участю:секретаря- Лимаря Р.С.,

представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Приватного виробничо-комерційного підприємства «Тулон» про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення, за апеляційною скаргою відповідача Приватного виробничо-комерційного підприємства «Тулон» на заочне рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 27 лютого 2017 року,

в с т а н о в и л а:

В липні 2015 року ОСОБА_3 звернувся в суд із даним позовом до відповідачів, обґрунтовуючи вимоги тим, що 23 липня 2014 року з вини водія ОСОБА_4 сталася дорожньо - транспортна пригода, внаслідок якої його батько ОСОБА_6 отримав тяжкі тілесні ушкодження, від яких помер на місці ДТП.

Посилався на те, що ОСОБА_4 в день скоєння ДТП перебував у трудових відносинах з ПВКП «Тулон», а тому відповідно, кілька разів змінюючи та уточнюючи свої позовні вимоги, просив стягнути в рівних частинах з відповідачів ОСОБА_4 та ПВКП «Тулон» в його користь 100000 грн. моральної шкоди.

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 27 лютого 2017 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто з ПВКП «Тулон» в користь ОСОБА_3 100 000,00 грн. моральної шкоди.

Стягнуто з ПВКП «Тулон» в дохід держави судовий збір в розмірі 5000 грн.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, ПВКП «Тулон» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3

В апеляційній скарзі відповідач вказує, що судом першої інстанції не здобуто жодного доказу, який би підтверджував, що підприємство є власником транспортного засобу, яким було завдано шкоду позивачу, а також, що в день, коли відбулася ДТП, ОСОБА_4 виконував трудові обов'язки.

Заслухавши пояснення представника відповідача, який апеляційну скаргу підтримав і просив скаргу задовольнити, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а оскаржуване рішення суду - скасуванню, виходячи з такого.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що шкода завдана внаслідок ДТП з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, а тому відшкодовується власником цього джерела підвищеної небезпеки, тобто ПВКП «Тулон», а не безпосередньо винним водієм.

Однак, з такими висновками місцевого суду погодитися не можна, з огляду на наступне.

Із матеріалів справи вбачається, що 23 липня 2014 року з вини водія ОСОБА_4, який керував автопоїздом у складі: вантажного автомобіля марки «Volvo FH 12», державний номер НОМЕР_1, та причепа марки «Kogel», державний реєстраційний номер НОМЕР_2, сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої велосипедист ОСОБА_6 отримав тяжкі тілесні ушкодження і помер на місці дорожньо - транспортної пригоди.

Водій автопоїзда ОСОБА_4 вироком Ківерцівського районного суду Волинської області від 13 жовтня 2014 року був визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 286 КК України (а.с.8-10).

Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Місцевим судом також встановлено, що позивачу ОСОБА_3, який є сином загиблого ОСОБА_6, було завдано моральної шкоди, що виявилося у моральних стражданнях, пов'язаних із смертю рідної людини - батька. У кримінальному провадженні він визнаний потерпілим.

Частиною 1 ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно із ч. 2 ст. 1168 цього Кодексу моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім'єю.

У відповідності до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

На підставі ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання зберігання, або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Судом встановлено, що на момент скоєння злочину ОСОБА_4 працював водієм у ПВКП «Тулон».

В судовому засіданні також встановлено, що відповідно до Поліса №АІ/1191545 обов'язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 8 жовтня 2014 року власник автомобіля марки «Volvo FH 12» ОСОБА_4 застрахував свою цивільно - правову відповідальність перед третіми особами за заподіяння шкоди, страховиком є ПрАТ «Українська пожежно - страхова компанія».

Відповідно до п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» № 6 від 27.03.1992р. під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо).

Згідно з п. 4 вказаної вище постанови, не вважається власником джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки, в зв'язку з трудовими відносинами з власником цього джерела (шофер, машиніст, оператор тощо). Така особа може бути притягнута до відповідальності лише самим власником джерела підвищеної небезпеки в регресному порядку, враховуючи характер відносин, які між ними склалися.

Згідно з роз'ясненнями п. 5 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України під час розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди за ст.1172 ЦК України, суди повинні мати на увазі, що крім загальних підстав, передбачених ст.1166 ЦК України, відповідальність юридичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяно шкоду, перебуває у трудових відносинах із цією організацією, і шкоду було заподіяно нею у зв'язку з виконанням трудових (службових) обов'язків незалежно від того, яким саме працівником цієї організації (постійним, сезонним, тимчасовим, за трудовим договором чи на інших умовах) вона була. Факт наявності між власником та особою, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки, трудових відносин має бути підтверджений належними доказами (первинними документами, довідкою Фонду соціального страхування на випадок безробіття, довідкою органу Державної податкової служби України тощо). Не впливають на виникнення обов'язку власника джерела підвищеної небезпеки з відшкодування заподіяної ним шкоди наступні обставини: 1) в який час було вчинено заподіяння шкоди - службовий або неслужбовий; 2) чи було джерело підвищеної небезпеки ввірено працівникові у процесі виконання ним трудових обов'язків, або він самовільно, неправомірно використав його у своїх особистих цілях.

Із роз'яснень, викладених у п. 6 постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01 березня 2013 р. «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» слідує, що особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.1. Правил дорожнього руху України).

На особу, яка перебувала в трудових відносинах на підставі трудового договору (контракту) і завдала шкоди життю чи здоров'ю у зв'язку з використанням транспортного засобу, що належить роботодавцю, відповідальність за завдання шкоди може бути покладена лише за умови, якщо буде доведено, що вона заволоділа транспортним засобом неправомірно (частини третя і четверта статті 1187 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_4 відповідно до довідки, виданої ПВКП «Тулон» 21.10.2016 року, дійсно працює в даному підприємстві на посаді водія-експедитора з 01 липня 2011 року, згідно наказу №3-к від 01.07.2011 р. (а.с.68).

Із наявного витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що дане підприємство здійснює різні види діяльності, зокрема, діяльність посередників у торгівлі товарами широкого асортименту, оптова торгівля іншими продуктами харчування, неспеціалізована оптова торгівля, вантажний автомобільний транспорт та інша допоміжна діяльність у сфері транспорту (а.с.118-121).

Разом з тим, апеляційним судом надіслано вимоги до Регіонального сервісного центру МВС у Волинській та Чернівецькій області для з'ясування інформації щодо власника вантажного автомобіля марки «Volvo FH 12», державний номер НОМЕР_1, та причепа марки «Kogel», державний реєстраційний номер НОМЕР_2.

З отриманої на запит суду інформації від Регіонального сервісного центру МВС у Чернівецькій області вбачається, що станом на 23.07.2014 р. даний автомобіль, яким керував під час ДТП ОСОБА_4, був зареєстрований за ОСОБА_7, а причіп - за ОСОБА_8 і не належав ПВКП «Тулон».

Як вбачається з копії заяви ОСОБА_4 від 12.07.2014 р., наказу №1-К від 14.07.2014 р. та копії табелю робочого часу за липень 2014 року, відповідач ОСОБА_4 перебував з 14 по 28 липня 2014 року у черговій щорічній відпустці, а тому, як стверджує представник відповідача ПВКП «Тулон», не виконував виробничі завдання підприємства і рухався автопоїздом, який не належить цьому підприємству.

Відповідно до вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Інших доказів на спростування цих обставин сторонами не надано і судом не здобуто, зокрема ні у вироку, ні в матеріалах витребуваного і дослідженого апеляційним судом кримінального провадження відносно відповідача за ч.2 ст. 286 КК України не встановлено, що ОСОБА_4 в момент вчинення ДТП виконував роботу за трудовим договором.

Таким чином, всі наведені докази свідчать про те, що ОСОБА_4, працюючи у ПВКП «Тулон» водієм, однак у період перебування у відпустці (зокрема, на час скоєння дорожньо-транспортної пригоди), керував автопоїздом, володільцем якого згідно з наведеними нормами закону був він .

Жодних доказів (видаткових, товарно-транспортних накладних тощо), що ОСОБА_4 на час вчинення ДТП виконував трудові обов'язки, покладені на нього трудовим договором із ПВКП «Тулон», в матеріалах даної цивільної справи немає та суду не надано.

Виходячи з аналізу наведених вище положень ст. ст. 1187, 1191 ЦК України, відсутні підстави вважати ПВКП «Тулон» володільцем джерела підвищеної небезпеки - транспортного засобу, у зв'язку з використанням якого було заподіяно шкоди позивачу, а також, що водій ОСОБА_4 спричинив шкоду під час виконання своїх трудових обов'язків.

З урахуванням викладених обставин саме відповідач як водій, з чиєї вини сталася дорожньо-транспортна пригода, та як фактичний володілець автомобіля з причепом, який не перебував при виконанні трудових обов'язків, а не роботодавець, має нести відповідальність, яка полягає у відшкодуванні моральної шкоди позивачу.

Таким чином, суд першої інстанції, вірно встановивши наявність підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу, спричиненої смертю його батька внаслідок ДТП з вини водія ОСОБА_4, помилково прийшов до висновку про покладення відповідальності за завдану моральну шкоду в розмірі 100 тисяч грн. на відповідача ПВКП «Тулон», не взявши до уваги, що позивач ОСОБА_3 в остаточно уточнених позовних вимогах просив стягнути по 50 тисяч грн. моральної шкоди з кожного відповідача, чим фактично вийшов за межі позовних вимог. Разом з тим, суд першої інстанції в резолютивній частині рішення ухвалив стягнути з підприємства усю заявлену суму моральної шкоди, при цьому не зазначивши про вимоги до іншого відповідача - ОСОБА_4

Відповідно до норм ст. 303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами. Однак, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Отже, враховуючи, що відповідач ПВКП «Тулон» в апеляційній скарзі просив рішення суду скасувати в повному обсязі, колегія суддів вважає, що в даному випадку необхідно вийти за межі апеляційної скарги та оскільки суд першої інстанції всупереч нормам процесуального права не встановив необхідні для правильного вирішення даного спору обставини і порушив норми матеріального права, рішення суду відповідно до ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню і ухваленню нового рішення про відмову в позові до ПВКП «Тулон» і задоволенню позовних вимог до ОСОБА_4

Колегія суддів вважає, що з урахуванням вимог розумності і справедливості при визначенні розміру моральної шкоди слід стягнути з ОСОБА_4 в користь позивача ОСОБА_3 50 тисяч гривень на відшкодування моральної шкоди.

Згідно з ч.5 ст.88 ЦПК України якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, враховуючи вимоги вищевказаної статті з ОСОБА_4 в користь держави слід стягнути судовий збір в сумі 640 грн.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу відповідача Приватного виробничо-комерційного підприємства «Тулон» задовольнити частково.

Рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 27 лютого 2017 року в даній справі в частині стягнення моральної шкоди та судових витрат з Приватного виробничо-комерційного підприємства «Тулон» скасувати і ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_3 до Приватного підприємства «Тулон» про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_3 50 000 (п'ятдесят тисяч) грн.00 коп. моральної шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення та в дохід держави 640 (шістсот сорок) грн. 00 коп. судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді