Єдиний унікальний номер 227/294/17 Номер провадження 22-ц/775/1412/2017
Головуючий у 1-ій інстанції Хоменко Д.Є.
Доповідач Соломаха Л.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 серпня 2017 року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого-судді Соломахи Л.І.

суддів Корчистої О.І., Мальованого Ю.М.

при секретарі Кіпрік Х.В.

за участю:

представника відповідача Афонцевої Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмут Донецької області справу за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «РУТА-ПЛЮС» про визнання договору оренди землі недійсним за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_3 на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 08 червня 2017 року,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 02 лютого 2017 року звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «РУТА-ПЛЮС» (далі ТОВ «РУТА-ПЛЮС») про визнання договору оренди землі недійсним.

Зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер його батько ОСОБА_4 Після смерті батька він успадкував земельну ділянку площею 6,30 га, кадастровий номер НОМЕР_1, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Криворізької сільської ради Добропільського району Донецької області, що підтверджується свідоцтвм про право на спадщину за законом від 15 листопада 2016 року.

Зазначену земельну ділянку батько за життя передав в оренду ТОВ «РУТА-ПЛЮС» за договором оренди землі від 05 березня 2009 року.

Вважає, що договір оренди не відповідає чинному законодавству, зокрема наказу Держкомзему № 5 від 17.01.2000 року «Про затвердження типової форми договору оренди земельної частки (паю)».

Крім того, у договорі відсутній додаток, в якому була б визначена форма орендної плати, розмір платежів на рік, період виплати, договір не містить кадастрового плану, кадастрового номера, а також невірно вказаний предмет договору.

Він пропонував відповідачу внести зміни до договору оренди, зокрема, строк дії договору обмежити терміном 5 років, передбачити орендну плату в розмірі 7% від нормативної грошової оцінки орендованої земельної ділянки, виключити з договору обов'язок орендодавця «відшкодувати орендарю капітальні витрати, пов'язані з поліпшенням стану земельної ділянки», зміни умов договору і припинення його дії привести у відповідність до чинного законодавства, а саме, ст. 33 Закону України «Про оренду землі».

Відповідач з його пропозицією не погодився, послався на те, що договір оренди землі відповідає вимогам статей 14, 15, 16 Закону України «Про оренду землі», ст. 125 Земельного кодексу України.

Вважає, що відповідач ввів престарілого батька в оману щодо істотних умов договору оренди, зокрема:

- строку дії договору оренди; п. 8 договору передбачено, що договір укладено на 20 років, але при підписанні, як йому потім стало відомо, батько не мав наміру укладати з відповідачем договір оренди на 20 років;

- в договір оренди включені пункти 33, 34, 35 «Страхування об'єкта оренди», але хто із сторін буде виконувати ці умови в договорі не визначено і тому ця істотна умова ставить у нерівне становище орендаря та орендодавця, оскільки зобов'язує згідно п. 24 договору «відшкодувати орендарю капітальні витрати, пов'язані з поліпшенням стану земельної ділянки»;

- в порушення ст. 15 Закону України «Про оренду землі» (у редакції до 05.04.2015 р.) у договорі не зазначено кадастровий номер земельної ділянки, не передбачено обов'язкову умову щодо передання в заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки; до договору не додано акт визначення меж земельнї ділянки в натурі (на місцевості); відповідач надав позивачу лише акт приймання - передачі земельної ділянки в оренду, план (схему) меж земельної ділянки (без дати складання); з незрозумілих актів не вбачається коли ОСОБА_4 передав земельну ділянку та визначив межі земельної ділянки в натурі (на місцевості), чи взагалі підписував вищеназвані акти, що викликає великі сумніви з урахуванням його похилого віку; дата складання у договорі оренди землі, акті приймання - передачі земельної ділянки в оренду від 05 березня 2009 року зроблено письмово від руки, а не, як весь текст договору, друкованим текстом; план (схема) меж земельної ділянки, кадастровий план не містять дати виготовлення та складання, що свідчить, про недостовірність та хибність дати складання та підписання цих документів сторонами договору;

- пункти 9, 10, 11 договору регулюють питання орендної плати, згідно яких орендна плата встановлена в розмірі 843,04 грн. (1,5% від нормативної грошової оцінки землі, яка визначена в 56 202,74 грн); перегляд орендної плати здійснюється з урахуванням індексів інфляції; орендна плата вноситься 1 раз на рік - до 31 грудня; але при цьому не вказується, чим обґрунтовується ця сума, якими нормативними актами та законами України.

Зазначає, що 843,04 грн. від нормативної грошової оцінки землі 185 561,10грн., яка визначена згідно витягу № 1867 з технічної документації про нормативно грошову оцінку земельної ділянки, виданого 24.06.2016 року Управлянням Держгеокадастру у Добропільському районі Донецької області, становить 0,46%, тобто менше 3 %, що не може вважатися законною орендною платою.

Вказаний в п. 9 договору розмір орендної плати, що становить 1,5% від нормативної грошової оцінки землі не відповідає:

1) п. 1 Указу Президента України від 02.02.2002 року №92/202 «Про додаткові заходи щодо соціального захисту селян - власників земельних ділянок та земельних часток (паїв)», яким передбачено впровадження плати за оренду земельних ділянок сільськогосподарського призначення, земельних часток (паїв) у розмірі не менш, ніж 3% визначеної відповідно до законодавства вартості земельної ділянки, земельної частки (паю) та поступового збільшення цієї плати залежно від результатів господарської діяльності та фінасово-економічного стану орендаря;

2) п. 288.5 ст. 288 ПК України, згідно якого розмір орендної плати не може бути меншим 3% нормативної грошової оцінки землі;

3) п. 2.2 Типового договору оренди земельної частки (паю), затвердженого наказом Держкомзему України від 17.01.2000 року № 5, згідно якого розмір орендної плати визначається за домовленістю між сторонами, але не може бути меншим розміру, встановленого чинним законодавством;

- пунктом 10 договору передбачено, що перегляд річної орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, але при цьому не вказується як саме проводиться цей перегляд, за якою формулою, і в які строки; якщо ця індексація дійсно здійснюється щорічно, то повинен змінюватися розрахунок суми орендної плати, вказаний в пункті 9 договору.

Вважає, що при укладенні договору оренди землі між ОСОБА_4 та відповідачем нормативна грошова оцінка землі, яка є основою визначення розміру орендної плати для земель державної та комунальної власності, була проведена з порушенням встановлених вимог та порядку, а тому спірний договір суперечить приписам чинного земельного законодавства.

Починаючи з року укладення договору, відповідач систематично без поважних причин ігнорує вимоги чинного законодавства щодо розміру орендної плати за землю та строків її виплати.

Договір не відповідає типовій формі договору оренди землі.

Враховуючи зазначене, просив:

- визнати недійсним договір оренди землі, укладений 05 березня 2009 між ОСОБА_4 та ТОВ «РУТА-ПЛЮС» щодо оренди земельної ділянки площею 6,30 га, кадастровий номер НОМЕР_1;

- зобов'язати ТОВ «РУТА-ПЛЮС» повернути ОСОБА_3 земельну ділянку загальною площею 6,30 га, кадастровий номер НОМЕР_1, розташовану на території Криворізької сільської ради Добропільського району Донецької області, що належить йому на праві приватної власності згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 15 листопада 2016 року (а.с. 2-7).

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 08 червня 2017 року ОСОБА_3 у задоволенні позовних вимог про визнання договору оренди землі недійсним відмовлено (а.с. 77-83).

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, неналежну оцінку доказів, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог (а.с. 88-94)

В судове засідання апеляційного суду позивач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_6, який діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 10.01.2017 року (а.с. 63), не з'явилися. Про час та місце розгляду справи повідомлені телефонограмою, яка зареєстрована в журналі телефонограм по цивільним справам Апеляційного суду Донецької області 21.08.2017 року за № 3657, 3658 (а.с. 141-142). Від імені позивача з електронної пошти його представника ОСОБА_6 надійшла заява від 28.08.2017 року про розгляд справи у його відсутність, в цій же заяві позивач просить задовольнити його апеляційну скаргу (а.с. 152-153).

Представник відповідача - ТОВ «РУТА-ПЛЮС» Афонцева Н.М., яка діє на підставі довіреності від 22.08.2017 року (а.с. 156), у судовому засіданні апеляційного суду проти доводів апеляційної скарги позивача заперечувала, просила її відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність позивача та його представника, які не з'явилися у судове засідання, оскільки відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає.

До такого висновку апеляційний суд дійшов з наступних підстав:

Судом першої інстанції встановлено, що 05 березня 2009 року між ОСОБА_4 та ТОВ «РУТА-ПЛЮС» був укладений договір оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на території Криворізької сільської ради Добропільського району Донецької області, площею 6,30 га, в тому числі 6,30 га рілля, строком на двадцять років. Договір оренди землі зареєстрований у Добропільському міському відділі Донецької регіональної філії ДП «ЦДЗК» при Державному комітеті України по земельних ресурсах, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 05.03.2009 року за №4АА17400640. Додатками до даного договору є план (схема) меж земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_1; кадастровий план земельної ділянки; акт приймання передачі земельної ділянки від 05.03.2009 року (а.с. 13-20).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4, батько позивача, помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2, виданим виконкомом Криворізької сільської ради Добропільського району Донецької області (а.с. 12).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 15 листопада 2016 року, виданого приватним нотаріусом Добропільського районного нотаріального округу Донецької області Молодняк О.В., ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, є спадкоємцем майна ОСОБА_4, 1942 року народження, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, а саме, земельної ділянки, площею 6,30 га, кадастровий номер НОМЕР_1, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Криворізької сільської ради Добропільського району Донецької області, яка належала спадкодавцю на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3, виданого 15.11.2005 року Добропільською районною державною адміністрацією Донецької області на підставі розпорядження Добропільської районної державної адміністрації Донецької області від 18.03.2005 року № 81, та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 1АА17400243. Земельна ділянка зареєстрована у Державному земельному кадастрі 15.11.2005 року МВ ДРФ ДП «ЦДЗК» згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ - 016, сформованого 24.06.2016 року. Оцінка земельної ділянки згідно витягу № 1867 з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, виданого 24.06.2016 року Управлінням Держгеокадастру у Добропільському районі Донецької області, складає 185 561,10 грн. (а.с. 10).

Право приватної власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 6,30 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що перейшла у спадщину позивачу, зареєстровано за позивачем 15.11.2016 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 72965324 від 15.11.2016 року (а.с. 11).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання договору оренди землі недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що вони є необгрунтованими. Оспорюваний договір оренди землі відповідає вимогам законодавства: він укладений на підставі Типового договору оренди землі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.03.2004 року № 220; містить основні умови, які передбачені ст. 15 Закону України «Про оренду землі»; умови, передбачені статтями 4-6, 11, 17, 19 Закону України «Про оренду землі» відповідачем дотримані та у договорі прописані; орендну плату відповідач сплачував у розмірі, який визначений законодавчо. Умова щодо передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки та акт визначення меж земельної ділянки в натурі у договорі відсутні, однак це не порушує права позивача. Оспорюваний договір оренди землі був зареєстрований у відповідності з законом та Порядком державної реєстрації договорів оренди землі, який затверджений постановою Кабінету Мінстрів України від 25.12.1998 року № 2073. Договір належно виконувався відповідачем без будь-яких претензій з боку батька позивача майже 8 років. Крім того, трирічний строк для звернення за захистом своїх прав сплинув 05.03.2012 року, клопотань про поновлення строку представник позивача не заявляв (а.с. 76-77).

Висновок суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог апеляційний суд вважає законним та обґрунтованим.

Відповідно до частини 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд першої інстанції правильно встановив, що правовідносини, які виникли між сторонами регулюються статтями 203, 215 ЦК України, Законом України від 6 жовтня 1998 року № 161-XIV «Про оренду землі» (в редакції Закону від 2 жовтня 2003 року № 1211-IV).

Відповідно до частини 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частини 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору оренди землі, який укладений 05.03.2009 року між ОСОБА_4 та ТОВ «РУТА-ПЛЮС», позивач посилався на те, що зазначений договір не відповідає вимогам чиного законодавства, зокрема ст. 15 Закону України «Про оренду землі», та просив його визнати недійсним у зв'язку із недодержанням вимог, встановленихчастиною 1 ст. 203 ЦК України.

Відповідно до частини 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (частина 1 в редакції, яка діяла на час укладення оспорюваного договору оренди 05.03.2009 р.).

Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, які викладені в п. 2 постанови від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

В п. 8 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України зазначено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Тобто, відповідність оспорюваного договору оренди від 05.03.2009 року вимогам, встановленим частиною 1 ст. 203 ЦК України, суд має перевіряти саме на момент вчинення правочину, тобто станом на 05.03.2009 року, що є часом виникнення спірних правовідносин. Саме з цього виходив суд першої інстанції, розглядаючи позовні вимоги.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на невідповідність оспорюваного договору вимогам Закону України «Про оренду землі» в редакції чинній на час виникнення правовідносин, тобто до 05.04.2015 року, не ґрунтується на законі. Ні з позовної заяви, ні з апеляційної скарги не вбачається, яка подія сталася 05.04.2015 року, яку позивач вважає часом виникнення спірних правовідносин. Оспорюваний договір оренди був укладений 05.03.2009 року. Орендодавець за договором оренди від 05.03.2009 року ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 і саме з цієї дати відповідно до статей 1216, 1220 та частини 5 ст. 1268 ЦК України позивач ОСОБА_3 набув право на спадкове майно, а саме, земельну ділянку, яка є предметом договору оренди від 05.03.2009 року.

Відповідно до частини 2 ст. 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Частиною 7 ст. 94 ЗК України (в редакції чинній станом на 05.03.2009 року) також встановлено, що відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються законом.

Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов'язані з орендою землі, є Закон України від 06.10.1998 року № 161-XIV «Про оренду землі».

Відповідно до частини 4 ст. 124 Земельного кодексу України (в редакції чинній станом на 05.03.2009 року) передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

Відповідно до ст. 13 Закону України від 06.10.1998 року № 161-XIV «Про оренду землі» (в редакції Закону України від 2 жовтня 2003 року № 1211-IV) договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до ст. 15 Закону України від 06.10.1998 року № 161-XIV «Про оренду землі» (в редакції Закону України від 2 жовтня 2003 року № 1211-IV, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин 05.03.2009 року), істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4 - 6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

Невід'ємною частиною договору оренди землі є:

план або схема земельної ділянки, яка передається в оренду;

кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлених земельних сервітутів;

акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості);

акт приймання-передачі об'єкта оренди;

проект відведення земельної ділянки у разі його розроблення згідно із законом.

Тобто, станом на 05.03.2009 року кадастровий номер земельної ділянки відповідно до ст. 15 Закону України від 06.10.1998 року № 161-XIV «Про оренду землі» (в редакції Закону України від 2 жовтня 2003 року № 1211-IV, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин 05.03.2009 року), кадастровий номер земельної діялнки не був передбачений як істотна умова договору оренди землі.

Лише Законом України від 07.07.2011 року № 3613-VI «Про Державний земельний кадастр», який набрав чинності з 01.01.2013 року, були внесені зміни до абзацу другого частини першої ст. 15 Закону України «Про оренду землі», згідно яких кадастровий номер земельної ділянки був визначений як істотна умова договору оренди землі.

Незважаючи на те, що в договорі оренди землі від 05.03.2009 року не зазначено кадастровий номер земельної ділянки, яка передана в оренду, не можна погодитися з доводами позивача про те, що в договорі оренди не вірно вказаний предмет договору. До оспорюваного договору оренди долучені план (схема) земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_1 (а.с. 17-18), кадастровий план земельної ділянки НОМЕР_1 (а.с. 19), які відповідно до частини 4 ст. 15 Закону України від 06.10.1998 року № 161-XIV «Про оренду землі» (в редакції Закону України від 2 жовтня 2003 року № 1211-IV, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин 05.03.2009 року), є невід'ємною частиною договору оренди та в яких зазначений кадастровий номер земельної ділянки, яка передана в оренду.

Враховуючи зазначене, доводи апеляційної скарги про те, що судом при ухваленні рішення не враховано, що в договорі від 05.03.2009 року не зазначена одна з істотних умов, а саме, кадастровий номер земельної ділянки, не грунтуються на законі.

Відповідно до ст. 14 Закону України від 06.10.1998 року № 161-XIV «Про оренду землі» (в редакції Закону України від 2 жовтня 2003 року № 1211-IV, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин 05.03.2009 року), договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Типова форма договору оренди землі затверджується Кабінетом Міністрів України.

Договір між орендодавцем ОСОБА_4 та орендарем ТОВ «РУТА-ПЛЮС» укладений в письмовій формі та за типовою формою договору оренди землі, яка затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 3 березня 2004 р. № 220 (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України від 13 грудня 2006 року № 1724, від 3 вересня 2008 року № 780).

До договору оренди землі додано план (схема) земельної ділянки, кадастровий план з описом меж, де зазначено сусідніх землекористувачів, а також акт приймання-передачі земельної ділянки в оренду від 05.03.2009 року (а.с. 17-20).

Посилання позивача на невідповідність оспорюваного договору оренди наказу Державного комітету України по земельних ресурсах № 5 від 17.01.2000 року (зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 23.02.2000р. №101/4322) «Про затвердження типової форми договору оренди земельної частки (паю)» не ґрунтуються на законі.

Згідно Типового договору оренди земельної частки (паю), який затверджений наказом Державного комітету України по земельних ресурсах № 5 від 17.01.2000 року, цей договір поширюється на підприємства, установи, організації, які використовують землю для сільськогосподарських потреб, та громадян - власників сертифікатів на право на земельну частку (пай).

Як встановлено з оспорюваного договору, орендодавець ОСОБА_4 передав в оренду земельну ділянку, яка належала йому на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3 від 15.11.2005 року. Тобто на час укладення оспорюваного договору орендодавець ОСОБА_4 не був власником сертифіката на право на земельну частку (пай), а був власником земельної ділянки, а тому правовідносини, які виникли між сторонами договору оренди від 05.03.2009 року, не регулюються наказом Державного комітету України по земельних ресурсах № 5 від 17.01.2000 року «Про затвердження типової форми договору оренди земельної частки (паю)».

Доводи позивача про те, що в договір оренди включені пункти 33, 34, 35 «Страхування об'єкта оренди», але хто із сторін буде виконувати ці умови в договорі не визначено і тому ця істотна умова ставить у нерівне становище орендаря та орендодавця, оскільки зобов'язує згідно п. 24 договору «відшкодувати орендарю капітальні витрати, пов'язані з поліпшенням стану земельної ділянки», також не ґрунтуються на законі.

Відповідно до ст. 15 Закону України від 06.10.1998 року № 161-XIV «Про оренду землі» (в редакції Закону України від 2 жовтня 2003 року № 1211-IV, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин 05.03.2009 року), страхування об'єкту оренди не є істотною умовою договору оренди землі.

Відповідно до ст. 12 Закону України від 06.10.1998 року № 161-XIV «Про оренду землі» (в редакції Закону України від 2 жовтня 2003 року № 1211-IV), об'єкт, який передається в оренду, може бути застрахованим на період дії договору оренди землі за згодою сторін у порядку, встановленому законодавством України.

У разі невиконання свого обов'язку стороною, яка повинна згідно з договором оренди землі застрахувати об'єкт оренди, друга сторона може застрахувати його і зажадати від іншої сторони відшкодування витрат на страхування.

В оспорюваному договорі сторони передбачили, що згідно з цим договором об'єкт оренди не підлягає страхуванню на весь період дії цього договору (пункт 33); страхування об'єкту оренди не здійснюється (п. 34). Тобто, посилання позивача в апеляційній скарзі на не визначеність хто із сторін буде виконувати умови договору щодо страхування об'єкту оренди, що ця істотна умова ставить у нерівне становище орендаря та орендодавця суперечать умовам оспорюваного договору оренди землі.

Що стосується обов'язку орендодавця згідно п. 29 договору «відшкодувати орендарю капітальні витрати, пов'язані з поліпшенням стану земельної ділянки», то такий обов'язок орендодавця не суперечить частині 2 ст. 24 Закону України від 06.10.1998 року № 161-XIV «Про оренду землі» (в редакції Закону України від 2 жовтня 2003 року № 1211-IV), яка передбачає, що орендодавець зобов'язаний, зокрема, відшкодувати орендарю капітальні витрати, пов'язані з поліпшенням стану об'єкта оренди, яке проводилося орендарем за згодою орендодавця, та відповідає ст. 627 ЦК України щодо свободи договору.

Відповідно до ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно частини 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Доводи апеляційної скарги про те, що в порушення ст. 15 Закону України «Про оренду землі» (у редакції до 05.04.2015 р.) у договорі не передбачено обов'язкову умову щодо перечі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки, що не враховано судом першої інстанції при ухваленні рішення, є необґрунтованими.

Дійсно, відповідно до ст. 15 Закону України від 06.10.1998 року № 161-XIV «Про оренду землі» (в редакції Закону України від 2 жовтня 2003 року № 1211-IV, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин 05.03.2009 року), умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки є істотною умовою договору оренди землі.

Проте, як зазначено в правових позиціях, викладених в постановах Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-215цс14, від 4 лютого 2015 року у справі № 6-233цс14, відповідно до ст. 3 ЦПК України та ст. 15 ЦК України у порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, суд повинен встановити, чи дійсно порушує право орендодавця відсутність у договорі оренди умов, передбачених ст. 15 Закону України від 6 жовтня 1998 року № 161-XIV «Про оренду землі», визначити істотність цих умов, а також з'ясувати, у чому саме полягає порушення законних прав орендодавця

Така ж правова позиція викладена і в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 01.10.2014 року у справі № 6-83цс14. Зокрема в ній зазначено, що виходячи з того, що відповідно до статті 3 ЦПК України та статті 15 ЦК України у порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, суд повинен встановити, чи дійсно порушує право орендодавця відсутність у договорі оренди передбаченої частиною першої статті 15 Закону України «Про оренду землі» такої істотної умови, як передача у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки, визначити істотність цієї умови, а також з'ясувати, у чому саме полягає порушення законних прав орендодавця.

Відповідно до частини 2 ст. 214 ЦПК України при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу.

Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Посилання позивача на правову позицію Верховного Суду України, яка викладена в постанові від 06.02.2012 року у справі № 6-104цс11, апеляційним судом не враховується, оскільки зазначена правова позиція вподальшому Верховним Судом України була змінена, зокрема у постановах Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 01.10.2014 року у справі № 6-83цс14, від 21 січня 2015 р. у справі № 6-215цс14; від 4 лютого 2015 р. у справі № 6-233цс14.

Пунктом 19 оспорюваного договору оренди встановлені інші умови передачі земельної ділянки в оренду, де передбачено право орендаря на обмін орендованої земельної ділянки на період дії цього договору лише за згодою орендодавця (а.с. 13-16). Право передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки оспорюваним договором не передбачено.

Типовою формою договору оренди, яка затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 3 березня 2004 р. № 220, окремо така умова як передача у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки також не передбачена.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що в договорі не передбачені умови передачі ним особисто у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки, не ґрунтується на законі.

Відповідно до частини 1 ст. 94 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Відповідно до ст. 1 Закону України від 06.10.1998 року № 161-XIV «Про оренду землі» (в редакції Закону України від 2 жовтня 2003 року № 1211-IV) оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Відповідно до ст. 6 Закону України від 06.10.1998 року № 161-XIV «Про оренду землі» (в редакції Закону України від 2 жовтня 2003 року № 1211-IV) орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Тобто право оренди належить лише орендарю, а орендодавець, зокрема, позивач, який успадкував обов'язки за договором оренди, є власником земельної ділянки, яка передана в оренду, та відповідно до ст. 317 ЦК України йому належать права володіння, користування та розпоряджання земельною ділянкою. Тобто, особисто позивачем право оренди земельної ділянки не може бути передано у заставу та внесено до статутного фонду.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач не довів, що відсутність в договорі оренди землі умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки, відсутність акту визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) порушує його законні права як орендодавця.

Відповідно до ст. 15 Закону України від 06.10.1998 року № 161-XIV «Про оренду землі» (в редакції Закону України від 2 жовтня 2003 року № 1211-IV, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин 05.03.2009 року), однією з істотних умов договору оренди землі є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

Відповідно до частини 1 ст. 16 Закону України від 06.10.1998 року № 161-XIV «Про оренду землі» (в редакції Закону України від 2 жовтня 2003 року № 1211-IV, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин 05.03.2009 року), укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку.

Відповідно до частини 1 ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, визначених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 21 Закону України від 06.10.1998 року № 161-XIV «Про оренду землі» (в редакції Закону України від 2 жовтня 2003 року № 1211-IV, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин 05.03.2009 року) орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Закону України «Про плату за землю»).

Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.

Річна орендна плата за земельні ділянки, які перебувають у державній або комунальній власності, надходить до відповідних бюджетів, розподіляється і використовується відповідно до закону і не може бути меншою:

для земель сільськогосподарського призначення - розміру земельного податку, що встановлюється Законом України «Про плату за землю»;

для інших категорій земель - трикратного розміру земельного податку, що встановлюється Законом України «Про плату за землю».

Річна орендна плата за земельні ділянки, які перебувають у державній або комунальній власності, не може перевищувати 12 відсотків їх нормативної грошової оцінки. При цьому у разі визначення орендаря на конкурентних засадах може бути встановлений більший розмір орендної плати, ніж зазначений у цій частині.

Тобто, Законом України «Про оренду землі» мінімальний розмір річної орендної плати встановлений лише за земельні ділянки, які перебувають у державній або комунальній власності.

Відповідно до ст. 22 зазначеного Закону орендна плата може справлятися у грошовій, натуральній та відробітковій (надання послуг орендодавцю) формах.

Сторони можуть передбачити в договорі оренди поєднання різних форм орендної плати.

Орендна плата за земельні ділянки, що перебувають у державній і комунальній власності, справляється виключно у грошовій формі.

Внесення орендної плати оформлюється письмово, за винятком перерахування коштів через фінансові установи.

Відповідно до ст. 15, ст. 21 Закону України від 06.10.1998 року № 161-XIV «Про оренду землі» (в редакції Закону України від 2 жовтня 2003 року № 1211-IV, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин 05.03.2009 року), в оспорюваному договорі оренди землі є розділ «Орендна плата», в якому визначено, що орендна плата складає 1,5% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, яка на час укладення договору відповідно до п. 5 договору становила 56 202,74 грн.; зазначена форма платежу - грошова (пункт 5, 9). Зміст пункту 9 договору відповідає пункту 9 Типового договору оренди землі, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 03.03.2004 року № 220.

Відповідно до п. 10 договору перегляд річної орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції.

Пунктом 11 встановлено, що орендна плата вноситься один раз на рік - до 31 грудня.

Тобто, сторонами договору було досягнуто домовленості з усіх істотних умов щодо орендної плати, відповідач протягом семи років користувався земельною ділянкою, сплачував орендну плату й доказів того, що орендодавець ОСОБА_4 не погоджувався з цими умовами оренди та з розміром сплачуваної орендної плати, позивачем суду не надано.

Доводи апеляційної скарги про те, що в договорі не зазначено чим обґрунтовується зазначена сума орендної плати, якими нормативними актами та законами, не впливають на висновки суду, оскільки жодним нормативним актом не передбачено правове обґрунтування в договорі умов договору.

Посилання позивача на те, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 15.11.2016 року нормативна грошова оцінка землі склададє 185 561,10 грн., не є підставою для висновку про те, що нормативна грошова оцінка землі на час укладення договору 05.03.2009 року була визначена не вірно. В свідоцтві про право на спадщину за законом від 15.11.2016 року нормативна грошова оцінка землі визначена з урахуванням її індексації на 2016 рік, в договорі оренди нормативна грошова оцінка землі визначена станом на час його укладення.

З урахуванням зазначеного, доводи позивача про те, що від нормативної грошової оцінки 185 561,10 грн. зазначений в договорі розмір орендної плати 834,04 грн. складає лише 0,46% не відповідають обставинам справи, оскільки орендна плата у розмірі 834,04 грн. була визначена станом на 05.03.2009 року, виходячи з нормативної грошової оцінки землі 56 202,74 грн.

За змістом ст. 21 Закону України від 6 жовтня 1998 р. № 161-XIV «Про оренду землі» розмір та умови орендної плати, що зазначені в договорі оренди, не можуть суперечити чинному на час укладання договору законодавству.

Указом Президента України від 19 серпня 2008 року № 725/2008 «Про невідкладні заходи щодо захисту власників земельних ділянок та земельних часток (паїв)» внесені зміни до ст. 1 Указу Президента України від 2 лютого 2002 року № 92 «Про додаткові заходи щодо соціального захисту селян - власників земельних ділянок та земельних часток (паїв)», згідно яких визнано одним із пріоритетних завдань пореформеного розвитку аграрного сектора економіки забезпечення підвищення рівня соціального захисту сільського населення, зокрема шляхом запровадження плати за оренду земельних ділянок сільськогосподарського призначення, земельних часток (паїв) у розмірі не менше 3 відсотків визначеної відповідно до законодавства вартості земельної ділянки, земельної частки (паю) та поступового збільшення цієї плати залежно від результатів господарської діяльності та фінансово-економічного стану орендаря.

Проте як зазначив Верховний Суд України в постанові від 25 червня 2011 р. у справі № 6-17цс11, у зв'язку з тим, що Указ Президента України від 19 серпня 2008 р. № 725/2008 «Про невідкладні заходи щодо захисту власників земельних ділянок та земельних часток (паїв)», яким встановлено розмір орендної плати не менше 3 відсотків визначеної відповідно до законодавства вартості земельної ділянки, має рекомендаційний характер, зміна розміру орендної плати можлива лише за згодою сторін.

Враховуючи зазначену правову позицію Верховного Суду України, доводи апеляційної скарги про те, що Указом Президента № 92/2002 (у редакції зі змінами, внесеними Указом Президента № 725/2008) мінімальний розмір плати за оренду земельних ділянок збільшений до 3 відсотків від вартості земельної ділянки, що визначений в договорі оренди розмір орендної плати не відповідає визначеному Указом Президента № 725/2008, не ґрунтуються на вимогах матеріального права. Розмір орендної плати в оспорюваному договорі (1,5% нормативної грошової оцінки землі) був визначений сторонами договору відповідно до ст. 631 ЦК України та ст. 21 Закону України «Про оренду землі» за їх домовленістю.

Крім того, згідно довідки ТОВ «РУТА-ПЛЮС» № 27 від 27.02.2017 року орендодавцю ОСОБА_4 орендна плата фактично, починаючи з 2009 року, виплачувалася в розмірі 3% нормативної грошової оцінки землі, а позивачу за 2016 рік виплачена в розмірі 3,5% нормативної грошової оцінки землі (а.с. 38).

Доводи апеляційної скарги про те, що зазначений в цій довідці розмір орендної плати не відповідає дійсності, що він не доведений бухгалтерськими документами про нарахування та виплату цих сум до моменту смерті його батька, є необгрунтованими.

На підтвердження виплати орендної плати в розмірі зазначеному в довідці № 27 від 27.02.2017 року відповідачем надані первинні бухгалтерські документи, а саме, відомості на виплату грошей від 11.12.2009 року, від 04.11.2010 року, від 28.10.2011 року, від 09.11.2011 року, від 24.09.2012 року, від 21.11.2013 року, від 08.09.2014 року, від 24.09.2015 року, згідно яких орендодавець ОСОБА_4 отримав орендну плату саме в розмірі, який зазначений відповідачем в довідці № 27 від 27.02.2017 року (а.с. 39-51, а.с. 38). Надані відповідачем докази щодо розміру виплаченої орендної плати позивачем не спростовані.

Доводи апеляційної скарги про те, що визначений розмір орендної плати в 1,5% від нормативної грошової оцінки землі не відповідає вимогам п. 5 ст. 288 Податкового кодексу України, який встановлює, що сума орендного платежу не може бути меншою 3% нормативної грошової оцінки та не може перевищувати 12% нормативної грошової оцінки, апеляційним судом не враховуються, оскільки на час укладення оспорюваного договору Податковий кодекс України був відсутній, він був прийнятий Законом України від 02.12.2010 року № 2755-VI та набув чинності з 01.01.2011 року, тобто після укладення оспорюваного договору.

Відповідно до ст.23 Закону України від 03.07.1992 року № 2535-XII «Про плату за землю», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин 05.03.2009 року, втратив чинність з 1 січня 2011 року згідно з Податковим кодексом України від 2 грудня 2010 року №2755-VI), грошова оцінка земельної ділянки проводиться Державним комітетом України по земельних ресурсах за методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України.

Грошова оцінка земельної ділянки щороку станом на 1 січня уточнюється на коефіцієнт індексації, порядок проведення якої затверджується Кабінетом Міністрів України.

Станом на 05.03.2009 року діяв «Порядок проведення індексації грошової оцінки земель», затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 2000 р. № 783, згідно якого грошова оцінка земель станом на 1 січня поточного року індексується на коефіцієнт, що визначається в залежності від середньорічного індексу інфляції, який щорічно встановлюється Держкомстатом України.

З 01.01.2011 року порядок індексації нормативної грошової оцінки земель визначено ст. 289 Податкового кодексу України.

Згідно довідки ТОВ «РУТА-ПЛЮС» № 27 від 27.02.2017 року орендодавцю ОСОБА_4 орендна плата, починаючи з 2009 року, виплачувалася з урахуванням індексації нормативної грошової оцінки землі (а.с. 38). Позивачу ОСОБА_3 орендна плата за 2016 рік виплачена, виходячи з нормативної грошової оцінки землі 185 561,08 грн., яка співпадає з нормативною грошовою оцінкою землі, яка зазначена в отриманому позивачем свідоцтві про право на спадщину за законом від 15.11.2015 року та визначена згідно витягу № 1867 з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, виданого 24.06.2016 року Управлінням Держгеокадастру у Добропільському районі Донецької області (а.с. 10).

Доводи апеляційної скарги про те, що нормативна грошова оцінка землі була проведена з порушенням встановлених вимог та порядку, а тому оспорюваний договір є недійсним, є недоведеними. Посилаючись на порушення порядку проведення нормативної грошової оцінки землі, позивач не зазначає які саме вимоги нормативних актів були порушені, не надає відповідних доказів.

Доводи апеляційної скарги про те, що в п. 10 договору не зазначено як здійснюється індексація орендної плати, а якщо індексація дійсно щорічно здійснюється, то має змінюватися фіксована сума орендної плати, вказана в п. 9 договору, не спростовують висновків суду. Пункт 9 договору повністю співпадає з пунктом 9 типового договору оренди землі. Посилаючись на те, що в договорі не зазначено як здійснюється індексація орендної плати, позивач не наводить які саме норми ЦК, законів України чи інших нормативних актів порушені при укладені договору щодо цього пункту, що є підставою для визнання договору недійсним. Позивач навіть не зазначає в чому полягає порушення його прав у зв'язку із невизначенням в договорі порядку індексації, якщо такий визначений законодавчо.

Слід зазначити, що відсутність у договорі порядку індексації орендної плати не унеможливила виконання договору, зокрема в частині проведення розрахунків, і сторони договору, як обґрунтовано зазначив суд першої інстанції, протягом семи років, виконували договір погодженим способом, а тому незгода позивача з умовою виконання договору не може бути підставою для визнання його прав порушеними в момент укладення договору та визнання його недійсним з цих підстав. Саме така правова позиція викладена в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21 вересня 2016 р. у справі № 6-1512цс16.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на постанову Кабінету Міністрів України №1185 від 31.10.2011 року, згідно якої з 01.01.2012 року нормативну грошову оцінку землі було збільшено шляхом введення коефіцієнту змін у рентному доході у розмірі 1,756, не впливають на висновки суду, оскільки відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину, тобто станом на 05.03.2009 року.

У разі наявності спору щодо індексації орендної плати після укладення договору позивач не позбавлений можливості звернутися до суду для вирішення цього спору.

Крім того, сумніви позивача щодо законності пунктів 9-11 договору оренди не є підставою для визнання його недійсним, позивач відповідно до ст. 60 ЦПК України має довести належними та допустимими доказами факт порушення, невизнання або оспорювання саме його прав, свобод чи інтересів. Позивач, крім договору оренди, свідоцтва про смерть та свідоцтва про право на спадщину за законом, доказів порушення його прав оспорюваним договором не надав. І в позовній заяві, і в апеляційній скарзі він лише наводить свої сумніви щодо законності оспорюваного ним договору.

Доводи позивача про те, що у договорі відсутній додаток, в якому б була визначена форма орендної плати, розмір платежів на рік, період виплати, не ґрунтуються на законі. Постановою Кабінету Міністрів України від 13.12.2006 року № 1724 внесено зміни до Типового договору оренди землі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 березня 2004 р. №220, зокрема затверджені форми розрахунку розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які є додатками до договору оренди землі, що заповнюються під час укладання або зміни умов договору оренди чи продовження його дії. Проте ці додатки стосуються розрахунку розміру орендної плати за земельні ділянки лише державної та комунальної власності, за оспорюваним позивачем договором в оренду передана земельна ділянка приватної власності.

Що стосується доводів позивача про те, що відповідач систематично порушує строки сплати орендної плати, то ця обставина не є підставою для визнання договору недійсним. Відповідальність відповідача за несвоєчасне внесення орендної плати в строки, визначені договором оренди, встановлена п. 14 договору, згідно якого за несвоєчасне внесення орендної плати в строки, визначені цим договором, справляється пеня у розмірі 0,1% несплаченої суми за кожен день прострочення (а.с. 13-16).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що спірний договір оренди землі відповідно до ст. 20 Закону України від 06.10.1998 року № 161-XIV «Про оренду землі» (в редакції Закону України від 2 жовтня 2003 року № 1211-IV, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин 05.03.2009 року), пройшов відповідну державну реєстрацію, про що є відповідна відмітка на оспорюваному договорі, зокрема, договір зареєстрований у Добропільському міському відділі Донецької регіональної філії ДП «ЦДЗК» при Державному комітеті України по земельних ресурсах, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 05.03.2009 року за № 4АА17400640 (а.с. 13-16).

Доводи апеляційної скарги про відсутність державної реєстрації договору оренди, є необгрунтованими.

Доводи позивача про невідповідність договору оренди ст. 638 ЦК України не ґрунтуються на нормах матеріального права.

Відповідно до частини 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Проте, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 8 постанови від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

Однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (ст. 129 Конституції України).

Зазначена конституційна засада судочинства відображена і в статтях 10, 60 ЦПК України, згідно яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Сумніви позивача щодо законності договору про оренду землі від 05.03.2009 року у розумінні ст. 57 ЦПК України не є доказами наявності підстав для визнання його недійсним. Позивач має не сумніватися, а надати суду відповідні докази та довести перед судом їх переконливість.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанцйції дійшов обґрунтованого висновку про те, що оспорюваний позивачем договір оренди землі відповідає ЦК України, Закону України «Про оренду землі» в редакції, яка була чинною станом на 05.03.2009 року, та іншим актам цивільного законодавства, підстави для його визнання недійсним в межах заявлених позовних вимог відсутні, позовні вимоги про визнання договору оренди недійсним є необґрунтованими.

Що стосується доводів апеляційної скарги позивача про те, що відповідач ввів його батька ОСОБА_4 в оману щодо істотної умови договору - строку оренди та інших істотних умов, то такі є недоведеними.

Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо наявності умислу в діях відповідача при визначенні строку оренди в 20 років, а також при визначенні інших істотних умов договору оренди.

Відповідно до ст. 19 Закону України від 06.10.1998 року № 161-XIV «Про оренду землі» (в редакції Закону України від 2 жовтня 2003 року № 1211-IV, яка була чинною станом на 05.03.2009 року) строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може перевищувати 50 років.

При передачі в оренду сільськогосподарських угідь для ведення товарного сільськогосподарського виробництва строк дії договору оренди земельних ділянок визначається з урахуванням періоду ротації основної сівозміни згідно з проектами землеустрою.

Тобто, визначений сторонами під час укладення договору строк дії договору не суперечить вимогам Закону України «Про оренду землі».

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з необгрунтованості позовних вимог. Крім того, суд зазначив, що згідно приписів статей 257, 261, 262 ЦК України трирічний строк позовної давності для звернення за захистом своїх прав у позивача закінчився 05.03.2012 року.

Апеляційний суд вважає, що висновок суду першої інстанції щодо пропуску позивачем строку позовної давності є зайвим.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Тобто, застосування строків позовної давності можливо у разі, якщо право позивача порушено. Якщо позов не доведений, в позові має бути відмовлено з цих підстав, а не з підстав пропуску строку звернення до суду.

Зайвий висновок суду першої інстанції щодо пропуску позивачем строку позовної давності не впливає на законність та обґрунтованість рішення суду, що оскаржується позивачем.

Посилання позивача на ст. 17 Загальної декларації прав людини, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема статтю 1 Першого протоколу до неї, частину 4 ст. 41 Конституції України, згідно яких право приватної власності є непорушним, кожна фізична чи юридична особа має право безперешкодно користуватися своїм майном, не впливає на висновки суду щодо відсутності підстав для визнання оспорюваного позивачем договору оренди недійсним.

Уклавши 05.03.2009 року договір оренди землі, власник земельної ділянки ОСОБА_4 саме на власний розсуд відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 319 ЦК України розпорядився своїм майном, а саме, земельною ділянкою, яка є предметом договору оренди від 05.03.2009 року.

Відповідно до ст. 770 ЦК України у разі зміни власника речі, переданої у найм, до нового власника переходять права та обов'язки наймодавця.

Відповідно до частини 4 ст. 32 Закону України від 06.10.1998 року № 161-XIV «Про оренду землі» (в редакції Закону України від 2 жовтня 2003 року № 1211-IV, яка була чинною станом на 05.03.2009 року та на час відкриття спадщини 23.02.2016 року) перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи не є підставою для зміни умов або припинення договору, якщо інше не передбачено договором оренди землі.

Згідно п. 40 договору оренди землі від 05.03.2009 року перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи не є підставою для зміни умов або розірвання договору (а.с. 13-16).

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Позивач, успадкувавши земельну ділянку, яка є предметом договору оренди від 05.03.2009 року, успадкував в тому числі і обов'язки орендодавця за цим договором, а тому його право власності на спірну земельну ділянку обумовлено саме умовами спадкування.

Враховуючи зазначене, право позивача безперешкодно користуватися своїм майном не є порушеним у зв'язку із укладенням договору оренди землі від 05.03.2009 року.

Суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для скасування або зміни рішення суду в межах доводів апеляційної скарги не має, доводи апеляційної скарги необгрунтовані і не спростовують висновків суду, тому відповідно до частини 1 ст. 308 ЦПК України апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 314, 315 ЦПК України, Апеляційний суд Донецької області,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 08 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Л.І. Соломаха

Судді: О.І. Корчиста

Ю.М. Мальований