Ленінський районний суд м.Харкова
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

30 серпня 2017р. Справа 642/4184/16 Провадження №2/642/245/17
Суд у складі: Головуючого судді Секретаря Євтіфієв В.М.; Пшенична Т.М.;

За участю позивача Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний банк» в особі представника позивача Григор А.А., відповідачки ОСОБА_6, представника відповідача ОСОБА_7;

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за позовною заявою Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний банк» до ОСОБА_6, про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності, -

В С Т А Н О В И В:

В мотивуванні свої вимог позивач вказав, 08 травня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (надалі по тексту - Позивач) та фізичною особою - резидентом України, яким є ОСОБА_6 (надалі по тексту Відповідач) укладено кредитний договір № 815/08 (надалі по тексту - Кредитний договір).

Згідно із п. 2.5.1. Кредитного Договору Позичальник зобов'язується щомісячно до 10 числа кожного місяця, поповнювати свій поточний рахунок шляхом внесення готівкових коштів через касу Банку або безготівковим перерахуванням.

Пунктом 2.7.1 Кредитного договору Банк має право вимагати дострокового виконання Боргових зобов'язань в цілому, або у визначеній частині у випадку: невиконання Позичальником своїх Боргових зобов'язань за Кредитним договором.

Відповідач порушив свої зобов'язання, щодо щомісячного повернення частини кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом.

Таким чином, загальна сума заборгованості за кредитним договором № 815/08 від 08.05.2008 року відповідно до розрахунку заборгованості від 21.04.2016 року становить 271377,24 грн.

З метою забезпечення належного виконання зобов'язань за Кредитним договором між Банком та. ОСОБА_8 було укладено Іпотечний договір, посвідчений 08.05.2008 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гавриловою С.А. та зареєстрованого в реєстрі № 2674, відповідно до умов якого в іпотеку Банку було передано нерухоме майно, а саме двокімнатну квартиру № 9 загальною площею 67,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1.

Ч. 2 ст. 590 ЦК України зазначено, що заставодержатель набуває право

звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 3 Закону України „Про іпотеку" передбачено, що у разі порушення боржником основного зобовязання іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно е зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.

Тому позивач вимагає:

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_6перед Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський Акціонерний Банк» за Кредитним договором № 815/08 від 08.05.2008 року в розмірі 271 377 грн. 24 коп., звернути стягнення на належний ОСОБА_6 предмет іпотека нерухоме майно, а саме : двокімнатну квартиру № 9 загальною площею 67,7 кв.м. жилою площею 43.0 кв.м. за адресою : АДРЕСА_1, шляхом визнання права власності за Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський Акціонерний Банк».

Відповідачка в наданих запереченнях вказав, що пунктом 7.2 Іпотечного договору від 08.05.2008 (далі - Договір), укладеного між Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський акціонерний банк» та ОСОБА_6, передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі:

рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, переходу до Іпотекодержателя права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання зобов'язання за Кредитним договором в порядку встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» та умовами цього Договору, продажу Іпотекодержателем від свого імені Предмета іпотеки будь - якій особі на підставі договору купівлі - продажу в порядку, встановленому статтею 38 ЗУ «Про іпотеку» та умовами цього Договору.

До того ж, відповідно до пункту 7.3 Договору іпотеко держатель має право на свій розсуд обрати порядок звернення стягнення на Предмет іпотеки в межах, передбачених пунктом 7.2. цього Договору.

Вважаю, що правова позиція позивача є незаконною та необгрунтованою виходячи з наступного.

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із частиною третьою статті 36 Закону України "Про іпотеку" договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України "Про іпотеку".

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

При цьому, договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку»).

Зазначена правова позиція, викладена в постановах Верховного Суду України № 6-1851цс15 від 30 березня 2016 року, № 6-1219цс16 від 14 вересня 2016 року, № 6-1685цс16 від 21 вересня 2016 року, № 6-504цс16 від 12 жовтня 2016 року.

Згідно зі ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотеко держателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Разом з тим порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Однак, умовами Договору не передбачено можливості звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку шляхом визнання права власності на предмет іпотеки.

Тому відповідачка вимагає:

- у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» до ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити в повному обсязі.

Представник позивача на позові наполягала. В пояснені вказала обставини виколадені в мотивуванні позовних вимог, доповнивши, що позасудового вирішення вимоги щодо визнання право власності за позивачем не відбувалось.

Відповідачка та представник вфідповідоча позовні вимоги не визнали. В пояснені вказали обставини викладені в мотивуванні заперечень, доповшивши, що сумма заборгованост і в триче за мень оціночної вартості квартири. Відповідачка та теперешній час сплачує заборгованість яка утворилась з вини банку.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивгши та оцінивши в сукупності докази матеріалів справи, суд вважає:

Таким чином позивач на підставі вимог ст.1050 ЦК України вимагає:

- стягнути з відповідач на користь позивача заборгованість у розмірі - 1645.98грн. за кредитним договором.

Відповідач заперечень суду не надав.

Позивач на позові наполягав, що вказав в заяві наданої суду.

Дослідивши і оцінивши в сукупності докази матеріалів справи, судом встановлено:

Судом встановлено, 08 травня 2008 року між сторонами укладено кредитний договір № 815/08, що підтверджено копією означеного договору.

Згідно із п. 2.5.1. Кредитного Договору Позичальник зобов'язується щомісячно до 10 числа кожного місяця, поповнювати свій поточний рахунок шляхом внесення готівкових коштів через касу Банку або безготівковим перерахуванням.

Пунктом 2.7.1 Кредитного договору Банк має право вимагати дострокового виконання Боргових зобов'язань в цілому, або у визначеній частині у випадку: невиконання Позичальником своїх Боргових зобов'язань за Кредитним договором.

Відповідач порушив свої зобов'язання, щодо щомісячного повернення частини кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом.

Таким чином, загальна сума заборгованості за кредитним договором № 815/08 від 08.05.2008 року відповідно до розрахунку заборгованості від 21.04.2016 року становить 271377,24 грн.

Крім того, за рішенням Ленінського районного суду від 06.07.2016р. з відповідачки стягнута сума заборгованості 25377грн. 24 коп., яке на час розгляду справи набуло чинності та визнано відповідачкою.

З метою забезпечення належного виконання зобов'язань за Кредитним договором між сторонами було укладено Іпотечний договір, посвідчений 08.05.2008 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гавриловою С.А. та зареєстрованого в реєстрі № 2674, відповідно до умов якого в іпотеку Банку було передано нерухоме майно, а саме двокімнатну квартиру № 9 загальною площею 67,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1.

Ч. 2 ст. 590 ЦК України зазначено, що заставодержатель набуває право

звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 3 Закону України „Про іпотеку" передбачено, що у разі порушення боржником основного зобовязання іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно е зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.

Відповідно до ст. 611 Цивільного Кодексу України, при порушенні зобов'язання наступають правові наслідки, що встановлені договором чи законом.

Правові наслідки порушення зобов'язання, забезпеченого іпотекою, передбачені Законом України «Про іпотеку».

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України "Про іпотеку", за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Умовами Іпотечного договору передбачено, що звернення стягнення позивачем здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з цим договором шляхом передачі права власності позивачу, в рахунок виконання обов'язків Іпотекодавця за Кредитним договором, відповідачем чи продажу позивачем від свого імені за вибором останнього.

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України "Про іпотеку", звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із частиною третьою статті 36 Закону України "Про іпотеку", договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України "Про іпотеку".

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Як зазначив представник позивача, що визнала відповідачка, позивач не намагався в позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, а також здійснення виконавчого напису нотаріусом, що передбачено умовами договору іпотеки як правову підставу для реєстрації права власності іпотекодержателя, у виконання пункту 7.2 Іпотечного договору. Таким чином, суд не може погодитись з правовою позицією позивача, щодо порушеного його права визначеним договором на звернення на предмет іпотеки.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 30. 03. 2016 року № 6 1851 цс 15.

Отже, враховуючи встановлені обставини з врахуванням вимог закону, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.11, 15, 62,81, 169, 203, 213, 215, 226, ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

В задоволені позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний банк» до ОСОБА_6, про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції, шляхом подачі апеляційної скарги у 10-денний строк з дня його проголошення або отримання копії рішення особами, які беруть участь у справі але не були присутні у судовому засіданні.

Суддя: В.М.Євтіфієв