АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 643/3299/16-ц Головуючий 1 інстанції Скотар А.Ю.
Провадження № 22ц/790/3583/17 Доповідач: Коваленко І.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2017 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого Коваленко І.П

суддів Овсяннікової А.І., Сащенка І.С.

при секретарі Дмитренко А.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в особі її представника ОСОБА_3 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 06 квітня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи: служба у справах дітей Московського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, служба у справах дітей Комінтернівського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про відібрання малолітньої дитини та встановлення опікунства,-

В С Т А Н О В И Л А :

В березні 2016 року ОСОБА_2звернулась до ОСОБА_1, треті особи: служба у справах дітей Московського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, служба у справах дітей Комінтернівського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про відібрання малолітньої дитини та встановлення опікунства.

В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що вонає бабусею малолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка на теперішній час проживає разом з нею, проте зареєстрована з матір'ю ОСОБА_1 - відповідачем у справі.

Батько дитини, її син та чоловік відповідача, ОСОБА_5 загинув в зоні АТО ІНФОРМАЦІЯ_4 року.

Відповідачка тривалий час страждає на тяжке психічне захворювання і залишення з нею на одинці доньки ОСОБА_4 є небезпечним для останньої: між відповідачем і донькою постійно виникають конфлікти, були випадки побиття матір'ю дитини, під впливом маячних ідей відповідач вчинила замах на життя дитини, відносно ОСОБА_1 відкрито кримінальне провадження за фактом вчинення розпутних дій щодо доньки. Хворобливий стан ОСОБА_1, застосування насильства до доньки та вчинення розпутних дій свідчать про небезпеку для життя, здоров'я та морального виховання дитини,

У зв'язку з цим, просила суд відібрати малолітню ОСОБА_4 від матері та передати їй, призначивши опікуном малолітньої.

У судовому засіданні ОСОБА_1 проти позову заперечувала, зазначивши, що після загибелі чоловіка перебувала у стресовому стані та на умовляння позивача була змушена звернутись по допомогу лікарів психіатрів - з грудня 2015 по травень 2016 пройшла курс стаціонарного лікування в Харківській обласній клінічній психіатричній лікарні № 3. На час лікування донька проживала з бабусею, а після його завершення остання перешкоджає спілкуватись з дитиною, фактично відібрала її від матері та створює умови, за яких ОСОБА_4 категорично відмовляється від зустрічі та спілкування з матір'ю. За життя чоловіка в сім'ї відповідача були нормальні, дружні стосунки, насильства чи аморальної поведінки відносно доньки вона не дозволяла і не застосовувала. На теперішній час вона має гарне самопочуття, відчуває себе здоровою, повноцінною людиною, підтвердженням чому є консультативний висновок спеціаліста, а посилання позивача на прояви з її боку насильства відносно доньки та психічну хворобу відповідача є засобами відібрання дитини.

Представник служби у справах дітей проти позову заперечував та, висловлюючи думку Управляння служби у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, зазначив, що відібрання у матері ОСОБА_1 малолітньої доньки ОСОБА_4 є недоцільним через відсутність небезпеки для останньої з боку матері, обґрунтування чому приведено у відповідному висновку.

Рішенням Московського районного суду м.Харкова від 06 квітня 2017 року позов задоволено. Відібрано малолітню дитину, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5, від матері ОСОБА_1, не позбавляючи останню батьківських прав та передано бабусі ОСОБА_2. Призначено опікуном малолітньої дитини ОСОБА_4 ОСОБА_2.

Додатковим рішенням Московського районного суду м.Харкова від 19 червня 2017 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 551,50 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 в особі її представника ОСОБА_3 ставить питання про зміну рішення суду першої інстанції з доповненням описової та мотивувальної частини рішення фактами, викладених в апеляційній скарзі, судові витрати стягнути з відповідачки.

В обґрунтування доводів апеляційних скарг апелянти посилаються на незаконність, необґрунтованість рішення, ухваленого з порушенням вимог матеріального та процесуального права, на невідповідність висновків суду фактичним обставинам по справі.

Колегія суддів, вислухавши суддю доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

При цьому колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч. ч. 1,3,4 ст.170 Сімейного Кодексу України, суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених п. 2-5 частини першої ст. 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками, суд за заявою батьків може постановити рішення про повернення їм дитини. При задоволенні позову про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав суд вирішує питання про стягнення з них аліментів на дитину.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 є батьками ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 (т. 1, а.с. 8-а, 23).

Позивач ОСОБА_2 є матір'ю ОСОБА_5, який, будучи військовослужбовцем Збройних сил України, загинув ІНФОРМАЦІЯ_4 року в результаті наслідків обстрілу опорного пункту в зоні АТО, та, відповідно, бабусею малолітньої ОСОБА_7 (а.с. т. 1, 8-10, 24, 31, 36, 37).

ОСОБА_4 зареєстрована разом з матір'ю, проте фактично з грудня 2015 року проживає разом з бабусею за адресою реєстрації останньої (т. 1, а.с. 14, 21, 22, 25-30).

Батьки, згідно ч. 1 ст. 151 СК України, мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини та у відповідності до ч. 3 даної статті мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства.

Стаття 164 СК України закріплює підстави позбавлення матері, батька батьківських прав, разом з тим ст. 170 СК України передбачає можливість суду постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 ч. 1 ст. 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання. Такими випадками, згідно зазначених пунктів ч. 1 ст. 164 СК України, є, крім іншого, ухилення батьків від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, жорстоке поводження з дитиною. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування.

Як на підставу позовних вимог ОСОБА_2 посилалася на те, що ОСОБА_1 тривалий час страждає на тяжке психічне захворювання і залишення з нею на одинці доньки ОСОБА_4 є небезпечним для останньої.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 страждає на тяжке психічне захворювання (т. 1, а.с. 15, 16, 88, 159, т. 2, а.с. 308).

В якості свідків, з метою з'ясування характеру взаємовідносин в сім'ї ОСОБА_1, ставлення батьків до малолітньої доньки, характеристики сторін та хворобливого стану відповідача у справі в якості свідків допитані родичі ОСОБА_1, подруги останньої, товариші та колеги ОСОБА_5, особи, які в силу професійної діяльності мали відношення до виховання ОСОБА_4 та спілкувались з батьками дитини та які в наслідок загибелі ОСОБА_5 надавали психологічну допомогу дружині, донці та батькам останнього.

Так, свідок ОСОБА_8 показав, що є викладачем Харківського національного педагогічного університету ім. В.Н. Каразіна (далі ХНПУ) та священиком, настоятелем храму ОСОБА_9, розташованого по АДРЕСА_1. Зі сторонами познайомився восени 2015 року в храмі, куди останні приходили на службу. В одне з таких відвідувань ОСОБА_1, перебуваючи у колі інших людей, повідомила, що є хворою і внутрішній голос в минулому наказував їй вбити чоловіка та доньку. Це ОСОБА_8 розцінив як розлад психічної діяльності. В той день ОСОБА_1 була у депресивному стані, не могла навіть стояти, в неї стався напад та парафіяни викликали швидку допомогу.

Будучи допитаною в якості свідка ОСОБА_10 показала, що тривалий час працювала завідуючою дитячим садком, який відвідувала малолітня ОСОБА_4, в зв'язку з чим познайомилась з батьками та бабусею останньої, яка займалась влаштуванням дитини до садка. На поведінку дівчинки нарікань не було, її приводили та забирали з дитячого садка батько або бабуся ОСОБА_2, просили не віддавати ОСОБА_4 матері, мотивуючи хворобливим станом останньої. Про факти завдання будь-якої шкоди дитині з боку ОСОБА_1 їй нічого не відомо.

ОСОБА_11 показала в якості свідка, що є головою громадської організації «Харківський фонд психологічних досліджень». 12.06.2016, під час реалізації всеукраїнського проекту «Родинне коло», покликаному надавати психологічну допомогу родинам, які втратили членів сім'ї під час АТО, до неї звернулась ОСОБА_2, яка привела й онуку ОСОБА_4. З ОСОБА_1 на цьому проекті працював інший психолог, отже з нею свідок не знайома. З малолітньою ОСОБА_4 та іншими дітьми психологи проекту проводили психологічну роботу. Під час особистої роботи з ОСОБА_4 вона з'ясувала, що батько дитини, якого дівчинка дуже любила, загинув. Стосовно матері ОСОБА_12 висловлювалась виключно негативно, проявляючи страх та небажання говорити про неї, натомість демонструвала повну довіру та прив'язаність до бабусі.

ОСОБА_13 дав наступні свідчення: з ОСОБА_5 познайомився у вересні 2010 року, вони разом працювали під час ліквідаційної процедури банку «Земельний», а з його матір'ю, ОСОБА_2, у травні 2015 року, коли передавав через неї для ОСОБА_5 ноутбук в зону АТО. З дружиною ОСОБА_5, ОСОБА_1, особисто познайомився на одному з днів народження ОСОБА_5. Під час спільної роботи з ОСОБА_5 відзначав, що останній часто приводив на роботу малолітню доньку, що пояснював небажанням останньої залишатися з дружиною, а пізніше, після встановлення більш дружніх відносин - необхідністю вживання дружиною ліків. Також часто відлучався з метою забрати дитину з дитячого садка. Про випадки агресії з боку ОСОБА_1 до доньки йому нічого невідомо. Про перебування ОСОБА_1 в психіатричній лікарні, як і про виникнення спору щодо дитини, йому стало відомо після смерті ОСОБА_14 від ОСОБА_2

Свідок ОСОБА_15 засвідчив, що протягом 2010-2014 років працював разом з ОСОБА_5, який часто приходив на роботу з донькою ОСОБА_15. Під час відряджень, наскільки йому відомо, ОСОБА_15 залишалась з бабусею, а не з матір'ю. ОСОБА_5 пояснював це психічним розладом дружини ОСОБА_1, проте не конкретизував, в чому саме він проявляється.

ОСОБА_16, яка працює завідуючою кабінетом кафедри української та світової літератури ХНПУ ім. Г.С. Сковороди, показала, що з 1992 року знайома та працює з ОСОБА_2, яка є доцентом, на одній кафедрі в університеті. З ОСОБА_1 знайома біля 5 років, познайомилась через ОСОБА_2 Про хворобу ОСОБА_1 їй відомо зі слів ОСОБА_2, яка 4-5 років тому просила надати контакти лікаря-психіатра, який доглядав психічно хворого чоловіка свідка, з метою звернення до нього ОСОБА_1 Очевидцем неадекватної поведінки ОСОБА_1 чи агресії вона не була, про такі прояви їй відомо зі слів ОСОБА_2, проте привести їх конкретні приклади свідок не зміг. З приводу малолітньої ОСОБА_15 свідок пояснив, що вона завжди була під наглядом бабусі, яка боялась залишати онуку з матір'ю і сама ОСОБА_15, зі слів ОСОБА_2, також цього боялась. На прохання ОСОБА_2 вона складала навантаження кафедри таким чином, щоб остання могла відвести чи забрати онуку зі школи, мати час на інші справи, що стосуються виховання та догляду ОСОБА_4

ОСОБА_17 показав, що в 2006 році познайомився з ОСОБА_5 та ОСОБА_1 з якими разом працював у ПАТ «Кредитпромбанк». З ОСОБА_2 не знайомий, чув про неї зі слів ОСОБА_5. Знає сім'ю ОСОБА_1 як порядну та безконфліктну, в якій між матір'ю та дитиною завжди були дружні стосунки. З ОСОБА_1 підтримує відносини й досі. Жодного випадку агресії чи неадекватної поведінки з боку ОСОБА_1 по відношенню до доньки він не бачив.

ОСОБА_18 пояснила, що з ОСОБА_1 знайома більше 20 років, вони разом навчались та підтримують дружні відносини й досі, а з ОСОБА_2 познайомилась на весіллі ОСОБА_1 і ОСОБА_5, на якому була дружкою. Відносини в сім'ї ОСОБА_1 були добрі, подружжя ніколи не спілкувалось на підвищених тонах, вихованням та розвитком доньки займались як батько, так і матір, ставились до неї дуже лагідно. Конфліктів з ОСОБА_2 у ОСОБА_1 не було, вони виникли вже після смерті ОСОБА_14. Коли ОСОБА_1 знаходилась в психіатричній лікарні, свідок, як подруга, відвідувала її, проте діагнозу не знає. В повсякденному житті ОСОБА_1 була спокійною, розлад її здоров'я жодним чином не проявлявся, ніякої агресії чи протиправних дій до дитини вона не проявляла, конфліктів між ними не було.

Будучи допитаною в якості свідка ОСОБА_19 показала, що ОСОБА_1 є її рідною сестрою. В 2006 році ОСОБА_1 вийшла заміж за ОСОБА_5 Після народження доньки ОСОБА_17, вона часто приїздила до сестри як в гості, так і з метою допомоги по догляду за дитиною. ОСОБА_12 росла в любові та увазі до її інтересів, в сім'ї сестри все робилось для доньки. В першому класі ОСОБА_19 часто забирала ОСОБА_17 зі школи, в разі зайнятості батьків на роботі - залишалась з нею вдома. Жодної агресії до ОСОБА_17 з боку ОСОБА_1 ніколи не було. Після того, як ОСОБА_5 пішов у зону АТО, ОСОБА_17 залишалась з матір'ю, а після загибелі ОСОБА_5, ОСОБА_1 і ОСОБА_2 вирішили з'їхатись та проживати разом і деякий час так і було, але потім ОСОБА_2 почала скаржитись на поведінку ОСОБА_1, почались конфлікти, спровоковані бабусею. Саме ОСОБА_2 вмовила та наполягла, щоб ОСОБА_1 лягла до психіатричної лікарні, як вона казала для оформлення в майбутньому інвалідності та отримання пенсії, хоча медичних приписів чи приводів для цього не було. ОСОБА_19 знала про хворобу сестри, яка ще в 2011 році зверталась по допомогу до психіатрів, проте її хвороба ніколи негативно, у вигляді агресії чи неадекватних дій до оточуючих, в тому числі до доньки, не проявлялась. Сестра могла замкнутись в собі, проте не проявляла активних, протиправних, загрозливих для доньки дій, завжди виконувала як батьківські обов'язки щодо виховання доньки і догляду за нею, так і обов'язки по дому. Після смерті ОСОБА_14 ОСОБА_2 почала в присутності онуки негативно висказуватись про ОСОБА_1, ображати її, згадувати про хворобу останньої, налаштовувала дитину проти матері.

ОСОБА_20, як свідок, показала, що на теперішній час є домогосподаркою, мешкає в сусідньому з ОСОБА_1 будинку, з якою познайомилась приблизно в 2010 році на дитячому майданчику: її донька ОСОБА_27 та ОСОБА_17 - донька ОСОБА_1 - одного віку. ОСОБА_2 знає як свекруху ОСОБА_1, яка інколи гуляла з онукою. В ході спілкування з ОСОБА_1 вони, як і їх діти, подружились, разом відмічали свята, дні народження. Частіше спілкувались на дитячому майданчику. Сім'ю ОСОБА_1 знає як порядну, жодного конфлікту між подружжям чи між батьками і донькою не спостерігала. Своє «зникнення» на деякий час в 2011 році з дитячого майданчику ОСОБА_1 пояснювала депресією, причини та наслідки якої свідку не відомі. Коли чоловік ОСОБА_1 був у зоні АТО, остання проживала разом з донькою вдвох. Чи забирала ОСОБА_2 в той час онуку до себе, свідок не знає. Все було як зазвичай - на дитячому майданчику ОСОБА_1 гуляла з донькою, приїздила її сестра, приходила ОСОБА_2 ОСОБА_1 справлялася з обов'язками як матері, так і дружини. Після загибелі чоловіка ОСОБА_1 погано себе почувала, перебувала у депресії. ОСОБА_2 оселилась у ОСОБА_1, а після того, як ОСОБА_1 потрапила до лікарні - забрала, зі слів останньої, онуку до себе, не дозволяла бачитись з нею, почала наводити клевету на ОСОБА_1, звинувачувати у протиправних діях стосовно доньки, з чим свідок ознайомлювався у Фейсбуці, хоча жодного негативу, загроз здоров'ю чи життю дитини з боку ОСОБА_1 не було. Про конкретний діагноз ОСОБА_1 їй нічого не відомо.

Допитана в якості свідка ОСОБА_21 показала, що познайомилась з ОСОБА_1 в 2008 році як з сусідкою. Їх діти одного віку. З дітьми вони разом гуляли на дитячому майданчику, товаришували, відмічали свята. Підтвердила свідчення ОСОБА_20 щодо добропорядності, позитивності сім'ї ОСОБА_1. Наголосила, що ОСОБА_1 завжди займалась вихованням ОСОБА_17, разом вони майстрували різноманітні вироби, малювали плакати, шили вбрання для ляльок та інше. З ОСОБА_2 відносини у ОСОБА_1 були гарні, але після загибелі ОСОБА_5 погіршились. Про депресії ОСОБА_1 їй відомо зі слів останньої, проте не про їх причини та наявність психічного діагнозу. Дивацтв, агресії чи неадекватних вчинків в поведінці ОСОБА_1 вона не спостерігала, загроз дитині остання не створювала.

Таким чином, жоден з свідків не заперечував факту психічного розладу ОСОБА_1, проходження останньою курсів лікування в зв'язку з цим, свідки з боку відповідача, на відміну від свідків, викликаних за клопотанням позивача, заперечували факт впливу такого стану на поведінку ОСОБА_1, наявність загрози з боку останньої здоров'ю, життю та моральному вихованню малолітньої доньки.

Виконуючи вимоги ст. 171 СК України щодо врахування думки дитини при вирішенні питань, що стосуються її життя, судом першої інстанції в присутності спеціаліста сектору соціального захисту дітей служби у справах дітей опитана малолітня ОСОБА_22, яка розповіла про відчуття страху перед матір'ю, небажання проживати разом з нею, викликані поведінкою останньої: мати кричала, била багато разів, змушувала їсти рвотні маси, показувала фото та відео з сюжетами сексуального характеру та самозадоволення, наполягала на їх перегляді та пропонувала разом з нею отримати задоволення. Позитивні моменти життя, пов'язані з матір'ю, дитина пригадувати відмовляється, зазначаючи, що таких немає. Від батька ОСОБА_12 дізналась, що мати хворіє, через що з нею не можна сперечатись, засмучувати. Своєю родиною, в якій зараз проживає та відчуває себе комфортно, вважає бабусю (ОСОБА_2.) та дідуся (ОСОБА_28.).

Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. 7 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

ОСОБА_2, враховуючи хворобу ОСОБА_1, неадекватну поведінку, проявлення агресії та виявлений факт розпутних дій сексуального характеру стосовно доньки, звернулась до служби у справах дітей як Московського, за місцем реєстрації та проживання ОСОБА_1, так і Комінтернівського, за своїм місцем реєстрації, районів м. Харкова з заявами про відібрання малолітньої ОСОБА_4 від матері, призначення її опікуном малолітньої онуки. До відповідних заяв долучені необхідні документи про стан здоров'я, сімейний стан, умови проживання та характеристика ОСОБА_2 (т. 1, а.с. 14-51).

Службою у справах дітей Комінтернівського району м. Харкова 10.03.2016 складено висновок про доцільність постановки ОСОБА_2 на облік як кандидата в опікуни. Термін перебування ОСОБА_2 на обліку потенційних опікунів подовжено до 02.02.2018 року (т. 1, а.с. 17, т. 3, а.с. 39-79).

Крім того, Управлінням служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради 12.07.2016 року складено висновок, згідно якого відібрання малолітньої ОСОБА_4 від матері ОСОБА_1 не є доцільним (т. 1, а.с. 182-186).

Малолітня ОСОБА_4 після загибелі батька та в період перебування матері ОСОБА_1 на стаціонарному лікуванні в психіатричній лікарні неодноразово, за ініціативою бабусі ОСОБА_2 обстежувалась психологами.

Так, згідно консультативного висновку лікаря ТОВ «Інститут прикладної кріології», заступника директора ОСОБА_24, від 21.04.2016 ОСОБА_4 своєю родиною вважає родину ОСОБА_2 та ОСОБА_23 (бабусі і дідуся), де почуває себе захищеною і перебуває у комфортному емоційному стані. Щодо сумісного проживання з матір'ю ОСОБА_1 відчуває страхи (т. 1, а.с. 76).

В період - 26, - 27 та 30.05.2016 на запит представника позивача практичним психологом, кандидатом психологічних наук, доцентом кафедри практичної психології Харківського Національного Педагогічного Університету імені Г.С. Сковороди ОСОБА_26 проведено дослідження стану та систем ставлень у сімейних стосунках ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, результатами якого став висновок про стабільно-позитивний стан дитини на момент дослідження, що пов'язане з знаходженням у стабільній сімейній обстановці (в сім'ї бабусі ОСОБА_2.), разом з тим спостерігаються сліди стресу, настороги до майбутнього через переживання загибелі тата, очікування розвитку подій у ситуації з матір'ю, яку дитина безапеляційно відкидає з сімейного кола, як і родичів з боку матері (т. 1, а.с. 134-139, 200-213).

Колегія суддів вважає обґрунтованим неприйняття судом першої інстанції вищевказаного до уваги, так як дослідження проводились без погодження та врахування думки відповідача, яка, будучи законним представником малолітньої ОСОБА_4, на час їх проведення перебувала у психіатричній лікарні на стаціонарному лікуванні, не мала можливості бути присутньою під час досліджень, поставити перед психологами певні питання, як і залучити до психологічного дослідження інших, ніж залучені позивачем, спеціалістів, які, до того ж, не попереджались про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивого висновку.

Клопотань про проведення судово-психологічної експертизи під час розгляду справи від учасників процесу не надходило.

Разом з тим, обґрунтовано враховано висновок судово-психологічної експертизи ОСОБА_4 від 25.10.2016, отриманий під час розслідування кримінального провадження № 0000077 від 18.07.2016 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 156, ч. 2 ст. 301 КК України, в якому ОСОБА_1 19.01.2017 пред'явлено підозру у вчиненні розпусних дій щодо малолітньої доньки та виготовленні з метою розповсюдження та розповсюдженні відеопродукції порнографічного характеру серед неповнолітніх, так як вказаний висновок отримано у спосіб та порядок, передбачені законом і ОСОБА_1, як сторона кримінального провадження, мала право ставити перед експертом свої запитання, вимагати проведення додаткової чи повторної експертизи при наявності підстав, тобто взяти активну участь у проведенні експертизи. Згідно даного висновку експертом виявлено індивідуально-психологічні особливості малолітньої ОСОБА_4, серед яких здатність правильно сприймати, запам'ятовувати і відтворювати події, які відбувалися з нею і оточуючими, давати правильну конкретно-описову характеристику того, що відбувається та відбувалося. Вираженої схильності до навіювання та фантазування під час експериментально-психологічного дослідження у ОСОБА_4 не виявлено (т. 2, а.с. 328-337, т. 3, а.с. 24, 25).

В тому ж кримінальному провадженні проведено судово-психіатричне дослідження ОСОБА_1 за результатами якого встановлений факт страждання останньої на хронічне психічне захворювання у формі шизофренії, параноїдної форми у стані ремісії. Відповідно до свого психічного стану ОСОБА_1 може усвідомлювати свої дії та керувати ними (т. 3, а.с. 94-101).

Згідно ст. 243 СК України опіка, піклування встановлюється над дітьми-сиротами і дітьми, позбавленими батьківського піклування. Опіка встановлюється над дитиною, яка не досягла чотирнадцяти років, а піклування - над дитиною у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Опіка, піклування над дитиною встановлюється органом опіки та піклування, а також судом у випадках, передбачених ЦК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 60 ЦК України суд встановлює опіку над малолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування.

Вирішуючи питання про можливість призначення бабусі ОСОБА_2 опікуном малолітньої онуки суд першої інстанції керувався інтересами дитини, врахував висновок служби у справах дітей Комінтернівського району про можливість останньої, враховуючи медичні показники, умови проживання, характеристику та особисті якості виконувати обов'язки опікуна. ОСОБА_2 є рідною бабусею малолітньої ОСОБА_1, остання відчуває себе комфортно та безпечно з бабусею, в сім'ї якої створені належні умови для виховання і навчання онуки.

Згідно ч. 4 ст. 170 СК України при задоволенні позову про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав суд вирішує питання про стягнення з них аліментів на дитину.

Проте, за відсутності відповідних вимог позивача, враховуючи, що відібрання дитини не тягне її поміщення до державного чи іншого закладу та додаткових витрат в зв'язку з цим, підстав для застосування вимог ч. 4 ст. 170 СК України та стягнення аліментів на дитину не має.

Відповідно до ч.3 ст.170 СК України якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками, суд за заявою батьків може постановити рішення про повернення їм дитини.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог з урахуванням того, що відібрання дитини від батьків є тимчасовим заходом і в разі зміни обставин відповідачка не позбавлена права звернутись до суду з вимогою про повернення дитини.

За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення суду законне і обґрунтоване, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, підстав для його скасування не вбачається.

Доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують.

На підставі наведеного та керуючись п.1 ч.1 ст.307, 308, 313, п.1 ч.1 ст.314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в особі її представника ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 06 квітня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді