Справа № 339/3/17
Провадження № 22-ц/779/985/2017
Головуючий у 1 інстанції Сметанюк В. Б.
Суддя-доповідач Мелінишин
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Мелінишин Г.П.

суддів: Максюти І.О., Томин О.О.

за участю секретаря Турів О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Прокуратури Івано-Франківської області, Головного управління Національної поліції України в Івано-Франківській області про відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, за апеляційною скаргою представника Державної казначейської служби України - Варшавського Олександра Петровича на рішення Болехівського міського суду від 27 квітня 2017 року,

в с т а н о в и л а :

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності.

Ухвалою Болехівського міського суду від 20 березня 2017 року до участі у справі в якості співвідповідача залучено Прокуратуру Івано-Франківської області та Головне управління Національної поліції України в Івано-Франківській області.

Рішенням Болехівського міського суду від 27 квітня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто із Державного бюджету України шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України з відповідного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 180 000,00 грн моральної шкоди, заподіяної внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності та 1 000,00 грн витрат на правову допомогу. В задоволенні решти позову відмовлено. Судові витрати віднесено на рахунок держави.

На вказане рішення представник Державної казначейської служби України - Варшавський О.П. подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема зазначає, що суд помилково визначив розмір відшкодування моральної шкоди, виходячи із встановленої мінімальної заробітної плати станом на час ухвалення рішення, яка складає 3 200,00 грн. При цьому не врахував, що відповідно до п.3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим законом (з 1 січня 2017 року) не застосовується як розрахункова величина для посадових окладів, заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1 600,00 грн. Відтак, на користь позивача слід було стягнути моральну шкоду в сумі не більше 85 120,00 грн.

Поза увагою суду залишена і та обставина, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди. Так, підставами для відшкодування шкоди є незаконні дії, що мають чіткий причинно-наслідковий зв'язок. Однак, жодним рішенням або іншим документом не визначено, що дії органів дізнання та досудового слідства були незаконними. А отже, відсутність прямого причинного зв'язку між шкодою та неправомірними діями, як необхідна умова деліктної відповідальності, виключає можливість такої відповідальності. Відповідно право на відшкодування шкоди відсутнє.

Також, на думку апелянта, місцевим судом безпідставно стягнуто з відповідного казначейського рахунку на користь позивача кошти за надання юридичної допомоги, оскільки юридична допомога є правом, а не обов'язком для сторони. Крім того, відповідно до ч.2 ст.2 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» компенсація витрат на правову допомогу виплачується за рахунок державного бюджету в межах видатків, передбачених Державній судовій адміністрації України на здійснення правосуддя місцевими загальними та місцевими адміністративними судами.

Посилаючись на зазначені обставини просив рішення скасувати, ухваливши нове рішення по суті позовних вимог.

В засіданні апеляційного суду представник Державної казначейської служби України доводи скарги підтримала, а представники Прокуратури Івано-Франківської області - визнали, з наведених у ній мотивів.

Представники ОСОБА_1 доводів скарги не визнали посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

Представник Головного управління Національної поліції України в Івано-Франківській області в судове засідання не з'явився будучи належним чином повідомленим, що не перешкоджає розглядові справи в його відсутності.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Як правильно встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи 7 травня 2012 року слідчим Долинського РВ УМВС України в Івано-Франківській області, старшим лейтенантом міліції Пелешко В.О. стосовно ОСОБА_4, ОСОБА_1 та ОСОБА_5 порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України (а.с.99). Цього ж дня позивачу вручено копію постанови про порушення кримінальної справи, а також обрано запобіжний захід - підписку про невиїзд (а.с.100,101,102). В подальшому 26 липня 2012 року старшим слідчим Долинського РВ УМВС винесено постанову про притягнення ОСОБА_1 як обвинуваченого по даній кримінальній справі та пред'явлено йому обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України (а.с.103).

Вироком Болехівського міського суду від 6 серпня 2013 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк один рік. На підставі ст. 75 КК України його звільнено від відбування покарання у виді позбавлення волі з іспитовим терміном на один рік (а.с.6-12). Проте, ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області від 20 листопада 2013 року вирок скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд в той же суд в іншому складі суду (а.с.13-16).

З'ясовано, що за результатами нового судового розгляду вироком Болехівського міського суду від 13 березня 2014 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк один рік. На підставі ст. 75 КК України його звільнено від відбування цього покарання з іспитовим терміном на один рік (а.с.17-24).

Після скасування цього вироку згідно ухвали Апеляційного суду Івано-Франківської області від 24 липня 2014 року з направленням справи на новий судовий розгляд постановою Болехівського міського суду від 4 листопада 2015 року кримінальну справу про обвинувачення ОСОБА_4, ОСОБА_1, ОСОБА_5 у вчинені злочину, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України повернуто прокурору Долинської міжрайонної прокуратури для організації додаткового розслідування. Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 лютого 2016 року вказану постанову залишено без змін (а.с.25-29, 30-33, 34-36).

Встановлено, що 9 березня 2016 року відомості про кримінальне провадження, в тому числі і відносно позивача, внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань (а.с.104). В ході проведення додаткового розслідування 24 червня 2016 року матеріали досудового розслідування щодо вчинення ОСОБА_5 кримінального правопорушення виділено в окреме провадження (а.с.111-112).

Як підтверджується матеріалами справи постановою від 30 червня 2016 року кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПУ України (а.с.37-38). Однак, після скасування 25 липня 2016 року цієї постанови з направленням кримінального провадження для організації подальшого проведення досудового розслідування постановою т.в.о. заступника начальника слідчого відділення Долинського ВП Калуського ВП ГУНП в Івано-Франківській області, капітана поліції Пелешко В.О. від 12 жовтня 2016 року це кримінальне провадження також закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПУ України у зв'язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу злочину, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України (а.с. 39-40, 106-107).

Звертаючись до суду з даним позовом та обґрунтовуючи свої вимоги ОСОБА_1 посилався на те, що внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності та обрання міри запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд він був позбавлений права на вільний вибір місця проживання та роботи. Крім того, цей факт доведено до відома громадськості, що негативно вплинуло на його стосунки з оточуючими. Оскільки він є інвалідом 3 групи загального захворювання внаслідок цих переживань значно погіршився стан здоров'я. Відповідно зазнав моральних страждань, якими йому завдано моральну шкоду. Відтак, вказував, що з урахуванням характеру, обсягу та тривалості цих страждань, така шкода підлягає відшкодуванню у визначеному розмірі, відповідно до приписів положень ст.ст.1167,1176 ЦК України (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин), ст.ст. 1,3,4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції прийшов до переконання, що у позивача виникло право на відшкодування моральної шкоди на підставі ст.1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Визначаючи розмір відшкодування цієї шкоди суд виходив з розміру мінімальної заробітної плати, що на момент відшкодування становить 3 200,00 грн, з розрахунку не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць за час перебування позивача під слідством та судом.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду як про наявність підстав для задоволення позовних вимог, так і з визначеним судом розміром стягнутої моральної шкоди з огляду на таке.

Згідно зі ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Положеннями частин першої, другої, сьомої статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

За змістом положень ст. ст. 1, 3 цього Закону відшкодуванню громадянинові підлягає моральна шкода у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.

Виходячи зі сталої практики Європейського Суду з прав людини (п.36 рішення від 10.02.1995р. у справі «Алене де Рібемон проти Франції»), посягання на презумпцію невинуватості може виходити не лише від судді чи суду, але і від інших органів державної влади.

Порушення прав людини та одного з основоположних принципів, що лежить в основі кримінального права презумпції невинуватості, призводить до того, що особа, яку держава обвинувачує у скоєнні злочину, стикається із значними соціальними та особистими наслідками, зокрема, потенційною можливістю позбавлення волі, соціальним засудженням, а також з іншими психологічними та економічними втратами. Кримінальне переслідування, яке відбувалося з обвинувальним ухилом не може не вносити коректив до звичного життєвого укладу особи, які не завжди носять позитивний характер.

Враховуючи фактичні обставини справи, тривалість перебування позивача під слідством і судом, глибину його переживань у зв'язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності та обрання міри запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд, вимушені зміни у житті через це, з урахуванням вимог розумності і справедливості, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню в розмірі 180 000,00 грн, які підлягають стягненню з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь позивача на відшкодування моральної шкоди.

Зважаючи на вищенаведені обставини справи та норми закону не заслуговують на увагу доводи апелянта щодо не встановлення судовими рішеннями факту будь-яких незаконних дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, що є підставою для відшкодування моральної шкоди.

Аналогічно є неспроможними посилання в скарзі і на те, що суд помилково визначив розмір відшкодування моральної шкоди, виходячи із встановленої мінімальної заробітної плати на час ухвалення рішення.

Положеннями ч. 2, 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Указаний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 2 грудня 2015 року по справі № 6-2203 цс-15, який відповідно до ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні цих норм права в подібних правовідносинах.

Розмір мінімальної заробітної плати передбачений ЗУ «Про Державний бюджет на 2017 рік» у сумі 3 200,00 грн, який обґрунтовано враховано місцевим судом при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди.

Доводи апелянта про те, що розмір цього відшкодування визначено з порушенням норм матеріального права є надуманими і не заслуговують на увагу. За змістом пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом (01 січня 2017 року) не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до Законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини, вона застосовується у розмірі 1600 грн. На думку колегії суддів, в даній справі йде мова про відшкодування моральної шкоди, а не заробітної плати чи інших виплат, як зазначено у «Прикінцевих та перехідних положеннях».

Відповідно підстав для застосування такої розрахункової величини при визначенні розміру моральної шкоди як 1600 грн не вбачається.

Виходячи зі змісту ч. 2 ст. 303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції досліджені у встановленому законом порядку, а апеляційна скарга не містить посилання на нові докази, що давало б підставу для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення іншого за змістом.

Фактично всі доводи апелянта зводяться до переоцінки доказів. Будь-яких інших доказів, які б вказували на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права чи порушення норм процесуального права апелянтом не надано, як і доказів, що висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги були предметом дослідження суду першої інстанції, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення по суті спору.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з'ясовано всебічно та повно, дано їм вірну правову оцінку, а рішення суду по суті спору ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Тому в цій частині підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Разом з тим, колегія суддів не може повністю погодитись із висновком місцевого суду про стягнення витрат на правову допомогу.

Право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року N 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року N 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року N 6-рп/2013).

Відповідно до положень ст.ст. 79, 84, 88 ЦПК України, а також роз'яснень, даних у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, в тому числі витрати на правову допомогу. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Вказані норми закону не містять жодних положень щодо звільнення відповідача (в даному випадку апелянта) від сплати понесених позивачем такого виду судових витрат як витрати на правову допомогу.

За таких обставин, враховуючи документальне підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу (а.с. 3, 75) та пропорційність їх розміру задоволених позовних вимог, що складає 36 % (180 000,00 грн від заявлених позивачем 500 000,00 грн), до стягнення на користь ОСОБА_1 підлягає 360,00 грн понесених витрат на правову допомогу.

Відтак, апеляційна скарга в цій частині підлягає до часткового задоволення. Відповідно рішення суду в цій частині слід змінити.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313-314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника Державної казначейської служби України - Варшавського Олександра Петровича задовольнити частково.

Рішення Болехівського міського суду від 27 квітня 2017 року в частині стягнення з Державного бюджету України шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України з відповідного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 витрат на правову допомогу змінити, зменшивши їх розмір до 360,00 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: І.О. Максюта

О.О. Томин