АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/7531/16-ц Номер провадження 22-ц/786/1944/17Головуючий у 1-й інстанції Турченко Т. В. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді: Дорош А.І.

Суддів: Карпушина Г.Л., Кузнецової О.Ю.

при секретарі: Ачкасовій О.Н.

з участю

позивача ОСОБА_2

представника позивача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5

на рішення Київського районного суду м. Полтави від 06 червня 2017 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення боргу,-

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу. Свої вимоги мотивував тим, що 30.01.2015 між нею та ОСОБА_4 укладено договір, згідно якого останній зобовязався у строк до 01.03.2015 року сплатити на її користь завданий матеріальний збиток у розмірі 103 824 грн., що еквівалентно 6 300 доларів США. Проте, у встановлений договором строк ОСОБА_4 умов договору не виконав, в звязку з чим ОСОБА_4 має заборгованість в розмірі 56 861,96 грн., яка складається з 20 790 грн. - залишку несплаченої заборгованості, 33 200,36 грн.- інфляційних витрат та 2 871,60 грн. - 3% річних від простроченої суми. Крім того, ОСОБА_2 просила суд стягнути на її користь з ОСОБА_4 сплачений нею судовий збір в розмірі 568,62 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 06 червня 2017 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 заборгованість в сумі 56 861 грн., 96 коп., в тому числі 20 790 грн. залишок несплаченої заборгованості, 33 200 грн. 36 коп. інфляційних витрат та 2 871 грн. 60 коп. 3% річних від простроченої суми боргу.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір в сумі 568 грн. 62 коп.

Не погодившись з судовим рішенням, його в апеляційному порядку, оскаржив представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5, який, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_5 вдруге у судове засідання апеляційної інстанції не з»явилися, судові повістки, направлені за їх місцем реєстрації та проживання згідно даних паспорта відповідача, які зазначені власноручно ним у заявах до суду, у довіреності представника (а.с.71,78,92), повернулися без вручення з відміткою про закінчення терміну їх зберігання на поштовому відділенні.

Колегія суддів вбачає зловживання відповідачем та його представником процесуальними правами щодо отримання судових повісток та явкою до суду. Дані про зміну ним місця проживання відсутні, однак згідно ч. 1 ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов»язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про можливість розгляду справи у відсутність відповідача та його представника, які зловживають вимогами цивільного процесуального закону.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 303 ч.3 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов"язковою підставою для скасування рішення.

Згідно п. 3 ч.1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право змінити рішення.

Згідно п. 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 30 січня 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено договір про відшкодування матеріального збитку, який посвідчений приватним нотаріусом Красилівського районного нотаріального округу Хмельницької області ОСОБА_6 та зареєстрований в реєстрі за № 64 (а.с. 6).

З пункту 1 вищевказаного договору вбачається, що ОСОБА_4, керуючи напівпричепом марки FRUEHAUF ONCR 39327, 1999 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, завдав матеріальну шкоду автомобілю марки CITROEN JUMPY, 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2, автоаварією, яка була скоєна по вині ОСОБА_4 в м.Красилів Хмельницької області по вул.М.Грушевського, 154. Матеріальна шкода була заподіяна шляхом пошкодження автомобіля, що належить ОСОБА_7, який доручив керувати ним ОСОБА_2. Цим договором ОСОБА_4 та ОСОБА_2 встановили, що матеріальні збитки складають 103 824 грн., що еквівалентно станом на 30.01.2015 року становить 6 300 доларів США.

Частиною 2 договору передбачено, що вказану суму грошей ОСОБА_4 зобовязався сплати ОСОБА_2 до 01 березня 2015 року.

Постановою Київського районного суду м. Полтави від 27 лютого 2015 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КпАП України та накладено стягнення у виді штрафу в розмірі 340 грн.

ОСОБА_4 у період з 01.05.2015 р. по 30.06.2016 р. сплачував борг частинами та за вказаний період ним були сплачені кошти у розмірі 83 034 грн., залишок становить 20 790 грн.

Задовольняючи позов, місцевий суд виходив з того, що ОСОБА_4 належним чином не виконав умови договору від 30.01.2015 року та, посилаючись на вимоги ч. 2 ст. 625 ЦК України, стягнув з відповідача на користь позивача заявлені грошові суми.

Проте, повністю з таким висновком місцевого суду в частині стягнення розміру індексу інфляції погодитися не можна, виходячи з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи, предметом спору є стягнення розміру простроченого зобов»язання за договором, укладеним між сторонами після виникнення деліктного зобов»язання.

Виходячи із принципу диспозитивності, закріпленого в ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Підставою звернення до суду позивача ОСОБА_2 є нотаріально посвідчений договір про стягнення матеріальних збитків (а.с. 6).

У договорі сторони визначили розмір матеріальних збитків, заподіяних у наслідок пошкодження автомобіля у ДТП, та строк сплати грошових коштів.

По справі встановлено, що ОСОБА_4 виконував умови договору з 01.05.2015 року по 30.06.2016 року та ним сплачена частина боргу у розмірі 83 034 грн.

Як сам по собі факт укладення договору, так і його умови не суперечать вимогам закону з огляду на таке.

У зв'язку з дорожньо-транспортною пригодою, унаслідок якої було заподіяно матеріальну шкоду ОСОБА_2, сторони уклали договір від 30.01.2015 р.

Зважаючи на такі обставини, між вказаними особами виникли деліктні правовідносини, у яких ОСОБА_2, відповідно до ст. 1167, 1187 ЦК України набула права на відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до ч. 3 ст. 6 ЦК, а також ч. 2 ст. 29 Загальної декларації прав людини, учасники деліктних правовідносин можуть відступити від положень законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, коли ЦК або інші нормативні акти містять імперативні норми.

Стаття 627 ЦК, розкриваючи зміст свободи договору, передбачає її потрійний прояв, зокрема, сторони є вільними в укладенні договору, однак слід дотриматися вимог Закону у виборі другої сторони договору та визначити умови договору з урахуванням вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У даному випадку договір уклали дві сторони деліктних правовідносин: заподіювач шкоди (відповідальна особа) та потерпіла. Воля цих сторін є дійсною та взаємною. Укладення цього договору і його виконання свідчить, що ОСОБА_4 не заперечував проти укладення договору. Зафіксована у договорі домовленість вказує, що він спрямований виключно на досягнення мети деліктного зобов'язання - відшкодування шкоди, заподіяної потерпілій. Тобто, фактично ОСОБА_2 та відповідальна особа ОСОБА_4 укласти договір щодо встановлення розміру та порядку відшкодування шкоди, що відповідає вимогам вищевказаних норм матеріального права і таким чином замінили деліктне зобов'язання іншим - договірним.

Деліктне зобов'язання, як і будь-яке інше, припиняється, перш за все, виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК). Разом з тим, сторони деліктного зобов'язання вправі також припинити його своєю домовленістю, якщо вона не суперечить закону, що і було здійснено позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_4 шляхом укладення Договору.

У зв'язку з тим, що ОСОБА_4 відмовився від виконання умов укладеного договору, то залишок заборгованості підлягає стягненню на користь позивача.

Проте, колегія суддів звертає увагу на наступне. Як вбачається із матеріалів справи, розмір нарахованого позивачем до стягнення індексу інфляції складає 33 200,36 грн., що майже у півтора рази перевищує розмір залишку основного боргу, який становить 20 790 грн.

В цій частині позовних вимог колегія суддів вважає необхідним застосувати вимоги ст. 303 ч.3 ЦПК України, яка передбачає, що апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов"язковою підставою для скасування рішення.

Перевіривши правильність нарахування розміру індексу інфляції за весь час прострочення, колегія суддів виходить до наступних висновків.

Згідно ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три процента річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Щодо стягнення індексу інфляції за весь час прострочення, то згідно ст. 4 ЗУ Про індексацію грошових доходів населення (у редакції, яка набрала чинності з 01.01.2016 р.) індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка. З 01.01.2016 р. є чинною редакція ст. 4 вказаного Закону, яка передбачає, що індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

За спірний період з 01.03.2015 р. по 21.11.2016 р. величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації 101 відсоток лише у березні 2015 р. 110,8%, що складає 1 150,36 грн. (103 824 грн. /розмір заборгованості станом на 01.04.2015 р./ х 110,8 : 100), у квітні 2015 р. 114,0%, що складає 1 183,59 грн. (103 824 грн. х 114,0 : 100), у травні 2015 р. 102,2%, що складає 999,76 грн. (97 824 грн. х 102,2 : 100), у листопаді 2015 р. 102,0%, що складає 580,27 грн. (56 890 грн. х 102,0 : 100), з 01.01.2016 р. величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації 103 відсотки лише у квітні 2016 р. 103,5%, що складає 318,67 грн. (30 790 грн. х 103,5 : 100), всього 4 232,65 грн. Вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не враховано, що позов про відшкодування шкоди, завданої майну особи джерелом підвищеної небезпеки поданий не власником цього майна, у даному випадку транспортного засобу, не заслуговують на увагу, оскільки даний позов випливає не із деліктних правовідносин сторін, що виникли унаслідок ДТП, а із договірних правовідносин на підставі договору від 30.01.2015 р., який укладений між сторонами, учасниками ДТП, до умов якого сторони прийшли на той час у порядку позасудового вирішення питання про добровільне встановлення розміру матеріальних збитків та строку їх сплати винною особою ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2

Вказаний договір від 30.01.2015 р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 нотаріально посвідчений, є чинним, не оспорений, не визнаний недійсним. За умовами цього договору ОСОБА_4 визнав, що автоаварія в м. Красилів Хмельницької області по вул. М.Грушевського, 154 вчинена по його вині. Укладаючи цей договір, ОСОБА_4 повинен був розуміти значення своїх дій та передбачати правові наслідки укладення цього договору. Як вказано нотаріусом у договорі, особи сторін встановлені, їх дієздатність перевірено.

Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо нікчемності договору. Договір укладено між сторонами на підставах добровільності та вільного волевиявлення, з дотриманням форми його укладення, сторонами він підписаний, відповідачем частково виконаний договір у добровільному порядку майже на 80% від загального розміру заподіяної шкоди, що свідчить бажання відповідача досягти реального настання наслідків з питання відшкодування завданої у ДТП матеріальної шкоди.

У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає зменшенню розмір судового збору, який стягнуто за рішенням суду, пропорційно до задоволених позовних вимог із суми 568 грн. 62 коп. до суми 278,94 грн.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що місцевий суд при ухваленні рішення допустив неправильне застосування норм матеріального права, тому рішення суду підлягає зміні.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч.1 п. 3, 309 ч.1 п. 4, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 06 червня 2017 року - змінити, зменшивши розмір, що стягнутий з ОСОБА_4, індексу інфляції за весь час прострочення за період з 01.03.2015 р. по 21.11.2016 р. із суми 33 200,36 грн. до суми 4 232,65 грн. та зменшити розмір стягнутого судового збору із сумі 568 грн. 62 коп. до суми 278,94 грн.

В іншій частині рішення місцевого суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

С У Д Д І :