Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" серпня 2017 р. Справа153/1019/17

Провадження2-о/153/57/17-ц

Ямпільський районний суд Вінницької області

в складі головуючого судді Дзерина М.М.

за участю секретаря судового засідання Гулковської Т.Т.

представника заявника - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ямпіль, Вінницької області, цивільну справу за заявою ОСОБА_2 про встановлення факту смерті особи,

В С Т А Н О В И В:

Заявник ОСОБА_2 звернулась до суду і просить встановити, факт смерті її матері ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, місце смерті село Фрунзе, Сакський район, Автономна Республіка Крим, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_3. Заява обґрунтована тим, що встановлення факту смерті ОСОБА_3 є необхідним для отримання свідоцтва про смерть, згідно чинного законодавства України. Проте, Ямпільським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області їй було відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті матері, оскільки, для підтвердження факту смерті пред'явлено документ, виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Медичне свідоцтво про смерть №00807915 від ІНФОРМАЦІЯ_3 видане Сакською районною лікарнею АР Крим, є недійсним на території України. Вказане може позбавити заявника на можливості звернутися для проведення державної реєстрації смерті.

Представник заявника ОСОБА_1 в судовому засіданні заявлені вимоги підтримала та просила суд їх задоволити.

Представник Ямпільского районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Вінницькій області - Денисова Ю.Ю. в судове засідання не зявилась. Надала суду заяву вхід. № 5161 від 16 серпня 2017 року в якій просить розгляд даної справи провести у її відсутність. По суті заяви не заперечує.

Із показів свідка ОСОБА_5 встановлено, що вона є внучкою ОСОБА_3. Вказала, що її бабуся проживала разом із ними на тимчасово окупованій території, а саме в селі Фрунзе, Сакського району, Автономна Республіка Крим. ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 померла.

Із показів свідка ОСОБА_6 встановлено, що він тимчасово знаходився у м. Сімферополь,він є односельчанином заявника, його попросили щоб він допоміг в похованні ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3.

Із досліджених судом письмових доказів встановлено:

Із витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до ст.ст. 126,133,135 Сімейного кодексу України № 0 встановлено, що матір'ю ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 є ОСОБА_3 .

Із витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до ст.ст. 126,133,135 Сімейного кодексу України № 0 встановлено, що 21 січня 1970 року ОСОБА_2 зареєструвала шлюб із ОСОБА_8 та змінила своє дівоче прізвище на прізвище чоловіка ОСОБА_2 .

Із медичного свідоцтва про смерть серії 35 №020311 від ІНФОРМАЦІЯ_3 виданого Сакською районною лікарнею АР Крим встановлено, що ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, померла ІНФОРМАЦІЯ_3 в селі Фрунзе, Сакський район, Автономна Республіка Крим.

Дослідивши письмові докази, суд прийшов до наступного висновку.

Згідно ст. 234 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про: 5) встановлення фактів, що мають юридичне значення;

Згідно ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Згідно ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Державна реєстрація смерті проводиться за останнім місцем проживання померлого, за місцем настання смерті чи виявлення трупа або за місцем поховання.

За таких обставин, встановлення факту смерті породжує юридичні наслідки, тобто від нього залежить виникнення особистих чи майнових прав заявника; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення. Заявник не має іншої можливості одержати документ, який посвідчує факт смерті, що має юридичне значення.

Разом з тим, оцінюючи надані заявником докази, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав.

Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Практикою Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці, зокрема в рішеннях ЄСПЛ «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45), «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016). Зокрема ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

На підставі вищевикладеного, враховуючи сукупність наданих доказів, суд вважає факт смерті ОСОБА_3, встановленим.

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 212, 213, 214,256, 257-1, ЦПК України,

В И Р І Ш И В :

Заявлені вимоги ОСОБА_2 про встановлення факту смерті особи - задоволити.

Встановити факт смерті ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, місце смерті село Фрунзе, Сакський район, Автономна Республіка Крим, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_3.

Рішення суду підлягає негайному виконанню;

Оскарження рішення суду не зупиняє його виконання;

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Вінницької області через Ямпільський районний суд. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий суддя Дзерин М.М.