АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 621/2044/15-ц Головуючий 1 інстанції Бібік О.В.
Провадження № 22ц/790/4538/17 Доповідач: Коваленко І.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2017 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого Коваленко І.П

суддів Овсяннікової А.І., Сащенка І.С.

при секретарі Дмитренко А.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Зміївського районного суду Харківської області від 02 червня 2017 року у справі за позовом Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго» в особі відокремленого підрозділу «Північна електроенергетична система» Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго» до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2015 року ДП «Національна енергетична компанія «Укренерго» в особі відокремленого підрозділу «Північна електроенергетична система» Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог посилалось на те, що відповідач в період з 14.01.2011 року по 23.04.2014 року працював на посаді директора відокремленого підрозділу "Північна електроенергетична система" Державного підприємства "Національна енергетична компанія "Укренерго". 04.11.2013 року відповідачем було видано наказ №386, яким притягнуто до дисциплінарної відповідальності та оголошено догану начальнику загального відділу ОСОБА_2. Також, 07.11.2013 року відповідачем було видано наказ №233-к, яким звільнено ОСОБА_2- начальника загального відділу, за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на неї трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку. Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 17.04.2014 року в позові ОСОБА_2 про поновлення на роботі відмовлено повністю. Рішенням апеляційного суду Харківської області від 19.08.2014 року позовні вимоги задоволено частково та визнано незаконними накази Північної ЕС №386 від 04.11.2013 року "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності" та наказ №233-к від 07.11.2013 року "Про припинення трудового договору", поновлено ОСОБА_2 на посаді начальника загального відділу Північної ЕС ДП "Національна енергетична компанія "Укренерго" з 08.11.2013 року та стягнуто з ДП "Національна енергетична компанія "Укренерго" а користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 68 275 грн. 34 коп.

22.09.2014 року на підставі рішення апеляційного суду Харківської області від 19.08.2014 року позивачем було виплачено ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 68275 грн. 34 коп., та перераховано відповідні податки на загальну суму 16183 грн. 17 коп. Оскільки рішенням апеляційного суду Харківської області від 19.08.2014 року визнано незаконним наказ Північної ЕС №233-к від 07.11.2013 року про звільнення ОСОБА_2 та присуджено стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а службовою особою, за наказом якої було незаконно звільнено з роботи працівника є саме відповідач, з нього повинна бути стягнута виплачена підприємством сума в порядку регресу.

У зв'язку з цим, ДП «Національна енергетична компанія «Укренерго» в особі відокремленого підрозділу «Північна електроенергетична система» Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго» просило суд стягнути з відповідача на користь позивача матеріальну шкоду, завдану незаконним звільненням працівника у розмірі 84 458 грн. 51 коп.; стягнути витрати по сплаті судового збору.

У судовому засіданні ОСОБА_1 заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що ним, як директором відокремленого підрозділу «Північна електроенергетична система» Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго» приймалися рішення за погодженням з керівником юридичної особи Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго», тому відповідач та керівник юридичної особи повинні нести солідарну відповідність щодо відшкодування шкоди підприємству за незаконне звільнення ОСОБА_2

Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 02 червня 2017 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ДП «Національна енергетична компанія «Укренерго» в особі відокремленого підрозділу «Північна електроенергетична система» Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго» матеріальну шкоду, завдану незаконним звільненням працівника у розмірі 84 458,51 грн.

Додатковим рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 06 червня 2017 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача витрати по сплаті судового збору у розмірі 844,60 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на незаконність, необґрунтованість рішення, ухваленого з порушенням вимог матеріального та процесуального права, на невідповідність висновків суду фактичним обставинам по справі.

Колегія суддів, вислухавши суддю доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

При цьому колегія суддів виходить з наступного.

Статтею 134 КЗпП України передбачено випадки повної матеріальної відповідальності. Так, відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, зокрема, коли службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу (п. 8 ч. 1 статті).

Згідно ст. 237 КЗпП України суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов'язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв'язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи. Такий обов'язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган отримав виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Судом встановлено, що рішенням апеляційного суду Харківської області від 19 серпня 2014 року, встановлено вину ОСОБА_1 у незаконному звільненні ОСОБА_2, скасовано наказ про її звільнення, підписаний відповідачем № 233-к від 07.11.2013 року (т.1 а.с.19-25)

Відповідно до ст.. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

У п. 33 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (з подальшими змінами) при незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу, невиконанні рішення про поновлення працівника на роботі, що мало місце після введення в дію п. 8 ст. 134 та нової редакції ст. 237 КЗпП України (з 11 квітня 1992 року) настає повна матеріальна відповідальність винних в цьому службових осіб і обов'язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв'язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи може бути покладено при допущенні ними в цих випадках будь-якого порушення закону, а не лише явного, як передбачалось раніше.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» роз'яснено, що застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі п. 8 ст. 134 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов'язок з відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв'язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом чи розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі. Відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини.

В силу вимог п. 8 ст. 134 та 237 КЗпП України відшкодуванню з винної особи підлягає шкода, заподіяна підприємству, установі, організації у зв'язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи, яка є спеціальною нормою по відношенню до ст. 130 КЗпП України і підлягає застосуванню до виниклих правовідносин.

Матеріали справи свідчать, що згідно копії видаткового касового ордера від 22 вересня 2014 року Північною ЕС ОСОБА_2 видано середній заробіток за час вимушеного прогулу з 08.11.2013 року по 19.08.2014 року 68 275 грн.34 коп. (т.1 а.с.33)

Крім зазначеної виплати, до суми витрат, пов'язаних із компенсацією ОСОБА_2 середнього заробітку за час вимушеного прогулу, увійшла і сума обов'язкових податкових та інших платежів у розмірі 16183 грн.17 коп.(т.1 а.с.34).

Таким чином, позивачем було виплачено на виконання рішення апеляційного суду Харківської області від 19 серпня 2014 року 84 458 грн. 51 коп.

Відповідно до чч. 3,4 с. 233 КЗпП України для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Встановлений частиною третьою цієї статті строк застосовується і при зверненні до суду вищестоящого органу.

Як роз'яснено у пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками №14 від 29 грудня 1992 року, судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений ст.233 КЗпП річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування. Цей строк застосовується і при зверненні із заявою прокурора. Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Днем виявлення шкоди, встановленої в результаті інвентаризації матеріальних цінностей, при ревізії або перевірці фінансово-господарської діяльності підприємства, установи, організації, слід вважати день підписання відповідного акта або висновку. Право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на пред'явлення регресного позову.

Відповідно до ч. 3 ст. 233 КЗпП України річний строк позовної давності для відшкодування шкоди, завданої працівником, не пропущено, оскільки незаконність звільнення ОСОБА_2 встановлено на підставі рішення апеляційного суду Харківської області від 19.08.2014 року, виплату проведено 22 вересня 2014 року, а позивач звернувся до суду у серпні 2015 року.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач зобов'язаний відшкодувати шкоду, завдану незаконним звільненням працівника.

Посилання позивача на солідарне відшкодування шкоди обґрунтовано не прийняті судом першої інстанції і не приймаються колегією суддів.

Відповідно до п. 6.1. Положення про відокремлений підрозділ "Північна електроенергетична система" державного підприємства "Національна енергетична компанія "Уренерго" - управління поточною діяльністю Північної ЕС здійснюється керівником Північної ЕС, заступником директора ДП "НЕК "Укренерго" - директором Північної ЕС, який безпосередньо підпорядковується ДП "НЕК "Укренерго" та діє від імені ДП "НЕК "Укренерго" на підставі виданої йому довіреності.

В період з 14.01.2011 року по 23.04.2014 року ОСОБА_1 працював на посаді директора відокремленого підрозділу "Північна електроенергетична система" Державного підприємства "Національна енергетична компанія "Укренерго".

Спору щодо належності повноважень відповідача, які давали йому право на підписання спірного наказу № 233-к від 07.11.2013 року у сторін не було.

Відповідач та його представник вважали, що вольове рішення при видачі наказу № 233-к від 07.11.2013 року, який згодом був визнаний незаконним та скасований рішенням апеляційного суду Харківської області від 19 серпня 2014 року приймалось не тільки ОСОБА_1, а було узгоджено із директором ДП "НЕК "Укренерго" ОСОБА_3 Про наведене свідчить і п.1.6. Посадової інструкції начальника загального відділу, згідно якого призначення начальника ЗВ здійснюється наказом директора Північної ЕС за погодженням із заступником директора із загальних питань та за результатами співбесіди з керівниками відповідних служб НЕК "Укренерго", а переміщення на іншу посаду і звільнення із займаної посади здійснюється наказом директора Північної ЕС за погодженням із загальних питань.

У зв'язку з наведеним, відповідач та його представник вважали що матеріальну шкоду у солідарному порядку повинен відшкодовувати і тодішній директор ДП "НЕК "Укренерго" ОСОБА_3.

Такі доводи відповідача обґрунтовано не прийняті судом першої інстанції і не приймаються колегією суддів, оскільки саме ОСОБА_1 було видано наказ №386 від 04.11.2013 року, яким притягнуто до дисциплінарної відповідальності та оголошено догану начальнику загального відділу ОСОБА_2, а також відповідачем було видано наказ №233-к від 07.11.2013 року, яким звільнено ОСОБА_2 - начальника загального відділу, за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на неї трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку.

За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення суду законне і обґрунтоване, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, підстав для його скасування не вбачається.

На підставі наведеного та керуючись п.1 ч.1 ст.307, 308, 313, п.1 ч.1 ст.314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Зміївського районного суду Харківської області від 02 червня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді