АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/3591/17
Категорія :відшкодування шкоди Доповідач - Швецова Л.А.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2017 року Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого Швецової Л.А.,

суддів Котелевець А.В., Піддубного Р.М.,

за участю секретаря Кучер Ю.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2

на рішення Московського районного суду м.Харкова від 06 березня 2017 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, приватне акціонерне товариство Страхова Компанія Український страховий стандарт про відшкодування матеріальної і моральної шкоди заподіяної внаслідок ДТП,

за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, публічного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Гарант-авто», третя особа: ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної і моральної шкоди заподіяної внаслідок ДТП,-

в с т а н о в и в:

У грудні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ПрАТ СК Український страховий стандарт про відшкодування матеріальної і моральної шкоди заподіяної внаслідок ДТП.

В обґрунтування позову, позивач посилався на те, що 11.07.2014 року о 17:30 годині він керував автомобілем Хонда (р.н. НОМЕР_1), по пр. 50 років СРСР в напрямку пр. Московського в м. Харкові. Після виїзду при ввімкненому зеленому сигналі світлофора на перехрестя по пр. 50 років СРСР і вул. Халтуріна автомобіль зазнав зіткнення з іншим автомобілем, який виїхав на перехрестя при ввімкненому червоному сигналі світлофора. Зазначеним автомобілем керувала ОСОБА_3

Позивач вважав, що вина ОСОБА_3 у спричиненні вказаного ДТП встановлена постановами суду від 29.08.2014 та 17.12.2014 року.

В уточненому позові від 24.09.2015 року, позивач ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_3 на його користь 23635,04 грн. на відшкодування матеріальної шкоди та 20000 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП, в обґрунтування позову вказав, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_3 застрахована в ПрАТ СК Український страховий стандарт. 16.09.2015 року до страхової компанії позивачем подано відповідне повідомлення про страховий випадок внаслідок ДТП. 23.01.2015 року позивач звернувся до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування. Відповідно до ст.36 Закону України Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - Закон № 1961-IV), страховик повинен був виплатити страхове відшкодування у розмірі 50000 грн. не пізніше ніж через 90 днів від дати подання заяви, тобто не пізніше 23.04.2015 року, а тому з 24.04.2015 року зобовязання набуло статусу простроченого. Позивач ОСОБА_5 просив стягнути з ПрАТ СК Український страховий стандарт на його користь 50000,00 грн. на відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП, спричиненого застрахованою особою, пеню за прострочення сплати страхового відшкодування 12353,42 грн., інфляційні збитки 385,03 грн., 3% річних від простроченої суми 628,76 грн., а всього 63397,21 грн.

Крім того, позивач просив стягнути з ОСОБА_3, ПрАТ СК Український страховий стандарт на його користь 1258,60 грн. на відшкодування витрат, повязаних зі сплатою судового збору та 2500 грн. на відшкодування витрат, повязаних зі зверненням за правовою допомогою.

Із зустрічним позовом до суду звернулася ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ПАТ «УСК «Гарант-авто», третя особа: ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної і моральної шкоди заподіяної внаслідок ДТП.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 посилалась на те, що ДТП сталося з вини обох водіїв, в т.ч. ОСОБА_1, що вказано у постанові Апеляційного суду Харківської області від 17.12.2014 року, на підставі висновків комплексної судової експертизи.

На час ДТП цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_1Є . застрахована в ПАТ УСК «Гарант-авто». 14.07.2014 року ОСОБА_6 як власник автомобіля Санйонг (р.н. НОМЕР_2) звернувся з повідомленням потерпілої особи про ДТП до ПАТ УСК «Гарант-авто», останнім зроблено розрахунок матеріальної шкоди, розмір якої визначений станом на 28.08.2014 року у сумі 47977,92 грн. Проте виплата страхового відшкодування не здійснена, повідомивши, що у постанові суду від 17.12.2014 року не встановлена частка вини кожного з водіїв у відсотковому відношенні.

ОСОБА_3 в уточненому зустрічному позові від 07.12.2015 року просила стягнути солідарно з ОСОБА_1 та з ПАТ УСК «Гарант-авто» на її користь 23988,96 грн. страхового відшкодування, а також суму сплаченого судового збору.

Рішенням Московського районного суду м.Харкова від 06 березня 2017 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ПрАТ СК Український страховий стандарт про відшкодування матеріальної і моральної шкоди заподіяної внаслідок ДТП задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1, в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди суму в розмірі 11817,52 грн., а також суму сплачених судових витрат у розмірі 213,50 грн.

Стягнуто з ПрАТ СК Український страховий стандарт на користь ОСОБА_1, в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, спричиненого застрахованою особою, суму в розмірі 25000,00 грн., а також суму сплаченого судового збору в розмірі 426,50 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ПАТ «Українська страхова компанія «Гарант-авто», третя особа: ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної і моральної шкоди заподіяної внаслідок ДТП задоволено частково.

Стягнуто у рівних частинах з ОСОБА_1 та з ПАТ Українська страхова компанія ГАРАНТ-АВТО на користь ОСОБА_3 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди суму в розмірі 23988,96 грн., а також суму сплаченого судового збору в розмірі 480,00 грн.

В інший частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням, представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить змінити рішення районного суду, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування скарги посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне зясування обставин справи, а саме на те, що судом не досліджено відеозапис події ДТП, проте встановлено обопільну вину водіїв в дорожньо-транспортній пригоді, рішення не містить обґрунтувань підстав відмови в задоволенні відшкодування моральної шкоди.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, відповідно до статті 303 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судовим розглядом встановлено, що постановою Московського районного суду м. Харкові від 29.08.2014 року, якою ОСОБА_3 визнана винною у скоєнні правопорушення, передбачене ст..124 КУпАП.

Згідно постанови Апеляційного суду Харківської області від 17 грудня 2014 року встановлено, що 11.07.2014 року о 17-35 год. ОСОБА_1Є, керував автомобілем Хонда, д.н. НОМЕР_1, в м.Харкові по пр-ту 50 років СРСР, виїхав на перехрестя з вул. Халтуріна при ввімкненні зеленого сигналу світлофору та в порушення п. 16.5 ПДР України, не надав закінчити проїзд перехрестя автомобілю НОМЕР_3, під керуванням водія ОСОБА_3, яка в свою чергу, рухаючись по вул. Краснодарській в районі перехрестя з пр-том 50 років СРСР в порушення вимог п. 12.1 ПДР України, не вірно обрала безпечну швидкість руху та не впевнилася в безпеці руху, внаслідок чого скоїла зіткнення з автомобілем Хонда, д.н. НОМЕР_1.

Враховуючи, що на час розгляду справи, закінчився визначений ст.38 КУпАП строк притягнення до адміністративної відповідальності, провадження у справі закрито на підставі п.7 ст. 247 КУпАП.

З висновків комплексної судової криміналістичної експертизи матеріалів та засобів відео, звукозапису та автотехнічної експертизи №11165/11166 від 25.11.2014 року вбачається, що дії водія автомобіля Санйонг ОСОБА_3 не відповідали вимогам п.п.8.7.3 е, 8.10 ПДР, та знаходилися, з технічної точки зору, в причинному зв'язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди, а дії водія автомобіля Хонда ОСОБА_1 не відповідали вимогам п. 12.3 ПДР.

Враховуючи висновок зазначеної комплексної судової авто-технічної експертизи № 11165/11166 від 25.11.2014 року та враховуючи досліджений відеозапис від 11.07.2014 року, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що наявність вини обох водіїв транспортних засобів у скоєнні ДТП та розподілу вини учасників ДТП у відношенні: вина водія автомобіля Хонда ОСОБА_1-50%, водія автомобіля Санйонг ОСОБА_3 50 %, тобто встановлено обопільну вину у скоєнні правопорушення.

Проте з таким висновком суду в повному обсязі погодитись не можна.

Частиною 1 статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

При цьому, пунктом 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» визначено, що «обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини».

Це означає, що у справах, що стосуються відшкодування шкоди, завданої внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (внаслідок ДТП), обовязок відшкодування шкоди виникає за наявності наступних умов: 1) дії завдавача шкоди були неправомірними; 2) між діями завдавача шкоди та шкодою є безпосередній причинний зв'язок.

З метою виконання обовязку, передбаченого ч.1 ст. 60 ЦПК України, якою визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, позивачі у поданих позовних заявах зобовязані довести названі вище обставини.

П. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» також визначено, що «відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. У зв'язку із цим у разі прийняття судом постанови про закриття провадження у справі про адміністративне порушення, наприклад, через закінчення строків накладення адміністративного стягнення (стаття 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення), суд повинен звернути увагу на те, чи містить така постанова суду відповіді на питання про те, чи мала місце дорожньо-транспортна пригода , та чи сталася вона з вини відповідача.

Відсутність складу злочину, наприклад, у разі відмови у порушенні кримінальної справи, закриття кримінальної справи за правилами Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року чи закриття кримінального провадження за правилами Кримінального процесуального кодексу України 2012 року не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК.

Відповідно до ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Як встановлено судом першої інстанції, пропорція вини встановлена у співвідношенні 50:50 та поширюється на весь розмір шкоди.

Проте, як свідчать матеріали справи на висновки комплексної судової криміналістичної експертизи, автомобіль ОСОБА_1Є рухався на зелений сигнал світлофору, але в діях ОСОБА_1 було встановлено порушення п.12.3 ПДР, відповідно до якого водій повинен урахувати дорожню обстановку.

Що стосується дій водія ОСОБА_3, то експертом було встановлено, що автомобіль ОСОБА_3 рухався на червоний сигнал світлофору, нею було порушено п.п.8.7.3 та п.8.10 ПДР відповідно до яких при подачі світлофором сигналу, який забороняє рух, ОСОБА_3 повинна була не виїжджати на перехрестя, тобто виконувати вимоги забороняючого рух сигналу світлофору.

В даній дорожньо-транспортній ситуації можливість уникнути зіткнення для водія автомобіля Сангйонг визначалася наданням дороги транспортним засобам, які рухалися на зелений сигнал світлофору, для чого у неї не було перешкод технічного характеру і її дії знадяться у причинному звязку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди.

Враховуючи вище викладене, судова колегія дійшла висновку, що розподіл вини учасників ДТП складається в такому відношенні: вина водія автомобіля Хонда ОСОБА_1 становить 20 %, вина водія автомобіля Сангйонг ОСОБА_3 становить 80 %.

Таким чином, судова колегія вважає, що задоволення заявлених позовів здійснюється судом частково, відповідно до розміру частки вини в скоєній ДТП:

Сума матеріальної шкоди ОСОБА_1 згідно звіту про оцінку колісного ТЗ №35/01/15 від 19.09.2014 року, вартість матеріального збитку складає 72535,04грн. з ПДВ.

Судова колегія вважає, що сума, яка підлягає стягненню на відшкодування матеріальної шкоди, з урахуванням вини ОСОБА_3 складає 72535,04 :100 х 80 = 58028,03 грн, тому стягненню підлягає 58028,03грн.

Сума матеріальної шкоди ОСОБА_3, згідно ремонтної калькуляції від 28.08.2014 року складає 47977,92 грн, з урахуванням вини ОСОБА_1, що складає 47977,92 :100 х 20 = 9595,58 грн, тому стягненню на відшкодування матеріальної шкоди підлягає сума 9595,58грн.

Окрім цього, як вбачається зі свідоцтва про реєстрацію ТЗ вбачається, що автомобіль Хонда Сівік р.н. НОМЕР_1 належить ОСОБА_1.

Відповідно до полісу обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АІ/0241358 від 01.04.2014 року (строк дії з 03.04.2014 до 02.04.2015), що виданий ПАТ «Українська страхова компанія «Гарант-авто» страхувальнику ОСОБА_1 на забезпечений ТЗ Хонда Сівік р.н. НОМЕР_1, страхова сума за шкоду заподіяну майну 50000 грн., розмір франшизи 00 грн.

23.01.2015 року ОСОБА_1 звернувся до ПрАТ СК Український страховий стандарт із заявою про виплату страхового відшкодування.

В листі ПрАТ СК Український страховий стандарт від 30.01.2015 року вказано, що відповідальність ОСОБА_3 застрахована згідно полісу №АС/9065388 від 17.04.2014 року, 16.09.2014 ОСОБА_1 звернувся із повідомленням про ДТП, що сталося 11.07.2014 року, однак у звязку із тим, що вина ОСОБА_3 не встановлена, то її цивільно-правова відповідальність не настає, у разі визнання вини, справу щодо виплати страхового відшкодування буде поновлено

В довідці від 11.07.2014 та протоколі (акт) огляду ТЗ від 19.09.2014 року вказані пошкодження, що спричинені автомобілю Хонда. У звіті про оцінку колісного ТЗ №35/01/15 від 19.09.2014 року вказано, що вартість відновлюваного ремонту автомобіля Хонда р.н. НОМЕР_1 на дату оцінки складає 69036,79 грн., вартість матеріального збитку 72535,04 грн. з ПДВ на складові частини, що підлягають заміні. Згідно платіжного документу ОСОБА_1 сплатив 600 грн. за вказаний звіт про оцінку ТЗ. З акту виконаних послуг з автоевакуації від 11.07.2014 року, вбачається, що ОСОБА_1 сплачена їх вартість у розмірі 500 грн.

У свідоцтві про реєстрацію ТЗ Санйонг р.н. НОМЕР_2 власником вказаний ОСОБА_4. Відповідно до полісу обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АС/9065388 від 14.04.2014 року (строк дії з 17.04.2014 до 16.04.2015), що виданий ПрАТ СК Український страховий стандарт страхувальнику ОСОБА_6 на забезпечений ТЗ Санйонг р.н. НОМЕР_2, страхова сума за шкоду заподіяну майну 50000 грн., розмір франшизи 00 грн.

Згідно із повідомленням потерпілої особи про ДТП ОСОБА_6 звернувся до ПАТ СК «Гарант-авто» 14.07.2014 року, а із заявою про виплату страхового відшкодування 22.05.2015 року.

У протоколі огляду ТЗ від 30.07.14 вказані пошкодження, отриманні автомобілем Санйонг. Відповідно до ремонтної калькуляції від 28.08.2014 року вартість ремонту автомобіля Санйонг становить 47977,92 грн.

Відповідно до ст..29 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у звязку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, повязані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Оскільки судовою колегією встановлено вину у спричиненні дорожньо-транспортної пригоди водіїв ОСОБА_1 20% та ОСОБА_3 80%, тому розмір на відшкодування матеріальної згоди зі страховим компаній підлягають задоволенню у відсотковому відношенні: з ПрАТСтрахова Компанія Український страховий стандарт на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, спричиненого застрахованою особою, суму в розмірі 40000,00 грн; з ПАТ Українська страхова компанія ГАРАНТ-АВТО на користь ОСОБА_3 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди суму в розмірі 9595,58 грн відповідно.

Інші доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд відповідно до пункту 3 частини 1 статті 307 ЦПК України з підстав, передбачених пунктом 3 частини 1 статті 309 ЦПК України, змінює рішення в частині визначення суми матеріальної шкоди, яка підлягає стягненню.

Керуючись ст..ст. 303, 304, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м.Харкова від 06 березня 2017 року змінити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди суму в розмірі 18508,08 грн.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства Страхова Компанія Український страховий стандарт на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, спричиненого застрахованою особою, суму в розмірі 40000,00 грн.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1, Публічного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Гарант-авто», третя особа: ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної і моральної шкоди заподіяної внаслідок ДТП задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Українська страхова компанія ГАРАНТ-АВТО на користь ОСОБА_3 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди суму в розмірі 9595,58 грн.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили після проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Швецова Л.А.

Судді Котелевець А.В.

ОСОБА_7