Справа № 626/2374/16-ц
Провадження № 2/626/121/2017
РІШЕННЯ

Іменем України

25.07.2017 року м. Красноград Красноградський районний суд Харківської області

в складі: головуючого- судді Рибальченко І.Г.

за участі секретаря Скачко Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про захист права власності , -

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про захист права власності. Свій позов обгрунтовує тим, що після смерті 07 листопада 2015 року матері ОСОБА_4, вона успадкувала нерухоме майно. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 16 червня 2016 року ОСОБА_1 є власником ? частки будинку, розташованого за адресою: Харківська область м.Красноград вул.19 Вересня,16. Іншим спадкоємцем за заповітом є брат позивача ОСОБА_5 Відповідно довіреності від 17 квітня 2016 року , ОСОБА_5 уповноважив ОСОБА_2 прийняти спадщину і вести спадкову справу з правом отримання свідоцтва на спадщину після смерті ОСОБА_4

З червня 2016 року ОСОБА_2 змінила замки в будинку та вселила ОСОБА_3 до спірного будинку з метою забезпечення збереження нерухомого майна. На думку позивача, внаслідок таких дій відповідачів порушується право власності ОСОБА_1, тому вона просила: усунути перешкоди в користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_3 Крім того, вселити позивача до будинку, частину якого вона успадкувала, та зобов"язати ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_1 користуватися будинком розташованим за адресою: Харківська область м.Красноград вул.19 Вересня,16 і передати ключі та документи про сплату комунальних послуг.

В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, наполягали на задоволенні позову з підстав, зазначених в позовній заяві.

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 в судові засідання не зявлялися, про час і місце розгляду справи неодноразово повідомлялися належним чином.

Суд вислухавши пояснення сторони позивача, дослідивши матеріли справи, вважає, що позов не підлягає задовольню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на обов"язкову частку у спадщині 16 червня 2016 року в порядку спадкування після смерті 07 листопада 2015 року своєї матері ОСОБА_4 ОСОБА_1 стала власником ? частки будинку , розташованого за адресою: Харківська область м.Красноград вул.19 Вересня,16. Інша частина нерухомого майна в порядку спадкування за заповітом належить ОСОБА_5 , який спадщину прийняв, але спадкові права та свідоцтво про право на спадщину не оформив.

Згідно довідки про склад зареєстрованих у житловому приміщенні від 18 квітня 2017 року, ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1.

Як зазначено в довіреності від 17 квітня 2016 року , ОСОБА_5 уповноважив ОСОБА_2 прийняти спадщину і вести спадкову справу з правом отримання свідоцтва на спадщину після смерті ОСОБА_4, яка померла 07 листопада 2015 року з правом продати будинок за адресою вул. 19 Вересня ,16 в м. Красноград Харківської області.

Згідно письмових пояснень ОСОБА_2, вона є довіреною особою ОСОБА_5, який після смерті матері успадкував 3/4 частини будинку . Зі згоди спадкоємця ОСОБА_3 безоплатно проживала в будинку та наглядала за його збереженням.

Як підтвердив допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6, в його присутності як працівника поліції відповідач ОСОБА_2 змінювала замки до будинку, оскільки вона відповідно довіреності була уповноважена ОСОБА_5 вчиняти дії по прийнятті і оформленні спадщини, яка відкрилася після смерті його матері ОСОБА_4

Судом враховується, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст.1268 ЦК України). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України).

Положеннями ст. 1296 ЦК України визначено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

В ст.1297 ЦК України передбачений о бов'язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім'я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців.

Відповідно до п.6 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч.5 ст.1268 ЦК). Проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (ст.19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Право на спадщину як майнове право (об'єкт спадкування) виникає з часу прийняття спадщини, а виникнення права власності на спадкове майно як на об'єкт нерухомого майна з часу реєстрації.

Таким чином, законодавець розмежовує поняття "виникнення права на спадщину" та "виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини", і пов"язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки.

Аналіз норм статей 1216, 1218, 1219, 1268, 1269, 1296, 1297 ЦК України дає підстави для висновку про те, що спадкові права є майновим об"єктом цивільного права, реалізувавши які, спадкоємець, незалежно від отримання ним свідоцтва про право на спадщину, набуває прав на спадкове майно, в тому числі нерухоме (право володіння, користування), а з моменту оформлення права власності на нерухоме майно і право розпорядження ним. Саме до такого висновку дійшов ВСУ у постанові від 08 квітня 2015 року, у справі № 6-33 цс15, який відповідно до ст. 360-7 є обов"язковим для всіх судів України.

Мати позивача ОСОБА_4, яка була власником будинку, померла 07 листопада 2015 року, отже з цього часу її спадкоємці набули права володіння та користування спадковим майном, а саме: житловим будинком по вул.19 Вересня,16 у м.Красноград Харківської області.

Відповідно до ст. ст. 317, 319, 325, 383 ЦК України власник майна має право володіти, користуватись та розпоряджатись належним йому на праві приватної власності майном на свій розсуд та вчиняти будь-які дії щодо свого майна, які не суперечать закону.

В ст.391 ЦК України вказано, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Чинним житловим законодавством України (ст..116 ЖК України) в якості способу захисту прав власника житлового будинку передбачено виселення члена його сім'ї за наявності певних підстав.

Відповідно до ст. ст. 355,356,358 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Оскільки судом установлено, що позивач ОСОБА_1 не є одноосібним власником житлового будинку у розумінні вимог ст. ст. 316,317 ЦК України, її позовна вимога про виселення ОСОБА_3 і таким чином усунення перешкод з боку відповідачів у здійсненні права користування та розпорядження спірним житловим будинком без надання іншого житлового приміщення задоволенню не підлягають.

Стосовно позовних вимог ОСОБА_1 про її вселення до будинку та зобов"язання ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_1 користуватися будинком, слід зазначити наступне.

Відповідно до ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Зазначене свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Поняття реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої ст. 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Як вбачається з матеріалів справи, спірний будинок є загальною площею 47 кв.м., житловою площею 24,8 кв.м., складається з трьох житлових кімнат та кухні.На підставі ст.1241 ЦК України, спадкоємицею 1/4 частини житлового будинку з надвірними будівлями є ОСОБА_1, відповідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 16 червня 2016 року.

Чинним законодавством передбачено, що надання співвласнику у користування частини майна повинно ґрунтуватись на встановленні відповідності між розміром частки співвласника у праві спільної власності та часткою того майна, надання якого вимагає у користування такий співвласник. Лише за домовленістю співвласників може бути допущено відступ від засад відповідності між розміром частки у праві та розміром частки майна.

У даному випадку, вселити позивача і таким чином визначити порядок користування спірним будинком із дотриманням прав кожного із співвласників на володіння, користування та розпорядження відповідно до їх часток у праві спільної часткової власності неможливо.

За таких обставин суд приходить до висновку, що задоволенню не підлягають і інші позовні вимоги, в даному випадку не вирішувалося питання про порядок користування спірним будинком, із дотриманням прав кожного із співвласників на володіння, користування та розпорядження зазначеним будинком, відповідно до їх часток у праві спільної часткової власності. З цих підстав вимога ОСОБА_1 про її вселення в будинок в цілому, приймаючи до уваги її право власності на ? частину спірного будинку, не ґрунтується на вимогах закону.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує положення ст..88 ЦПК України, де зазначено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем понесені судові витрати на сплату судового збору, що підтверджується копіями квитанцій, долучених до матеріалів справи. Враховуючи те, що в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю, понесені ОСОБА_1 судові витрати не відшкодовуються.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212, 214-215 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про захист права власності - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Харківської області через Красноградський районний суд шляхом подачі в 10 денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Суддя