АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/5064/17 Головуючий 1 інстанції -
Справа № 643/1090/17 Короткий І.П.
Категорія: сімейні Доповідач - Хорошевський О.М. РІШЕННЯ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
18 серпня 2017 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:
головуючого, судді - Хорошевського О.М.
суддів: Кіся П.В.,
за участю секретаря - Сватенко Н.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 12 липня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька, -
У січні 2017 року ОСОБА_3 звернулася з позовом до ОСОБА_4 про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька.
В обґрунтування зазначала, що сторони є батьками дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. У зв'язку з тим, що відповідач відмовляється надати позивачу дозвіл на виїзд дитини за кордон для відпочинку та оздоровлення, позивач просить суд надати позивачу дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за кодон України - в Португалію у супроводі матері на період з 16.07.2017 року по 27.08.2017 року з метою відпочинку та оздоровлення без згоди батька - відповідача по справі.
Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 12 липня 2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційні скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції, як незаконне та необґрунтоване та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.

Посилаючись на ті ж самі обставини, що були викладені у позовній заяві, зазначає, що місто, де вона проживає зі своїм чоловіком має середземноморський клімат, оточене евкаліптовими та хвойними лісами, знаходиться в восьми кілометрах від Атлантичного океану, відпочинок дитини у такому місці буде сприяти його оздоровленню, духовному та інтелектуальному розвитку. Право дитини залишити власну країну і повернутися до неї, у разі, якщо її батьки мешкають у різних країнах, закріплено Конвенцією про право дитини.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду, доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що ст. 313 ЦК України та Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» не передбачено випадків надання судом дозволу на виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Приписи п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, що передбачає таку можливість суперечить приписам Цивільного Кодексу та спеціального Закону, а тому застосуванню підлягають положення Закону.

Доказу, який би підтверджував бажання дитини здійснювати виїзд за межі державного кордону України позивач суду не надав.

Однак з такими доводами погодитись не можна.

Дійсно, за правилами п. 3 ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Однак при цьому йдеться про відсутність спору між батьками з цього питання.

Статтею 124 Конституції України визначено, що юрисдикція судів поширюється на всі правові відносини, що виникають у державі.

Оскільки йдеться про здійснення батьками своїх прав відносно дитини, такі спори підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства.

Вирішуючи спір по суті судова колегія бере до уваги наступне.

Зазначаючи у позовній заяві країну, термін та мету перебування дитини за кордоном України позивач не навела адреси за якою буде перебувати дитина у разі надання судом дозволу.

З пояснень представника позивача, наданих суду апеляційної інстанції вбачається, що на час апеляційного розгляду справи мати дитини на території України відсутня.

Враховуючи, що час перебування за межами України обмежений позовними вимогами до 27 серпня 2017 року виконання рішення суду у разі надання дозволу на виїзд дитини може бути у зв'язку з цим ускладнений.

До того ж суду не було надано будь-яких доказів, що мати має намір повернути дитину на територію України саме 27.08.2017 року, про що може свідчити авіаквитки, тощо.

З урахуванням наведеного, судова колегія вбачає, що позовні вимоги задоволені бути не можуть.

Оскільки судом першої норми матеріального права застосовані неправильно, оскаржуване рішення підлягає скасуванню з підстав, передбачених п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, п. 4 ч. 1 ст. 309, 316, 317, 319 ЦПК України судова колегія, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 12 липня 2017 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог відмовити з інших підстав.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення, та може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий - О.М. Хорошевський

Судді - П.В. Кісь

О.А. Кружиліна