ухвала

іменем україни

17 серпня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Іваненко Ю.Г., Ситнік О.М., Ступак О.В.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Дніпрогаз» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за надані послуги з газопостачання, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Дніпрогаз» (далі - ПАТ «Дніпрогаз») звернулось до суду з указаним позовом, в якому просило стягнути з відповідача заборгованість за надані послуги з газопостачання, яка станом на 30 березня 2015 року становить 3 087,28 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 липня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 жовтня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано і ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Дніпрогаз» заборгованість за спожитий природний газ за період з березня 2008 року по 30 березня 2015 року в розмірі 2 138,86 грн. У задоволенні решти позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 лютого 2016 року рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 жовтня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 липня 2016 року рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 липня 2015 року змінено в частині обґрунтування підстав для відмови у задоволенні позовних вимог.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просила скасувати рішення апеляційного суду та направити справу на новий апеляційний розгляд, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Змінюючи рішення районного суду в частині обґрунтування відмови у позові, апеляційний суд виходив з того, що борг за послуги газопостачання у ОСОБА_4 станом на 30 березня 2015 року за період з 30 березня 2012 року по 30 березня 2015 року складає 1 427,67 грн.

Проте, як видно з матеріалів справи, 29 жовтня 2015 року ОСОБА_4 сплатила позивачу 2 138,86 грн за послуги газопостачання за рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 жовтня 2015 року, а тому оскільки сума 2 138,86 грн перевищує суму боргу, яка підлягала б стягненню, у задоволенні позовних вимог ПАТ «Дніпрогаз» про стягнення суми боргу за період з березня 2012 року по березень 2015 року слід відмовити, у зв'язку з тим, що дана сума боргу вже була сплачена відповідачем.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційним судом неправильно зазначено суму заборгованості, не залучено до участі у справі доньку відповідача ОСОБА_5, а також про те, що заборгованість нараховано на трьох осіб, хоча проживає лише відповідач не спростовують висновків апеляційного суду про відмову у задоволенні позову.

Так, судами встановлено, що ОСОБА_4 разом із дочкою ОСОБА_5 та внуком ОСОБА_6 проживає у квартира АДРЕСА_1 і є споживачем наданих позивачем послуг з газопостачання, які відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносяться до комунальних.

Правовідносини між сторонами оформлювались шляхом видачі розрахункової книжки з відкриттям особового рахунку НОМЕР_1.

Згідно зі ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом, а згідно з ст. 68 ЖК України наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Квартирна плата та плата за комунальні послуги в будинках державного і громадського житлового фонду вносяться щомісяця в строки, встановлені Радою Міністрів Української РСР.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач тривалий час, а саме з січня 1996 року, не оплачувала у повному обсязі надані їй послуги, у зв'язку з чим у березні 2011 року ПАТ «Дніпрогаз» звернулося до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за спожитий природний газ у розмірі 1 279,70 грн (а. с. 9, 10).

Судовим наказом Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 квітня 2011 року заяву товариства було задоволено.

Ухвалою цього ж суду від 06 червня 2014 року судовий наказ на підставі п. 2 ч. 8 ст. 105-1 ЦПК України було скасовано та роз'яснено товариству право на звернення з такою вимогою до суду в позовному провадженні.

Згідно з п. 29 ч. 6 Правил надання населенню послуг з газопостачання, споживач зобов'язаний у разі відсутності лічильника газу письмово повідомляти не пізніше ніж у місячний строк газопостачальне підприємство про всі зміни, що стосуються видів споживання природного газу.

Пунктом 32 ч. 14 Правил визначено, що газопостачальне підприємство зобов'язане у разі відсутності лічильника газу та надання споживачем відповідних підтвердних документів провадити перерахунок розміру плати за послуги з газопостачання у таких випадках: тимчасова відсутність за основним місцем проживання споживача або членів його сім'ї; письмове повідомлення споживачем у місячний строк про зміни, що стосуються видів споживання природного газу.

Відповідно до п. 34 ч. 6 Правил споживач несе відповідальність згідно із законодавством за використання газу (за відсутності лічильника) у разі, коли протягом місяця не було повідомлено газопостачальне або газорозподільне підприємство про зміни, що стосуються видів споживання природного газу.

Таким чином з наведеного вище видно, що на споживача який не вчасно повідомив газопостачальну організацію в письмової формі про зміни щодо кількості зареєстрованих осіб з підтверджуючими документами, покладається обов'язок щодо сплати нарахованих сум за спожитий природний газ у відповідності з нормами споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників.

Отже, у зв'язку з порушенням відповідачем вимог Правил і не наданням на адресу ПАТ «Дніпрогаз» інформації щодо кількості проживаючих за вищевказаною адресою, на підставі вимог Правил, ПАТ «Дніпрогаз» здійснило нарахування за спожитий природний газ з 17 листопада 2005 року на 3 особи.

Апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що районний суд правильно дійшовши висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ «Дніпрогаз», безпідставно відмовив у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості за період з березня 2012 року по березень 2015 року з підстав пропуску строку позовної давності.

Разом з тим, згідно з ч. 2 ст. 337 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

З огляду на вищевикладене, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Ю.Г. Іваненко О.М. Ситнік О.В. Ступак