У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

СитнікО.М., Дем'яносова М.В., Іваненко Ю.Г.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Адміністрації Київського району Харківської міської ради, Департаменту реєстрації Харківської міської ради про визнання права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 31 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 12 січня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, у якому зазначала, що згідно з рішенням Виконавчого комітету Київської районної ради депутатів трудящих від 14 березня 1958 року № 5 та договором про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку від 15 травня 1958 року у період 1958−1961 років було побудовано житловий будинок АДРЕСА_1. Цей будинок побудований силами та за рахунок ОСОБА_5, його брата ОСОБА_6, їх батьків ОСОБА_7 і ОСОБА_8, для користування рідними братами: ОСОБА_5 та ОСОБА_6, між якими ніколи не було спорів щодо користування будинком та земельною ділянкою.

Договори на газопостачання, водопостачання, вивіз сміття, електрозабезпечення були окремі, страховка та земельний податок оплачувалися окремо. Після смерті ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, його дружина ОСОБА_9 таємно від ОСОБА_6 отримала рішення Київської районної ради м. Харкова від 20 квітня 1999 року № 107-2 «Про прийняття в експлуатацію житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1».

Цим рішенням був затверджений акт про прийняття в експлуатацію спірного будинку з надвірними будівлями на ім'я ОСОБА_5 Вважала рішення від 20 квітня 1999 року № 107-2 частково незаконним, а саме на 46/100 частин житлового будинку, оскільки були відсутні підстави для його прийняття, враховуючи, що будинок побудований на дві половини, було заведено дві домові книги і кожен з братів окремо сплачував за надані послуги з водо-, газо-, електропостачання. Зазначала, що її дядькові - ОСОБА_6 належало 46/100 частини спірного будинку, а його брату ОСОБА_5 - 54/100 частини. У травні 2015 року вона дізналась, що 46/100 частини спірного будинку належать ОСОБА_4, а 54/100 частини - ОСОБА_10, яка купила цю частку у ОСОБА_4

Вказувала, що на момент смерті її батька ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, вона була зареєстрована разом із ним у частині спірного будинку, тому у порядку п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК Української РСР 1963 року вона є спадкоємцем, що прийняв спадок після смерті батька.

Просила: визнати частково незаконним рішення виконавчого комітету Київської районної ради м. Харкова від 20 квітня 1999 року № 107-2 про оформлення права власності на спірний будинок за адресою: АДРЕСА_1, на ім'я померлого ОСОБА_5 - у частині оформлення 46/100 частини будинку, визнавши прийняття в експлуатацію 46/100 частини спірного будинку на ім'я ОСОБА_6 Визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 30 квітня 1999 року в частині визнання за ОСОБА_9 права власності на 46/100 частини спірного будинку після смерті ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, та визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 15 квітня 2014 року у частині визнання за ОСОБА_4 права власності на 46/100 частини спірного будинку після смерті її матері ОСОБА_9 Визнати за нею право власності на 46/100 частини спірного будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, у порядку спадкування за законом після смерті її батька ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 31 жовтня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 12 січня 2017 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 14 березня 1958 року рішенням Виконавчого комітету Київської районної Ради депутатів трудящих № 5 ОСОБА_5 виділено в безстрокове користування земельну ділянку для будівництва індивідуального будинку за адресою: АДРЕСА_1, площею 535 кв. м (а. с. 98).

15 травня 1958 року між Виконавчим комітетом Київської районної Ради депутатів трудящих та ОСОБА_5 укладено договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки площею 535 кв. м для будівництва індивідуального будинку за вищевказаною адресою (а. с. 96, 97).

13 квітня 1999 року прийнято в експлуатацію житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходяться у АДРЕСА_1. Будівництво почато у 1958 році та закінчено у 1961 році (а. с. 8, 9). Рішенням Виконавчого комітету Київської районної ради м. Харкова від 20 квітня 1999 року затверджено акт прийняття в експлуатацію вказаного житлового будинку, житловою площею 55,8 кв. м, та надвірними будівлями по АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_5 (а. с. 7).

27 квітня 1999 року право власності на житловий будинок з надвірними будівлями за вищевказаною адресою зареєстровано за ОСОБА_5 у Комунальному підприємстві «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» за реєстровим № 60748 та видана довідка-характеристика для оформлення спадщини (а. с. 99, 103).

30 квітня 1999 року на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_9 отримала у спадщину зазначений житловий будинок з надвірними будівлями після смерті чоловіка ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 95), та у подальшому цей будинок успадкувала ОСОБА_4 після смерті матері ОСОБА_9, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3, згідно зі свідоцтвом про спадщину за заповітом від 15 квітня 2014 року (а. с. 156).

30 червня 2015 року за договором купівлі-продажу 54/100 частин житлового будинку по АДРЕСА_1 з надвірними будівлями ОСОБА_11 продала ОСОБА_10 (а. с. 39).

Відповідно до ч. ч. 1, 3, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виник спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За таких обставин, суди дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позову за недоведеністю, оскільки рішення Виконавчого комітету Київської районної Ради депутатів трудящих від 14 березня 1958 року щодо виділу земельної ділянки в безстрокове користування ОСОБА_5 не скасоване та є чинним. У матеріалах справи відсутні документи, які б підтверджували, що земельна ділянка, на якій спірний будинок збудований, надавалась для будівництва і ОСОБА_6

Право власності на частину спірного будинку за ОСОБА_6 у встановленому законом порядку не визнавалось та не зареєстроване у відповідних органах.

Квитанцій про страхування частини домоволодіння на ім'я ОСОБА_6, договори про надання послуг не є доказами виникнення чи існування права власності на нерухоме майно.

Таке право власності на весь будинок по АДРЕСА_1 у квітні 1999 року було зареєстроване за ОСОБА_5

Колегія суддів погоджується також із висновком судів про те, що ОСОБА_6 не мав права власності на 46/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1, а право власності на частину спірного будинку, яке отримує спадкоємець при спадкуванні, є похідним від права спадкодавця на спадщину, відтак суди вірно вказала, що відсутні підстави для визнання права власності на 46/100 частин спірного будинку за ОСОБА_3

Також суди зазначили, що відсутні підстави для визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 30 квітня 1999 року в частині визнання за ОСОБА_9 права власності на 46/100 частини спірного будинку після смерті ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, та визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15 квітня 2014 року у частині визнання за ОСОБА_4 права власності на 46/100 частини спірного будинку після смерті її матері ОСОБА_9

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, на правильність висновків судів вони не впливають та їх не спростовують.

Згідно ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи дотримано вимоги закону, у зв'язку з чим колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити, а судові рішення залишити без змін.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 31 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 12 січня 2017 рокузалишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

СитнікО.М. Дем'яносов М.В. Іваненко Ю.Г.