Апеляційний суд Житомирської області
Категорія 48 Доповідач Трояновська Г. С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого - судді Трояновської Г.С.

суддів: Миніч Т.І., Павицької Т.М.

з участю секретаря судового засідання Кучерявого О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Орган опіки і піклування Житомирської міської ради, про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на малолітню дитину, визначення місця проживання малолітньої дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа - Орган опіки і піклування Житомирської міської ради про визначення місця проживання малолітньої дитини

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 03 квітня 2017 року,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, в кінцевій редакції якого просила розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем, стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та на повнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, який продовжує навчання у розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подання позову і до досягнення ОСОБА_3 повноліття та закінчення навчання ОСОБА_4, але не більше як до досягнення ним 23 років, визначити місце проживання малолітнього сина ОСОБА_3 з нею, відібрати малолітнього сина ОСОБА_3, який проживає за адресою: АДРЕСА_1, та передати його їй. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 24.12.1993 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб, від якого вони мають двох дітей повнолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4 та неповнолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5. В силу різних життєвих обставин спільне життя з відповідачем не склалось, фактичні подружні відносини між ними припинені. Зазначала, що діти перебувають на її утриманні, відповідач матеріальної допомоги не надає, ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків. Повнолітній син ОСОБА_4 є інвалідом ІІ групи та продовжує навчання у Вищому професійному училищі-інтернаті у м. Житомирі. Крім того зазначала, що відповідач на початку травня 2015 року самовільно забрав сина ОСОБА_5 до себе і по теперішній час забороняє їй бачитись з ним. Вказала, що має самостійний дохід, необхідні житлові умови, не зловживає спиртними напоями, а тому просила відібрати неповнолітнього сина ОСОБА_5 у відповідача та визначити місце його проживання разом з нею та повністю задовольнити її позовні вимоги.

У квітні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просив залишити неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5 на його вихованні та проживанні. Позовні вимоги мотивував тим, що неповнолітній син ОСОБА_5 понад півроку (станом на день подання зустрічного позову) проживає з ним за адресою: АДРЕСА_1. Вказав, що у період, коли син проживав зі своєю матір'ю, остання по кілька днів не водила його до школи, одного разу стався випадок, коли вона на кілька днів залишила дітей у своїх знайомих, поїхавши на відпочинок до Болгарії, а діти в той час були голодними та не відвідували навчання. Зазначав, що позивач не має постійного доходу та власного житла, проживає в орендованій квартирі, веде аморальний спосіб життя, участі у вихованні малолітнього сина не приймає. Він в свою чергу, офіційно працевлаштований в Чешській Республіці, працює на посаді заступника директора підприємства, має постійний дохід та житло, спиртними напоями не зловживає, постійно водить молодшого сина до різних спортивних секцій, на курси іноземних мов, піклується про стан його здоровця, купує одяг та продукти харчування, відвозив його на відпочинок за кордон.

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 03.04.2017 року провадження у справі в частині вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Орган опіки і піклування Житомирської міської ради, про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання, та відібрання малолітньої дитини закрито у зв'язку з відмовою представника позивача від позову в цій частині вимог, оскільки повнолітній син проживає з батьком, а малолітній - з матір'ю.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 03 квітня 2017 року первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Орган опіки і піклування Житомирської міської ради, про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на малолітню дитину, визначення місця проживання малолітньої дитини задоволено частково. Шлюб, зареєстрований 24 грудня 1993 року відділом реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за актовим записом № 2517, розірвано. Стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання малолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/4 частки всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. Визначено стягувати аліменти, починаючи з 03 вересня 2015 року. Рішення суду в межах суми платежу за один місяць допущено негайному виконанню.

Визначено місце проживання малолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, з матір'ю ОСОБА_1

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1314,00 грн. судового збору.

У задоволенні решти вимог позову відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа Орган опіки і піклування Житомирської міської ради про визначення місця проживання малолітньої дитини відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на незаконність рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати в частині задоволених позовних вимог за первісним позовом та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог у цій частині відмовити, зустрічний позов - задовольнити у повному обсязі.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в абзаці першому пункту 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №12 „Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку" відповідно до ст. 303 ЦПК України апеляційний суд при перевірці законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції не має права виходити як за межі доводів апеляційної скарги, так і за межі вимог, заявлених у суді першої інстанції, крім випадків передбачених частинами третьою та четвертою цієї статті.

У третьому абзаці пункту 15 названої постанови Пленуму зазначено, що у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Як видно із змісту апеляційної скарги ОСОБА_2 не оскаржує рішення суду в частині розірвання шлюбу, а тому рішення суду в цій частині не перевіряється.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 303, ч.ч. 2,3 ст. 213 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 24.12.1993 року відділом реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції між сторонами було зареєстровано шлюб (актовий запис № 2517), від якого вони мають двох дітей: повнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_6, якому на період з 21.01.2014 року по 01.02.2016 року встановлено інвалідність ІІ групи з дитинства, та неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, копіями свідоцтв про народження дітей, довідкою до акта огляду МСЕК серії 10 ААВ № 819090 (а.с. 10, 12-14).

Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані поважати дитину (ч. ч. 2, 4 ст. 150 СК України).

Відповідно до ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Згідно з ч. 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 157 СК України той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Згідно з ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

У відповідності до ч. 2 та ч. 3 ст. 161 СК України , якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Відповідно роз'яснень, викладених у Пленумі Верховного Суду України в п. 24 Постанови від 12.06.1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» (згідно Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів п. 24 Постанови є чинним), вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд виходячи із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, 24.12.1993 року відділом реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції між сторонами було зареєстровано шлюб (актовий запис № 2517), від якого вони мають двох дітей: повнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_6, якому на період з 21.01.2014 року по 01.02.2016 року встановлено інвалідність ІІ групи з дитинства, та неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, копіями свідоцтв про народження дітей, довідкою до акта огляду МСЕК серії 10 ААВ № 819090 (а.с. 10, 12-14).

Судом першої інстанції також встановлено, що позивач та відповідач фактично проживають окремо, їхній малолітній син ОСОБА_5 проживає разом з позивачем за адресою: АДРЕСА_2, а повнолітній син ОСОБА_6 проживає з відповідачем за адресою: АДРЕСА_3.

Крім цього, позивач та відповідач обоє працюють, мають постійні доходи у вигляді заробітних плат. Зокрема, позивач працює на посаді менеджера ТОВ «Офісний комплекс «Житомир», отримуючи заробітну плату в розмірі 5000,00 грн., а відповідач на посаді заступника директора товариства RH Work s.r.o. і його заробіток становить 35000 чеських крон. (а.с. 99, 156, 157).

Згідно висновку виконавчого комітету Житомирської міської ради, як органу опіки та піклування, щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3, затвердженого рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради № 609 від 06.07.2016 року визначено місце проживання ОСОБА_3 з матір'ю ОСОБА_1 (а.с. 106, 107).

Висновком встановлено, що сторони характеризуються позитивно, працюють офіційно та мають постійний заробіток. За інформацією Житомирської ЗОШ № 7, яку відвідує ОСОБА_3, мати дитини відвідує школу, цікавиться навчанням і вихованням сина. У спілкуванні з вчителями з порозумінням ставиться до рекомендацій. Цікавиться успіхами ОСОБА_3 і батько.

З інформації КУ «Центральна дитяча міська лікарня» від 07.04.2016 року № 57 вбачається, що ОСОБА_1 звертається за медичною допомогою сина, своєчасно виконує рекомендації лікарів та забезпечує належний догляд за дитиною.

Інформацією про надання психологічної консультації Житомирського міського центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді від 24.06.2016 № 847 підтверджується, що ОСОБА_3 емоційно прив'язаний більше до матері та чітко висловлює свою позицію щодо бажання спільного проживання з нею.

Зазначені обставини враховані органом опіки та піклування при визначенні місяця проживання малолітньої дитини.

В силу ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно п. 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітні дитина не повинна, крім випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив із того, що обоє з батьків створили належні умови для проживання та виховання дитини, мають позитивні характеристики, кожен бажає, щоб дитина проживала саме з ним, обидва батьки приймають участь у вихованні дитини, однак, з урахуванням прихильності дитини (сина ОСОБА_5) до матері, дійшов обгрунтованого висновку про те, що інтересам дитини буде відповідати визначення місця мешкання дитини разом з матір'ю.

Також, в силу ст. 180, ч. 3 ст. 182, ст. 191 СК України, правильним є висновок суду про стягнення з відповідача за первісним позовом на користь позивача аліментів на утримання малолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, в розмірі 1/4 частки всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з дня пред'явлення позову та до досягнення дитиною повноліття.

Відповідно до ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. А тому доводи ОСОБА_2, наведені в апеляційній скарзі, про незаконність стягнення з нього аліментів за період коли дитина проживала з ним, є безпідставними.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення на підставі наданих сторонами та досліджених у судовому засіданні доказів, повно і всебічно з'ясувавши обставини, на які посилаються сторони як на підставу своїх вимог і заперечень.

Рішення суду є законним і обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 03 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Судді