Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22.08.2017 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді Леміш О.М.

при секретарі Химинець О.Я.,

з участю представника позивача ОСОБА_1Ю

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Ужгородської міської ради, третя особа без самостійних вимог на боці відповідача ПАТ «Закарпаттяобленерго», про визнання права власності, -

встановив:

ОСОБА_2 звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з зазначеною позовною заявою, мотивуючи її тим, що 24 грудня 2015 року придбав кафе-магазин, загальною площею 128,4 кв.м. та земельну ділянку, площею 0,0120 га з цільовим призначенням - для роздрібної торгівлі та комерційних послуг, що розташовані в м. Ужгороді по вул. Закарпатська, буд. 34. Зареєструвавши декларацію про початок виконання підготовчих робіт, з метою реконструкції придбаного кафе-магазину позивач розпочав будівельні роботи на підставі розробленого проекту. На стадії оформлення дозвільної документації відділом державного архітектурно-будівельного контролю було проведено позапланову перевірку дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, якою встановлено відсутність декларації про початок виконання будівельних робіт та ведення будівництва в охоронній зоні ЛЕП - 10 кВт.

Оскільки станом на сьогоднішній день кафе-магазин з виробничими приміщеннями вже побудовано на належній позивачу земельній ділянці, він просить на підставі ст. 367 ЦК України визнати за ним право власності на самочинно збудований обєкт.

Представник позивача в судовому засіданні поданий позов підтримала в повному обсязі та просила його задовольнити з мотивів, наведених у позовній заяві.

Представник відповідача, подавши суду відповідні письмові пояснення, проти задоволення позову не заперечив.

Третя особа ПАТ «Закарпаттяобленерго» свого повноважного представника в судове засідання не направило, причини неявки суд не повідомило, а тому суд ухвалив розглянути справу за його відсутності.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність та допустимість кожного доказу, вислухавши пояснення представника позивача , суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з огляду на наступне .

Так, у судовому засіданні встановлено, що на підставі витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що ОСОБА_2 є власником земельної ділянки, кадастровий номер :28:001:0005, площею 0,012 га, яка розташована в м. Ужгороді по вул. Закарпатська, буд. 34 із цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель торгівлі. Вказана земельна ділянка разом із розташованим на ній кафе-магазином, загальною площею 128,47 кв.м., була придбана позивачем у громадянина ОСОБА_3 згідно договору купівлі-продажу від 24 грудня 2015 року.

З метою проведення реконструкції придбаного кафе-магазину позивач 29 серпня 2016 року зареєстрував в управлінні ДАБІ у Закарпатській області декларацію про початок виконання підготовчих робіт, а згідно укладеного із ОСОБА_4 договору про виділ в натурі часток з обєкта нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, від 05 грудня 2016 року став власником ? часток обєкта незавершеного будівництва реконструкції кафе-магазину 12% готовності, розташованого в м. Ужгороді, вул. Закарпатська, буд. 34.

Відповідно до технічного паспорту станом на 20 квітня 2017 року реконструйований позивачем кафе-магазин з виробничими приміщеннями має загальну площу 614,8 кв.м.

Постановами відділу ДАБК виконавчого комітету Ужгородської міської ради по справі про адміністративне правопорушення №29 та №30 від 16 листопада 2016 року, якими ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених абз. 1 та абз. 8 ст. 96 КУпАП, встановлено, що позивачем без декларації про початок виконання будівельних робіт та в охоронній зоні ЛЕП 10кВт ведеться будівництво гаражів та виробничих приміщень.

Накладені постановами стягнення у вигляді штрафу в розмірі 10200,00 грн. та штрафу в розмірі 850,00 грн. ОСОБА_2 сплачено в повному обсязі.

У відповідності до ч.2 ст. 41 Конституції України, ст.ст. 11, 182, 316, 317, 319, 328 ЦК України право приватної власності на нерухоме майно набувається в порядку, визначеному Законом, і вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Законодавством встановлено спеціальний режим правового регулювання відносин у сфері набуття права власності на новостворене нерухоме майно.

Відповідно до ч.2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття в експлуатацію.

Згідно ч.1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

За приписами ст. 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» під самочинним будівництвом необхідно розуміти як нове будівництво, так і реконструкцію, реставрацію або капітальний ремонт вже існуючих об'єктів нерухомості.

Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 4 Постанови від 30 березня 2012 року №6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Під наданням земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно-правових договорів із фізичною чи юридичною особою.

Відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Частиною 3 цієї статті встановлено, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Таким чином, ст. 376 ЦК України передбачено загальне правило про те, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього, однак, встановлено випадки, коли право власності на самочинне будівництво може бути визнане за рішенням суду за особою, що здійснила самочинне будівництво, або за власником земельної ділянки.

Як встановлено в судовому засіданні позивач є власником земельної ділянки, загальною площею 0,0120 га, на якій ним самовільно без спеціального дозволу було побудовано обєкт нерухомого майна кафе-магазин з виробничими приміщеннями, загальною площею 614,8 кв.м. Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку віл 18 грудня 2015 року відомості про обмеження у використанні земельної ділянки не зареєстровані.

Отже, суд приходить до переконання про можливість визнання за ОСОБА_2 права власності на побудований на належній йому земельній ділянці нерухомий обєкт по вул. Закарпатській, буд. 34 в м. Ужгород.

Щодо розташування побудованого позивачем обєкту в охоронній зоні електричних мереж, то судом прийнято до уваги встановлені законодавством обмеження щодо використання земельних ділянок у відповідних спеціальних охоронних зонах. Так, згідно Державних будівельних норм України «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень ДБН 360-92**», затверджених наказом Держкоммістбудування №44 від 17 квітня 1992 року, в охоронних і санітарно-захисних зонах ПЛ напругою до 330 кВ включно, якщо затвердженою містобудівною документацією не передбачено іншого виду використання цих земель, дозволяється розміщення виробничих будинків і споруд, колективних гаражів і відкритих стоянок легкових транспортних засобів. В охоронних зонах ПЛ напругою 110 - 220 кВ допускається за технічними умовами власників цих мереж та органів державної пожежної охорони розташування колективних гаражів легкових транспортних засобів, виробничих будинків і споруд, виконаних із вогнетривких матеріалів та під'їзд до них в межах всієї охоронної зони, в тому числі під проводами ПЛ.

Отже, враховуючи те, що кафе-магазин з виробничими приміщеннями побудовано на земельній ділянці, власником якої є позивач, будівництво такого не порушує права та інтереси третіх осіб, то право власності на здійснене без дозвільних документів, тобто самовільно, будівництво слід визнати за позивачем.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 209, 212, 214, 215, 218, 294 ЦПК України, ст.ст. 328, 376 ЦК України, суд, -

РІШИВ:

Позов - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на обєкт нерухомого майна - кафе-магазин з виробничими приміщеннями, загальною площею 614,8 м2, що знаходиться по вул. Закарпатській, будинок 34 в м. Ужгороді Закарпатської області.

Апеляційну скаргу на рішення суду можна подати протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_5