Справа № 369/6968/16-ц Головуючий у І інстанції Пінкевич Н. С.
Провадження № 22-ц/780/2803/17 Доповідач у 2 інстанції Суханова Є. М.
Категорія 43 24.07.2017
УХВАЛА

Іменем України

24 липня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді Суханової Є.М.,

суддів: Данілова О.М, Мережко М.В.,

за участю секретаря: Дрозда Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційними скаргами ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, Державного підприємства «Дослідне господарство «Дмитрівка» Інституту садівництва Національної академії аграрних наук України на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 березня 2017 року по справі за позовом Державного підприємства «Дослідне господарство «Дмитрівка» Інституту садівництва Національної академії аграрних наук України до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа Києво-Святошинський районний відділ ДМС України в Київській області про виселення та за зустрічним позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до Державного підприємства «Дослідне господарство «Дмитрівка» Інституту садівництва Національної академії аграрних наук України про визнання права користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2016 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що на його балансі перебуває гуртожиток АДРЕСА_1 У 1998 році ОСОБА_3 був прийнятий на роботу в ДГ «Дмитрівка». У січні 2003 року між ДГ «Дмитрівка» та ОСОБА_3 укладено договір найму житлового приміщення, а саме житлової кімнати на термін роботи в господарстві. Відповідачі також зареєстровані за даною адресою. Наказом ДП ДГ «Дмитрівка» від 18 липня 2011 року було припинено трудові відносини з ДГ «Дмитрівка» за його особистою заявою та без поважних причин. Після припинення трудових відносин відповідачі продовжили проживати в гуртожитку безпідставно та відмовляються звільнити займане приміщення, знятись з реєстраційного обліку або повернутись працювати на підприємство. Від мешканців гуртожитку постійно надходять скарги на відповідачів. Вказали, що на даний час виникла необхідність у поселенні до гуртожитку інших працівників підприємства. Оскільки відповідачі проживають в гуртожитку без достатніх правових підстав, звільняти приміщення відмовляються, тому вважають своє право порушеним.

Просили суд зобов'язати ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 вчинити дії згідно умов найму житлового приміщення шляхом звільнення житлового приміщення кімнати АДРЕСА_1, без надання іншого житлового приміщення; зобов'язати Києво-Святошинський РВ ДМС України в Київській області зняти ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 з реєстрації житлового приміщення, що знаходяться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с.Дмирівка, вул. Молодіжна, гуртожиток 2; судові витрати покласти на відповідачів.

При розгляді справи позивач уточнив позовні вимоги.

Остаточно просив суд виселити ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 з житлового приміщення кімнати АДРЕСА_1, без надання іншого житлового приміщення; судові витрати покласти на відповідачів.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 березня 2017 року в задоволені первісного та зустрічного позову відмовлено.

Не погоджуючись із висновком суду апелянти ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 подали апеляційну скаргу, в якій просять скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким задовольнити їх вимоги в повному обсязі, посилаючись на його незаконність та необгрунтованість, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Не погоджуючись із висновком суду апелянт Державне підприємство «Дослідне господарство «Дмитрівка» Інституту садівництва Національної академії аграрних наук України подало апеляційну скаргу, в якій просять скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким задовольнити їх вимоги в повному обсязі, посилаючись на його незаконність та необгрунтованість, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги відхилити, виходячи з наступного.

За приписами ст. 1 Цивільного процесуального Кодексу України (далі ЦПК України) завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Статтями 15, 16 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність, у тому числі й у судовому порядку.

Судом першої інстанції достовірно встановлено, що будівля гуртожитку№2 по вул. Молодіжна, 1 в с. Дмитрівка Києво-Святошинського району Київської області належить на праві власності державі в особі Національної академії наук України як органом по управлінню державним майном і передане в користування ДП ДГ «Дмитрівка» для виконання його статутних завдань на праві оперативного управління.

Відповідно до ч. 1 ст. 118 ЖК України службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв'язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових, рішенням виконавчого комітету районної міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

За ст. 118 ЖК України для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк і потребують поліпшення житлових умов або жила площа яких тимчасово заселена чи яким повернути колишнє жиле приміщення немає можливості, а також осіб, які потребують медичної допомоги у зв'язку із захворюванням на туберкульоз, використовуються спеціальні гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки.

Згідно ст. 128 Житлового Кодексу України, жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу.

Встановлено, що наказом ДП ДГ «Дмитрівка» №28к від 26 лютого 1998 року було прийнято на роботу ОСОБА_3 на посаду тракториста-машиніста.

У січні 2003 року між ДГ «Дмитрівка» та ОСОБА_3 укладено договір оренди житлового приміщення площею 26,3 кв.м, кухня загального користування гуртожитку №2 по вул. Молодіжна в с. Дмитрівка Києво-Святошинського району Київської області.

Даний договір діє на період роботи в господарстві, при звільненні або виявлення грубих порушень правил проживання в гуртожитку підлягають виселенню з усіма членами сім'ї.

З пояснень сторін встановлено, що ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 вселились в гуртожиток за згодою ДГ «Дмитрівка». Новий договір оренди кімнати в гуртожитку не укладався. Дана обставина визнавалась сторонами та не оспорювалась при розгляді справи в суді першої інстанції.

У матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що під час роботи ОСОБА_3 було притягнуто до дисциплінарної відповідальності.

Наказом ДГ «Дмитрівка» №52/2-К від 18 липня 2011 року з займаної посади на підставі особистої заяви ОСОБА_3 було звільнено с займаної посади за власним бажанням.

Ст.ст. 47, 48 Конституції України гарантоване кожному право на житло, ніхто не може бути позбавлений житла.

Згідно ч.4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставі і в порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 156, ч. 2 ст. 64 Житлового кодексу України, до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать дружина, діти і батьки.

За ст. 132 ЖК України сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв'язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв'язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину.

Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.

В ст. 109 ЖК України вказано, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.

Відповідно до ст. 124 ЖК України робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого житлового приміщення.

Отже, за загальним правилом, робітники і службовці, які припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, підлягають виселенню із службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

При цьому, у житловому праві закріплені гарантії для певних категорій осіб, які не можуть бути виселені із службових жилих приміщень без надання іншого жилого приміщення.

Так, в абзаці 3 ст. 125 ЖК України визначено, що без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено: осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років.

Відповідно до ч. 1 ст.126 ЖК України надаване громадянам у зв'язку з виселенням з службового жилого приміщення інше жиле приміщення має відповідати вимогам, передбаченим частиною другою статті 114 цього Кодексу.

Так встановлено, ОСОБА_3 пропрацював у позивача з 02 березня 1998 року по 11 липня 2011 року та має загальний стаж роботи в державному підприємстві більше десяти років та був звільнений з роботи за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач був звільнений за власним бажанням. Разом з тим, позивачем не надано суду доказів того, що позивач звільнився без поважних причин, оскільки наказ про звільнення не містить причин звільнення. А написання заяви не може ототожнюватись з неповажністю причин звільнення.

Матеріали справи не містять доказів щодо надання ОСОБА_3 іншого рівноцінного житлового приміщення, придатного для проживання і яке не відноситься до категорії службового.

Також слід вказати, що відповідно до вимог Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» забороняється виселення, переселення та відселення мешканців гуртожитків, на яких поширюється дія цього Закону, без попереднього надання їм (їх сім'ям) іншого житла, придатного для постійного проживання людей, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Виселення, переселення чи відселення громадян з гуртожитків відповідно до цього Закону допускається лише у випадку визнання гуртожитку таким, що перебуває в аварійному стані або в стані, непридатному для проживання людей, на підставі рішення, прийнятого відповідно до частини першої статті 20 цього Закону.

Тому, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що позовні вимоги в ДП ДГ «Дмитрівка» задоволенню не підлягають.

Згідно положень ст.. 130 ЖК України, Правил користування гуртожитками громадяни користуються житлом для особистого проживання і проживання членів їх сімей, у разі проживання в приміщенні, що перебуває у їх відособленому користуванні, без згоди власника вселити своїх малолітніх чи неповнолітніх дітей, а за згодою власника вселити до такого приміщення свою дружину або чоловіка, дітей, які досягли вісімнадцяти років, а також батьків.

Отже колегія суддів погоджується з обґрунтованим висновком суду першої інстанції проте, що відповідачі постійно проживають в гуртожитку, несуть витрати по утриманню майна, сплачують комунальні послуги, були вселені за згодою позивача, зареєстрували своє місце проживання, тобто в даних осіб виникло право користування житлом, а додаткового підтвердження права користування житлом як способу захисту чинним законодавством не передбачено, тому в задоволенні зустрічного позову судом першої було відмовлено доцільно.

А тому, колегія суддів погоджується з тим, що судом першої інстанції повно і всебічно з'ясовані всі обставини справи, дана належна правова оцінка доказам, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

Нових доказів або обставин, які б могли призвести до скасування рішення суду, яке обґрунтоване, апелянти не навели, а колегія суддів їх не встановила.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, Державного підприємства «Дослідне господарство «Дмитрівка» Інституту садівництва Національної академії аграрних наук України відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: