Номер провадження: 22-ц/785/4025/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.08.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Кононенко Н.А.,

ОСОБА_2,

за участю секретаря Цихиселі Л.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 18 червня 2009 року по цивільній справі за позовом Закритого акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про звернення стягнення,

встановила:

17.03.2009 року Закрите акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення кредитної заборгованості солідарно з боржників, про звернення стягнення на предмет іпотеки, а також земельну ділянку, на якій він розміщений, та виселення ОСОБА_3 із іпотечної квартири.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що 07.02.2008 року ОСОБА_4 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» уклали кредитний договір № ОDКТGА00000003, згідно якого ОСОБА_4 отримав кредит у розмірі 56 250 доларів США зі сплатою 12% річних, зі строком повернення 07 лютого 2018 року (далі Кредитний договір).

Того ж дня між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3, як майновим поручителем, укладено договір іпотеки, згідно з яким остання в забезпечення належного виконання боржником своїх зобов'язань надала в іпотеку належний їй житловий будинок № 7 по вулиці Будьонного в місті Котовську Одеської області. Вартість предмета іпотеки була встановлена сторонами у сумі 378 750 грн., що по курсу НБУ складало 75 000 доларів США.

Також позивач зазначив, що ОСОБА_4 належним чином не виконуються зобов'язання за Кредитним договором щодо його своєчасного й повного погашення, внаслідок чого утворилася заборгованість, яка станом на 29 січня 2009 року складає 50 285,97 доларів США.

У зв'язку з викладеним, позивач просив стягнути з відповідачів солідарно заборгованість за Кредитним договором, а також у рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки, шляхом його продажу ПАТ КБ «Приватбанк» з укладанням від імені ОСОБА_3 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, а також наданням позивачу всіх повноважень, необхідних для здійснення цього продажу, виселити ОСОБА_3 з будинку без надання іншого житла зі зняттям її з реєстраційного обліку за цією адресою.

Рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 18 червня 2009 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 382 676, 23 грн. заборгованості за Кредитним договором, в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором звернуто стягнення на предмет іпотеки - будинок № 7 по вулиці Будьонного в місті Котовську Одеської області, шляхом його продажу ПАТ КБ «Приватбанк» з укладанням від імені ОСОБА_3 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем за ціною не нижче інвентаризаційної, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення цього продажу.

У задоволенні іншої частини позову відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, а також ОСОБА_5 ставили питання про скасування рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 18 червня 2009 року і ухвалення нового, яким у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовити у повному обсязі (а.с.54-56).

Ухвалою колегії суддів апеляційного суду Одеської області від 09.12.2015 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_5 було закрите (а.с.89-91).

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 09 грудня 2015 року рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 18 червня 2009 року за апеляційною скаргою ОСОБА_3, в частині звернення стягнення на предмет іпотеки скасовано й ухвалено в цій частині нове рішення, яким відмовлено в задоволенні цієї частини позову (а.с.93-96).

Однак ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01 березня 2017 року касаційну скаргу ПАТ «КБ «ПриватБанк» було задоволено частково, рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 09 грудня 2015 року було скасовано, а справу було направлено на новий апеляційний розгляд (а.с.133-135).

Таким чином, предметом апеляційного оскарження є тільки апеляційна скарга ОСОБА_3 на рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 18 червня 2009 року.

До суду апеляційної інстанції всі особи, які беруть участь справі, не зявились, будучи належним чином повідомленими про час і місце судового засідання, у звязку з чим та на підставі ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису в суді апеляційної інстанції не здійснюється (а.с.129-133).

При цьому, колегія суддів зазначає, що відповідач ОСОБА_4 жодного разу не зявився до суду апеляційної інстанції, будучи неодноразово повідомленим про час і місце судових засідань, як по вул. Будьонного, 7, в м. Котовськ, так і в с. Малий Фонтан Котовського (нині Подільського) району Одеської області (а.с.79, 125, 147, 167-172, 176-179).

Більше того, відповідач ОСОБА_4 жодного разу не проявив інтересу щодо розгляду справи, не дивлячись на те, що ще 26.06.2009 року звернувся до суду із заявою про апеляційне оскарження рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 18 червня 2009 року, проте не оскаржив його в апеляційному порядку (а.с.44).

У звязку з викладеним, та враховуючи, що з моменту ухвалення оскаржуваного рішення суду пройшло більше 8 років, колегія суддів дійшла висновку про необхідність слухання справи у відсутність осіб, які беруть у ній участь.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність частково задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ті обставини, що 07.02.2008 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» і відповідачем ОСОБА_4 був укладений Кредитний договір, згідно якого ОСОБА_4 отримав кредит у сумі 56250 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 07.02.2018 року, визнані сторонами і підтверджуються матеріалами справи, а тому у відповідності до ч.1 ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

З цих же підстав не підлягає доказуванню те, що майновим поручителем по вказаному Кредитному договору виступила відповідач ОСОБА_3, яка передала в іпотеку банку належний їй житловий будинок № 7, по вул. Будьонного, в м. Котовську Одеської області.

Спірними в даному випадку являються питання стосовно виникнення між сторонами кредитних зобовязань, чи мало місце невиконання чи неналежне виконання кредитних зобовязань боржником ОСОБА_4, питання щодо розміру кредитної заборгованості та його співмірності з вартістю предмета іпотеки, питання щодо необхідності застосування до спірних правовідносин Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», чи були підстави для залучення до участі у справі органу опіки і піклування.

З цих підстав колегія суддів зазначає наступне.

У відповідності до ст. 1054 ЦК України банк за кредитним договором зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити відсотки.

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути кредитору кредит у строк та у порядку встановленому договором.У відповідності до приписів ст.1050 ЦК України, боржник, який не повернув своєчасно кредитні кошти, зобовязаний сплатити кредитору неустойку.

Зазначена умова передбачена також п. 5. Кредитного договору.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Частиною 2 ст.1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу.

У відповідності до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання. Згідно ч.1 ст. 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. До істотних умов відносяться умови про предмет договору, умови, які визначені істотними законом, а також ті умови, щодо яких сторонами обов'язково повинна бути досягнута згода.

Тобто, в даному випадку не порушене жодне право позичальника, оскільки він мав змогу ознайомитись із всіма умовами оформлення Кредитного договору попередньо, до підписання цього договору.

При цьому, у разі, якщо позичальник належним чином не ознайомився із умовами Кредитного договору, то в його діях вбачається власна недбалість, яка не є підставою для зміни Договору в односторонньому порядку чи визнання його недійсним.

Таким чином, враховуючи, що відповідач ОСОБА_4 підтвердив згоду на укладення Кредитного договору своїм підписом, то ці обставини свідчать про повне дотримання положень Закону України «Про захист прав споживачів».

Жодних доказів існування будь-яких застережень або зауважень з боку ОСОБА_4 щодо неповного розуміння або незгоди з умовами Кредитного договору під час його підписання, матеріали справи не містять.

Крім того, апелянт ОСОБА_4, як споживач мав право протягом 14 днів відкликати свою згоду на укладення Кредитного договору без пояснення причин, перебіг даного строку розпочинається з моменту вручення споживачеві примірника укладеного договору, однак цього ОСОБА_4 зроблено не було.

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що позичальник ОСОБА_4 добровільно взяв на себе зобовязання щомісячно сплачувати кредитору частку кредиту й відсотки згідно графіку, який є невідємною частиною договору.

Однак, в подальшому позичальник свої зобовязання належним чином перестав виконувати і станом на 29.01.2009 року сума боргу за кредитом склала 50285,97 доларів США, яка згідно оскаржуваного судового рішення складається з наступних складових: 48 222,07 доларів США - заборгованість за кредитом; 1919,77 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 39,19 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом, та 104,94 доларів США - пеня за несвоєчасне виконання зобовязання за договором.

Пунктом 2.3.7 Кредитного договору передбачено, що банк має право стягнути кредит до настання дати його повернення згідно умов договору у разі порушення позичальником зобовязань, передбачених умовами Кредитного договору.

Суд в оскаржуваному рішенні обгрунтовано зазначив, що відсутність у відповідача коштів на сплату кредиту, про що заявляв відповідач ОСОБА_4, не може слугувати підставою на його звільнення від грошового зобовязання.

З огляду на викладене, суд дійшов правильного і обгрунтованого висновку про те, що вимога позивача щодо стягнення з ОСОБА_4 всієї заборгованості за кредитом є обґрунтованою і законною, такою, що передбачена чинним цивільний законодавством України.

Разом з тим, суд правомірно визначив суму заборгованості в гривневому еквіваленті на момент розгляду справи в суді, що відповідно складає 382 676, 23 грн. (50 285,97 доларів США х 7,61 грн. офіційний курс НБУ).

Крім того, колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що вимога позивача щодо стягнення суми кредитної заборгованості в солідарному порядку з ОСОБА_4 і ОСОБА_3 є безпідставною, оскільки остання є майновим поручителем, а тому не може нести таку відповідальність перед кредитором в солідарному порядку.

Крім викладеного, колегія суддів також зазначає, що як було вказано вище, в рахунок забезпечення виконання боржником умов Кредитного договору 07.02.2008 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3, як майновим поручителем, було укладено договір іпотеки, згідно якого майновий поручитель для забезпечення належного виконання боржником своїх зобовязань надала в іпотеку нерухоме майно, у вигляді житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в м.Котовську Одеської області по вул.Будьоного,7, які належать їй на праві власності на підставі Свідоцтва про спадщину за заповітом (далі Договір іпотеки).

У відповідності до ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку» та згідно п.8.8.2 Договору іпотеки у разі невиконання зобовязання, забезпеченого іпотекою, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо в момент настання термінів виконання будь-якого із зобовязань, передбачених Кредитним договором, вони не будуть виконанні.

З цих підстав, та враховуючи порушення боржником умов Кредитного договору щодо своєчасної сплати кредиту й відсотків, вимога позивача, стосовно звернення стягнення на заставлене майно підлягає задоволенню, крім земельної ділянки, яка не є предметом іпотеки, оскільки не є власністю іпотекодавця.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність звернення стягнення на предмет іпотеки на умовах запропонованих позивачем, з огляду на положення розділу Договору іпотеки «Застереження про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до ст.36 Закону України «Про іпотеку», де такі умови сторонами були узгоджені.

Проте, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ціну реалізації предмету іпотеки слід визначити не нижче інвентаризаційної, оскільки початкова ціна предмету іпотеки має бути визначена в грошовому еквіваленті.

У звязку з цим, колегія суддів вважає за необхідне рішення суду в цій частині змінити і в абзаці третьому резолютивної частини рішення слова: «…за ціною не нижче інвентаризаційної…» замінити словами: «…за ціною предмета іпотеки у сумі 378 750 грн., але не нижче ринкової на момент продажу…».

Що стосується посилання апелянта на порушення банком умов, передбачених ст.ст. 33, 35 Закону України «Про іпотеку» стосовно направлення банком попередньої вимоги до боржника і іпотекодавця про необхідність дострокового погашення кредитної заборгованості, то вони є безпідставними, оскільки у відповідності до ч. 2 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

Саме з таких підстав було скасовано рішення апеляційного суду Одеської області від 09 грудня 2015 року по даній справі ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2017 року (а.с.133-135).

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог щодо виселення ОСОБА_3 з цього будинку зі зняттям її реєстрації за цією адресою, оскільки матеріали справи свідчать про те, що вона зареєстрована і проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1. Тобто суд першої інстанції обгрунтовано на взяв до уваги припущення позивача з цього приводу, які не підтверджені жодними доказами, які маються в матеріалах справи.

Крім викладеного, колегія судів вважає за необхідне зазначити, що 07 червня 2014 року набрав чинності ОСОБА_6 України від 3 червня 2014 року № 1304- VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі ОСОБА_6 №1304-VII).

Так, згідно з пунктом 1 Закону № 1304-VII не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Таким чином, установлений Законом № 1304-VII мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника).

Крім того, протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

ОСОБА_6 № 1304-VII не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то він не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності.

Таких правових позицій дотримується Верховний Суд України у справі № 6-1356цс15.

Як вбачається з матеріалів справи, дані правовідносини передбачають лише 3 умови, які є необхідними для застосування Закону № 1304-VII, а саме:

1) спірний іпотечний будинок виступає як забезпечення зобов'язань відповідача ОСОБА_3 за споживчим кредитом;

2) наданий позичальнику кредит кредитною установою - резидентом України в іноземній валюті;

3) загальна площа спірного іпотечного будинку не перевищує 250 кв.м.

Що стосується четвертої умови, то матеріали справи не мають доказів того, що в іпотедокодавця ОСОБА_3 у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно.

Тобто заявник апеляційної скарги ОСОБА_3 на надала суду апеляційної інстанції відповідних доказів своїх доводів у вказаній частині.

Що стосується пятої умови, а саме того, що спірний іпотечний будинок використовується майновим поручителем - відповідачем ОСОБА_3 як місце постійного проживання, то матеріали справи навпаки містять беззаперечні доводи того, що місцем постійного проживання відповідача ОСОБА_3 є не спірний іпотечний будинок, а будинок, розташований в с. Малий Фонтан Котовського району Одеської області.

Такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного:

по-перше: такий висновок мається в мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду, у звязку з чим суд першої інстанції відмовив позивачу у виселенні ОСОБА_3 із спірного іпотечного будинку;

по-друге: згідно довідки із відділу адресно-довідкової роботи ГУДМС України в Одеській області від 11.05.2017 року відповідач ОСОБА_3 зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.154);

по-третє: саме за вказаною адресою місяця реєстрації ОСОБА_3, вона постійно проживає, про що свідчить те, що поштову кореспонденцію вона отримувала за адресою: с. М. Фонтан Подільського (колишнього Котовського) району Одеської області (а.с.173);

по-четверте: у спірному іпотечному будинку за адресою м. Подільськ (колишній - Котовськ) Одеської області, буд. 7, відповідач ОСОБА_3 не проживає, про що свідчить повернута до суду поштова кореспонденція (а.с.143-145, 163-166)

Таким чином, на даний час у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин Закону № 1304-VII.

Крім викладеного, колегія суддів також зазначає, що суд першої інстанції безпідставно стягнув судовий збір з відповідачів у солідарному порядку, так як зазначене не передбачене діючим цивільним та цивільно-процесуальним законодавством.

З цих підстав оскаржуване рішення суду в цій частині також підлягає зміні, у звязку з чим в абзаці пятому резолютивної частини рішення слово «…солідарно…» підлягає заміні словами: «…в рівних частках…».

В іншій частині рішення підлягає залишенню без змін.

Що стосується доводів заявника апеляційної скарги про те, що суд повинен був залучити до участі у справі орган опіки і піклування Котовського (нині Подільського) району Одеської області, то вони є безпідставними, оскільки оскаржуваним судовим рішенням жодним чином не вирішувались питання щодо прав та обовязків неповнолітніх осіб.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги частково надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги його частково спростовують, рішення ухвалено не у повній відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у звязку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржуване рішення суду змінити.

В абзаці третьому резолютивної частини рішення слова: «…за ціною не нижче інвентаризаційної…» замінити словами: «…за ціною предмета іпотеки у сумі 378 750 грн., але не нижче ринкової на момент продажу…».

В абзаці пятому резолютивної частини рішення слово «…солідарно…» замінити словами: «…в рівних частках…».

В іншій частині рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 88, 217, 303, 304, п.3 ч.1 ст. 307, п.4 ч.1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 18 червня 2009 року змінити.

В абзаці третьому резолютивної частини рішення слова: «…за ціною не нижче інвентаризаційної…» замінити словами: «…за ціною предмета іпотеки у сумі 378 750 грн., але не нижче ринкової на момент продажу…».

В абзаці пятому резолютивної частини рішення слово «…солідарно…» замінити словами: «…в рівних частках…».

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення, в частині задоволення позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», відстрочити на період дії Закону України від 3 червня 2014 року № 1304-VІІ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції України.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

ОСОБА_7

ОСОБА_2