Ухвала іменем україни
19 липня 2017рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКоротуна В.М.,
суддів: Кафідової О.В., Писаної Т.О.,Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Приватного підприємства «АгроНіка» про визнання договору оренди землі недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Вінницької області від 26 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2016 року ОСОБА_6 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що вона на підставі свідоцтва про право власності за заповітом від 01 липня 2012 року є власником земельної ділянки площею 3,4908 га, яка призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яку успадкувала після смерті свого батька ОСОБА_7 Вказана земельна ділянка згідно з договором оренди, укладеним 15 березня 2007 року між її батьком ОСОБА_7 і приватним підприємством «АгроНіка» (далі - ПП «АгроНіка»), перебувала в оренді підприємства 4 роки 11 місяців, тобто до 2012 року.

У жовтні 2015 року їй стало відомо, що існують зміни до договору оренди землі від 15 березня 2007 року, укладені 22 січня 2010 року нібито між її батьком та ПП «АгроНіка», відповідно до яких строк дії договору змінено з 4 років 11 місяців на 15 років, тобто до 2022 року.

Посилаючи на те, що зміни до договору її батько не підписував, нікого не уповноважував це зробити, просить суд визнати зміни до договору оренди належної їй земельної ділянки від 22 січня 2010 року недійсними.

Рішенням Теплицького районного суду Вінницької області від 20 липня 2016 року позов задоволено. Визнано недійсними зміни від 22 січня 2010 року до договору оренди землі, укладеного між ОСОБА_7 та ПП «Агро Ніка» 15 березня 2007 року, що зареєстровані в Теплицькому районному відділі Вінницької регіональної філії ДП «Центр ДЗК» 23 грудня 2010 року за № 43. Вирішено питання про судові витрати у справі.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 26 серпня 2016 року рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 20 липня 2016 року скасовано. У задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанцій та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що при підписанні змін до договору оренди земельної ділянки від 15 березня 2007 року волевиявлення ОСОБА_7 не було вільним, оскільки підписи на договорі оренди та на змінах до нього виконані різними особами, а тому відповідно до положень ст. ст. 203, 215 ЦК України зміни до договору оренди спірної земельної ділянки є недійсними.

При цьому суд першої інстанції зазначив, що позивачем не пропущено строк позовної давності, про застосування якого просив відповідач, оскільки про наявність оспорюваних позивачем змін до договору оренди земельної ділянки від 22 січня 2010 року їй стало відомо у жовтні 2015 року.

Скасовуючи рішення районного суду та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що позивач звернулася до суду із пропуском трирічного строку позовної давності, оскільки мала об'єктивну можливість дізнатися про порушення свого права після того як отримала спадщину після смерті батька, однак своїми права не скористалася.

Проте з такими висновками апеляційного суду не можна погодитись з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 01 липня 2012 року ОСОБА_6 є власником земельної ділянки, розташованої на території Тополівської сільської ради Теплицького району Вінницької області, площею 3,4908 га, наданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

15 березня 2007 року між батьком позивача ОСОБА_7 та ПП «АгроНіка» було підписано договір оренди вищевказаної земельної ділянки строком на 4 роки 11 місяців. Вказаний договір було зареєстровано в Теплицькому секторі ДЗК Вінницької регіональної філії ДП «Центр ДЗК» 28 квітня 2007 року за № 71.

22 січня 2010 року до вказаного договору було внесено зміни в частині строку дії договору, зокрема змінено строк дії договору з 4 років 11 місяців на 15 років, тобто до 2022 року, та змінено розмір орендної плати, вказані зміни зареєстровані у Теплицькому районному відділі Вінницької регіональної філії ДП «Центр ДЗК» 23 грудня 2010 року за № 43 (а. с. 12).

У грудні 2015 року ОСОБА_6 звернулася до відповідача із заявою про одностороннє розірвання договору оренди землі, однак їй було відмовлено.

Посилаючись на те, що підпис у змінах до договору оренди земельної ділянки від 22 січня 2010 року виконано не її батьком ОСОБА_7, а також на те, що про існування вказаних змін до договору їй стало відомо у жовтні 2015 року, позивач просила визнати їх недійсними з підстав, передбачених ст. ст. 203, 215 ЦПК України.

Згідно з висновком судово-почеркознавчої експертизи від 20 травня 2016 року № 162-П, підпис у графі «Підписи сторін Орендодавець» у договорі оренди землі від 15 березня 2007 року та підпис у графі «Орендодавець» у змінах до договору оренди землі від 22 січня 2010 року виконані різними особами.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про оренду землі» (далі - Закон) договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Судами під час розгляду справи встановлено, що зміни до договору оренди земельної ділянки від 22 січня 2010 року, укладені від імені ОСОБА_8, підписані не ним, а іншою особою. Таким чином, спірний договір був укладений без волевиявлення ОСОБА_7, а тому суди дійшли правильного висновку про недійсність спірного договору на підставі ч. 3 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно з листом ОСОБА_6 на ім'я директора ПП «АгроНіка» від 26 грудня 2015 року про оспорювані нею зміни до договору оренди вона дізналася у листопаді 2015 року та отримала їх в офісі ПП «АгроНіка» (а. с. 19), що в розумінні ч. 1 ст. 261 ЦК України є моментом початку перебігу строку позовної давності.

За таких обставин суд першої інстанції, правильно встановивши обставини у справі, надавши їм належну правову оцінку, визначився з характером спірних правовідносин та нормою матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Апеляційний суд на зазначене вище уваги не звернув, дійшов помилкового висновку про те, що позивач звернулася із вказаним позовом з пропуском трирічного строку позовної давності, не врахував, що саме з моменту, коли ОСОБА_6 отримала зміни до договору оренди від 22 січня 2010 року та дізналася про порушення свого права у неї виникло право на позов.

Висновки апеляційного суду про те, що позивач отримувала плату за користування землею, а тому мала об'єктивну можливість дізнатися про порушення свого права, суперечать нормам ст. 261 ЦК України.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 212 ЦПК України та ухвалене згідно із законом.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом було скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 26 серпня 2016 року скасувати, рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 20 липня 2016 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Коротун
Судді: О.В. Кафідова Т.О. Писана О.В. Умнова І.М. Фаловська