Справа №489/1305/17 15.08.2017 150817 15.08.2017
Провадження №22-ц/784/1823/17 Головуючий у першій інстанції Тихонова Н.С.
Категорія 48 Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
У Х В А Л А

Іменем України

15 серпня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Кушнірової Т.Б.,

при секретарі судового засідання - Лептузі С.С.,

за участю позивача - ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4,

відповідача - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 липня 2017 року

за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування позову позивач зазначала, що вони перебувають з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 2009 року. Мають двох малолітніх дітей - сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньку ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2

За час перебування у шлюбі, ними, на ім'я відповідача, було спільно придбано квартиру АДРЕСА_1.

Тому вказана квартира є спільним майном подружжя.

На теперішній час вони не можуть дійти згоди щодо поділу спільного майна, в зв'язку з чим порушено право власності позивачки на частку в спільному майні подружжя.

Посилаючись на вищевикладене та враховуючи те, що їх діти проживають разом з нею, що на її переконання є підставою для відступу від рівності часток при поділі майна подружжя, та відповідно збільшення її частки в праві спільної власності, позивачка просила визнати за нею право власності на 3/4 частки квартири АДРЕСА_1, а також стягнути з відповідача судові витрати.

У подальшому позивачка надала уточнену позовну заяву та зазначаючи про те , що у неї з відповідачем постійно виникають конфлікти з приводу користування спірною квартирою, сплати комунальних платежів, спільне проживання із відповідачем через неприязні стосунки у квартирі є неможливим, діти проживають разом з нею, знаходяться на її утриманні, відповідач ніякої матеріальної допомоги не надає, просила суд визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 і припинити право відповідача на його частку в праві спільної власності зі стягненням відповідної грошової компенсації з неї в розмірі вартості 1/4 частки квартири.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 липня 2017 року позов про поділ майна задоволено частково. Розділено майно, набуте ОСОБА_5 та ОСОБА_3 за період перебування у шлюбі. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1. У задоволенні іншої частини вимог - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 065 грн. 93 коп.

Повернуто ОСОБА_3 кошти, внесені нею на депозитний рахунок ТУ ДСАУ згідно ухвали суду від 22 травня 2017 року за платіжним дорученням № Р24А259637184А08429 від 18 липня 2017 року.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4, посилаючись на неповне встановлення судом обставин справи перед винесенням рішення та неправильності встановлення обставин, які мають значення для справи, неправильне та неповне дослідження доказів та їх оцінки, невірне застосування норм матеріального та процесуального права, внаслідок чого спір було вирішено частково неправильно, просила рішення суду скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог про припинення права у спільному майні шляхом сплати грошової компенсації, визнання за ОСОБА_3 права власності на квартиру АДРЕСА_1 та ухвалити нове рішення про задоволення цих вимог. Стягнути з відповідача на її користь судові витрати.

У запереченнях на апеляційну скаргу відповідач, вказуючи на відповідність рішення суду нормам закону та обставинам справи, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача та її представника, відповідача, перевіривши правильність рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, вимог, заявлених у суді першої інстанції,колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду відповідно до положень ч.1 ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що оскаржуване рішення відповідає зазначеним вимогам закону.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_5 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі з 24 жовтня 2009 року, який рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 червня 2017 року розірвано ( а.с.11, 44).

Від шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.9,10).

У період спільного проживання за нотаріально посвідченним договором купівлі-продажу від 16 вересня 2015 року, сторонами придбано двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 40,4 кв.м., житловою площею 26,2 кв.м.та зареєстровано на ім'я ОСОБА_5

На теперішній час у сторін виник спір щодо вказаної квартири.

Відповідно до ч.1 ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

За приписами ст. 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За положеннями ст.ст.21, 24, 41 Конституції України, ст.ст. 319, 358 ЦК України усі громадяни є рівними у своїх правах, усім забезпечуються рівні умови здійснення своїх, у тому числі майнових прав, а відтак правовий режим спільної часткової власності визначається з урахуванням інтересів усіх співвласників.

Відповідно до ст.ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.ч.1.2 ст. 71 СК України). Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (ч.4ст.71 СК України).

Згідно із ч.5 ст.71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим з подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Наявність цієї умови дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником.

Отже, процедура внесення суми відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв'язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання однією стороною у справі своїх зобов'язань перед іншою.

У пункті 25 Постанови Пленум Верховного суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої, п'ятої статті 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (стаття 11 цього Кодексу) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

Отже, в разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених частиною п'ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Положення ст.365 ЦК України у поєднанні з частинами четвертою та п'ятою статті 71 СК України застосовуються до правовідносин щодо вимоги одного зі співвласників, у тому числі одного з подружжя, про припинення частки іншого співвласника у спільному майні шляхом виплати йому компенсації вартості такої частки.

Як вбачається із матеріалів справи позивач на депозит суду внесла вартість ? частки спірної квартири, а саме: 106 593 грн.50 коп., виходячи із вартості квартири згідно з висновком ТОВ «Антан-Юг» від 13 березня 2017 року - 213 187 грн.( а.с.16).

Між тим, відповідач не погоджується на присудження судом сплати грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на спірну квартиру, посилаючись на те, що в нього немає іншого належного йому на праві власності житла.

Відповідно до ст.365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:

1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі;

2) річ є неподільною;

3) спільне володіння і користування майном є неможливим;

4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Аналіз положень ст. 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об'єкта, який є спільним майном. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року № 6-68цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Сам по собі факт відсутності у відповідача іншого житла у м. Миколаєві, лише підтверджує істотність шкоди його інтересу внаслідок припинення права власності на спірну квартиру. Внесення ж грошової компенсації вартості належної відповідачеві частки, яка є значною, не є безумовною підставою до позбавлення його права на частку у спільному майні.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не проживає у спірній квартирі, ухиляється від понесення витрат на її утримання, не є підставою для припинення права особи на частку у спільному майні в розумінні ст. 365 ЦК України, оскільки відповідно до вимог ст. 319 ЦК України - власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що відповідач не турбується про матеріальне забезпечення сім'ї, діти проживають разом з нею та знаходяться на її утриманні, між ними постійні конфлікти з відповідачем, як наслідок склалися неприязні стосунки, не підтверджуються належними та допустимими доказами в силу ст.60 ЦПК України, а тому не можуть бути прийнятті до уваги.

Твердження апеляційної скарги про те, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, а саме те, що він має заборгованість по аліментам у розмірі 5987 грн.10 коп.( по 2993 грн.55 коп. на кожну дитину) не є підставою для припинення його права власності на належну йому частку, а може слугувати підставою для застосування до нього наслідків, передбачених ст.196 СК України.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено за вимогами ст. 212 ЦПК України, правильно застосувавши ст. 365 ЦК України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки встановлені судом обставини, а саме те, що відповідач зареєстрований та проживає у спірній квартирі, переїжджати з неї нікуди не збирається та не має іншого житла, опікується дітьми та утримує їх, на отримання грошової компенсації вартості частки квартири категорично не погоджується, його частка у майні є значною та припинення права власності завдасть йому істотної шкоди, свідчать про неможливість примусового припинення права власності відповідача на 1/2 частку спірної квартири у порядку ст. 365 ЦК України.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

У х в а л и л а:

Апеляційну скаргупредставника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 відхилити, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Т.Б. Кушнірова