У Х В А Л А

07 серпня 2017 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Романюка Я.М., Лященко Н.П.,Охрімчук Л.І.,
розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд судових рішень в справі за позовом публічного акціонерного товариства Комерціний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_6, яка діє в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_7, треті особи: Орган опіки та піклування Орджонікідзевського району м. Запоріжжя, Орджонікідзевський районний відділ у м. Запоріжжі Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області, про виселення та зняття з реєстраційного обліку,

встановила:

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20 квітня 2016 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 21 липня 2016 року рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20 квітня 2016 року скасовано та ухвалено нове, яким позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Виселено ОСОБА_4 з неповнолітньою дочкою ОСОБА_7 з квартири АДРЕСА_1 без надання їм іншого жилого приміщення. У задоволенні решти вимог відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 квітня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення апеляційного суду залишено без змін.

У поданій до Верховного Суду України заяві ОСОБА_4 просить скасувати рішення судів апеляційної та касаційної інстанцій, залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статті 109 ЖК УРСР та статті 40 Закону України «Про іпотеку».

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про часткове задоволення позову, апеляційний суд, з яким погодився касаційний суд, дійшов до висновку про виселення ОСОБА_4 із неповнолітньою дочкою ОСОБА_7 з спірної квартири, оскільки на вказану квартиру було звернуто стягнення за договором іпотеки від 28 квітня 2007 року, шляхом застосування процедури, передбаченої статтею 38 Закону України «Про іпотеку», а відповідачі вселилися та були в ній зареєстровані вже після прийняття такого рішення і набуття банком права розпорядження квартирою шляхом її продажу. Положення статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини другої статті 109 ЖК УРСР мають застосовуватися у тому разі, коли підставою для виселення мешканців є прийняття рішення про звернення стягнення на жиле приміщення, як на майно, що було передано в іпотеку в порядку забезпечення виконання кредитних зобов'язань, однак за обставинами даної справи, у спірну квартиру відповідачі вселилися та були в ній зареєстровані вже після прийняття такого рішення і набуття банком права розпорядження квартирою шляхом її продажу, і як при укладанні договору іпотеки, так і на час звернення стягнення на передану в іпотеку квартиру мешканцями спірного приміщення вони не являлися. Окрім того, рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29 жовтня 2014 року, яке було ухвалено в результаті розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_4 до ПАТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_6 про визнання договору іпотеки недійсним з підстав порушенням таким договором прав його неповнолітньої дочки та яке набрало законної сили, встановлено, що на момент укладання договору іпотеки місцем реєстрації ОСОБА_4 являвся будинок АДРЕСА_1 у якому йому належить 11/25 часток і де він був зареєстрований з 11 січня 1998 року по 20 серпня 2013 року.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 червня 2016 року суд касаційної інстанції виходив з того, що житловий будинок, який є предметом іпотеки, придбаний не за рахунок отриманого кредиту, а тому суди дійшли правильного висновку, що відповідачі не можуть бути виселені з цього будинку без надання іншого жилого приміщення. Крім того, позивачем не надані відомості про інше постійне жиле приміщення, яке надається відповідачам одночасно з виселенням.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 вересня 2016 року суд касаційної інстанції виходив з недоведеності належними та допустимими доказами придбання квартири (яка є предметом іпотеки) за рахунок кредитних коштів та врахував, що частка вартості квартири, яка була сплачена за рахунок кредитних коштів є незначною, а тому відсутні передбачені законом підстави для виселення мешканців із зазначеної квартири без надання іншого постійного житла, у зв'язку з чим обґрунтованим є висновок про відмову в позові.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 жовтня 2016 року суд касаційної інстанції виходив з того, що в іпотеку передано житловий будинок, який не був придбаний за рахунок отриманих кредитних коштів, а тому обґрунтованим є висновок про відсутність передбачених законом підстав для виселення ОСОБА_4 та неповнолітніх ОСОБА_6 і ОСОБА_7 з спірного будинку без надання їм іншого постійного житла. Доказів щодо можливості надання ОСОБА_4 та його неповнолітнім дітям іншого житла банком не надано.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 квітня 2017 року суд касаційної інстанції виходив з того, що предмет іпотеки за спірним договором від 22 лютого 2008 року було придбано відповідачем не за рахунок отриманого кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, а тому відсутні підстави для задоволення банку про виселення відповідачів.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 травня 2017 року суд касаційної інстанції виходив з того, що суд апеляційної інстанції не перевірив посилання відповідача на те, що спірна квартира є предметом іпотеки, придбана не за кредитні кошти та є їх єдиним житлом, а тому дійшов передчасного висновку про задоволення позову та застосування до спірних правовідносин норми статті 391 ЦК України. Крім того, апеляційним судом не враховано, що рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 09 грудня 2015 року, яке набрало законної сили, було відмовлено у задоволенні позову банку до ОСОБА_6, ОСОБА_10, ОСОБА_9, Комерціний Банк, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про виселення.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопада 2016 року суд касаційної інстанції виходив з того, що квартира АДРЕСА_1 придбана іпотекодавцем не за кредитні кошти, отримані у банку за кредитним договором від 29 вересня 2008 року, а належить ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 26 жовтня 1993 року, отже при виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 березня 2017 року суд касаційної інстанції виходив з того, що за змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР особам, які виселяються із житлового будинку, яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 червня 2017 року суд касаційної інстанції виходив з того, що законним і обґрунтованим є рішення апеляційного суд в частині відмови в задоволенні позовних вимог ПАТ «Альфа-Банк» про виселення відповідачів з квартири без надання іншого житла, оскільки остання була придбана не тільки за рахунок кредитних коштів.

Порівняння вищенаведених судових рішень із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшов протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом публічного акціонерного товариства ОСОБА_5 «ПриватБанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_6, яка діє в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_7, треті особи: Орган опіки та піклування Орджонікідзевського району м. Запоріжжя, Орджонікідзевський районний відділ у м. Запоріжжі Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області, про виселення та зняття з реєстраційного обліку за заявою ОСОБА_4 про перегляд судових рішень відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.М. Романюк

Н.П. Лященко

Л.І. Охрімчук