Справа № 456/1730/17
Провадження № 2/456/1364/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" липня 2017 р. Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого - судді Яніва Н. М.

при секретарі Сунак Н. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Стрий цивільну справу за позовом першого заступника керівника Стрийської місцевої прокуратури до ОСОБА_1 сільської ради Стрийського району Львівської області, ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про визнання недійсними рішення органу місцевого самоврядування, скасування права власності на нерухоме майно та повернення земельної ділянки,-

В С Т А Н О В И В :

Перший заступник керівника Стрийської місцевої прокуратури звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 сільської ради Стрийського району Львівської області, ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 та просить визнати недійсним рішення сесії ОСОБА_1 сільської ради Стрийського району від 30.06.2015 №613 «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у власність на території ОСОБА_1 сільської ради ОСОБА_2В.» (далі Рішення №613); визнання недійсним рішення сесії ОСОБА_1 сільської ради Стрийського району від 15.10.2015 №732 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та передачу її у власність на території ОСОБА_1 сільської ради ОСОБА_2В.» (далі Рішення №732); скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 28294853 від 17.02.2016 та внесений до державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про право власності номер 14130091, відповідно до якого на земельну ділянку кадастровий номер :01:014:0234 зареєстровано право приватної власності за ОСОБА_2; зобов»язати ОСОБА_2 повернути земельну ділянку площею 0,09 га кадастровий номер :01:014:0234 в с. Грабовець вул. Й.Сліпого Стрийського району у комунальну власність ОСОБА_1 сільської ради Стрийського району шляхом складання акту приймання-передачі.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 30.06.2015 ОСОБА_3, депутат ОСОБА_1 сільської ради Стрийського району та будучи обраною секретарем цієї ради, під час засідання 39 сесії 6 демократичного скликання, не повідомила у встановленому порядку про наявність у неї реального конфлікту інтересів ОСОБА_1 сільську раду перед розглядом заяви про надання її дочці ОСОБА_2 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у власність на території ОСОБА_1 сільської ради, а також 15.10.2015р. під час проведення 44 сесії 6 демократичного скликання «про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та передачу її у власність на території ОСОБА_1 сільської ради ОСОБА_2В.» та проголосувала «за» позитивне рішення такого питання. Такими своїми діями ОСОБА_3 порушила вимоги ст.28, ст.35 ЗУ«Про запобігання корупції», ч. 1 ст.59-1 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», тобто вчинила адміністративне правопорушення, пов»язане з

корупцією передбачене ч. 1 ст. 172-7 КУпАП.

17.02.2016 реєстратор Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Львівській області на підставі зазначеного рішення сесії ОСОБА_1 сільської ради зареєстрував право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, площею 0,09 га кадастровий номер :01:014:0234 за ОСОБА_2, про що державним реєстратором внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №14130091.

Постановою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 17.02.2017 ОСОБА_3 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 та ч. 2 ст.172-7 КУпАП та накладено штраф в сумі 3400 грн..

З урахуванням зазначених обставин, позивач на підставі ст.121 Конституції України, ст.ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру» ст.ст.1, 28, 67 ЗУ «Про запобігання корупції», ст.16,21,393,1212 ЦК України просив: Рішення № 613 та Рішення №732, які було прийнято з порушеннями визнати недійсними, скасувати державну реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку та повернути таку земельну ділянку у комунальну власність ОСОБА_1 сільськї ради.

Відтак, позивач вважає свої вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

В судовому засіданні прокурор позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити, надав пояснення аналогічні тим, що наведені у позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_1 сільської ради в судовому засіданні проти позову заперечила з підстав викладених в письмовому запереченні, надала пояснення, що секретар Грабовецької сільської ради ОСОБА_3 дійсно була присутня на засіданні 39 сесії 6 скликання ОСОБА_1 сільської ради, та брала участь в голосуванні за спірні Рішення. Однак її голос не був визначальним оскільки на сесії були присутні 14 депутатів з 16(двоє були відсутні) і всі 14 проголосували «за», тобто голос ОСОБА_3 не вплинув на хід голосування та не був визначальним. А тому підстав для визнання незаконним та скасування даних рішень немає.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з»явилась, однак подала до суду заяву в якій просила розгляд справи проводити у її відсутності, проти позову заперечила, з підстав наведених у письмовій заяві. Просила в задоволенні позову відмовити.

Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не зявилась, однак подала до суду заяву в якій просила в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд встановив наступне.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 140 Конституції України встановлено, що місцеве самоврядування є правом територіальної громади самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.

Згідно з частиною 1 статті 1 ЗУ «Про місцеве самоврядування» - правомочний склад ради - кількість депутатів, обраних до відповідної ради, повноваження яких визнано і не припинено в установленому законом порядку, яка становить не менш як дві третини від загального складу ради.

Відповідно до частини 1, 2 статті 2 ЗУ «Про місцеве самоврядування» місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об»єднання у сільські громади жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

Відповідно до частини 4 статті 45 ЗУ «Про місцеве самоврядування» рада вважається повноважною за умови обрання не менш як 2/3 депутатів від загального складу ради.

Згідно ч.12 ст.46 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», сесія ради є повноважною, якщо в її пленарному засіданні бере участь більше половини депутатів від загального складу ради.

Частиною 2 статті 59 ЗУ «Про місцеве самоврядування» встановлено, що рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених законом.

Судом та матеріалами справи встановлено, що 26.05.2015 на ім'я сільського голови с. Грабовець ОСОБА_4 надійшла заява ОСОБА_2 про надання їй земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель у новому кварталі забудови с. Грабовець по вул. Й. Сліпого.

Рішенням 39 сесії 6 скликання ОСОБА_1 сільської ради від 30.06.2015 №613, за заявою ОСОБА_2, на підставі ст.ст.12,40,81,83, 118,121,184,185 Земельного кодексу України, ст. 50 ЗУ «Про землеустрій», ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», було вирішено надати заявнику дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у власність на території ОСОБА_1 сільської ради.

Як засвідчується протоколом засідання 39 сесії 6 скликання ОСОБА_1 сільської ради від 30.06.2015 та списком присутніх депутатів на засіданні даної сесії сільської ради з 16 депутатів повного складу сільської ради, були присутніми 14 депутатів, в тому числі й ОСОБА_3.

Відповідно до порядку денного, відображеного у протоколі засідання 39 сесії 6 скликання ОСОБА_1 сільської ради від 30.06.2015, на розгляд сесії сільської ради було винесено питання про розгляд заяв громадян.

Зокрема, як підтверджується відомостями протоколу, на виконання зазначеного вище пункту порядку денного сільським головою було оголошено заяви 36 громадян, в тому числі і ОСОБА_2, про надання дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для будівництва і обслуговування житлових будинків у с. Грабівці Стрийського району.

Як випливає з протоколу, у голосуванні з цього питання взяли участь усі присутні 14 депутатів сільської ради, які одноголосно проголосували за надання ОСОБА_2 дозволу на виготовлення проекту землеустрою. При цьому, з цього ж протоколу вбачається, що ОСОБА_3 брала участь в голосуванні, однак її голос не вплинув на прийняття (чи відмову в прийнятті) Рішення №613.

Також, судом встановлено, що ОСОБА_2 є дочкою секретаря (депутата) Грабовецької сільської ради ОСОБА_3, тобто мати проголосувала «за» прийняття Рішення сесії ОСОБА_1 сільської ради від 30.06.2015 №613.

Зазначені обставини не заперечуються учасниками справи та підтверджуються постановою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 17.02.2017 у справі №456/348/17, згідно якої ОСОБА_3 було визнано винною у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1, 2 ст.172-7 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено стягнення у виді штрафу в розмірі 3400 грн.

В подальшому, рішенням 44 сесії 6 демократичного скликання ОСОБА_1 сільської ради від 15.10.2015 №374 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по передачі у власність ОСОБА_2 на території ОСОБА_1 сільської ради» затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки по передачі у власність ОСОБА_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,09 га у с. Грабовець по вул. Й. Сліпого, та передано безоплатно у власність ОСОБА_2 земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,09 га у с. Грабівці на вул. Й.Сліпого, Стрийського району, Львівської обл. (за рахунок земель житлової та громадської забудови), кадастровий номер земельної ділянки :01:014:0234.

Як вбачається із виписки з протоколу 44 сесії 6 демократичного скликання ОСОБА_1 сільської ради та списку депутатів, які брали участь в роботі даної сесії 15.10.2015, із 13 депутатів присутніх на засіданні сесії сільської ради «за» вищевказане рішення проголосували 13 депутатів. В тому числі й ОСОБА_3, однак її голос також не був вирішальним при прийнятті Рішення.

Таким чином, суд не знаходить обґрунтованих підстав для висновку про істотний вплив депутата (та секретаря) ОСОБА_1 сільської ради на прийняття сесією спірних Рішень, та про

реально існуючу можливість прийняття іншого рішення, у разі повідомлення ОСОБА_3 про конфлікт інтересів.

ОСОБА_5 депутат ОСОБА_1 сільської ради 2010 -2015, допитаний в судовому засіданні в якості свідка пояснив, що незважаючи на те, що секретар сільської ради ОСОБА_3 не повідомляла про те, що ОСОБА_2 є її дочкою, усім депутатам ОСОБА_1 сільської ради був відомий даний факт (оскільки це село і всі знають один одного) і іншого Рішення прийнято не могло бути. Окрім того, при прийнятті рішень, про виділення земельних ділянок такі надавались в першу чергу пільговикам, учасникам АТО, а також родинам де в одному будинку проживає декілька сімей. Так, в будинку ОСОБА_3, проживали три покоління її мати, ОСОБА_3 з чоловіком та дві одружені доньки з сім»ями в тому числі й ОСОБА_2. ОСОБА_3 голосувала «за» прийняття вказаного рішення, оскільки нікому не були доведені норми Закону «про конфлікт інтересів».

21.09.2015 ОСОБА_2, на підставі Рішенням №732, зареєструвала право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,09 га на вул. Й. Сліпого, у с. Грабовець, Стрийського району, Львівської області, кадастровий номер земельної ділянки :01:014:0234, про що внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 14130091.

Згідно із ст.1 ЗУ«Про запобігання корупції» потенційний конфлікт інтересів це наявність у особи приватного інтересу у сфері, в якій вона виконує свої службові чи представницькі повноваження, що може вплинути на обєктивність чи неупередженість прийняття нею рішень, або на вчинення чи не вчинення дій під час виконання зазначених повноважень, а реальний конфлікт інтересів суперечність між приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями, що впливає на обєктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання зазначених повноважень.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.3 ЗУ «Про запобігання корупції», депутати місцевих рад є особами, уповноваженими на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, й вони, серед інших осіб, є субєктами, на яких поширюється дія цього Закону.

Частиною 1 ст.28 ЗУ «Про запобігання корупції»передбачено, що особи, зазначені у п.п.1, 2 ч.1 ст.3 цього Закону, зобовязані: 1)вживати заходів щодо недопущення виникнення реального, потенційного конфлікту інтересів; 2)повідомляти не пізніше наступного робочого дня з моменту, коли особа дізналася чи повинна була дізнатися про наявність у неї реального чи потенційного конфлікту інтересів безпосереднього керівника, а у випадку перебування особи на посаді, яка не передбачає наявності у неї безпосереднього керівника, або в колегіальному органі Національне агентство чи інший визначений законом орган або колегіальний орган, під час виконання повноважень у якому виник конфлікт інтересів, відповідно; 3)не вчиняти дій та не приймати рішень в умовах реального конфлікту інтересів; 4)вжити заходів щодо врегулювання реального чи потенційного конфлікту інтересів.

При цьому, суд зазначає, що врегулювання конфлікту інтересів, який виникає в діяльності окремих категорій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, відповідно до норм ЗУ «Про запобігання корупції», має певні особливості.

А саме, згідно з ч.1ст.35 ЗУ «Про запобігання корупції», правила врегулювання конфлікту інтересів в діяльності Президента України, народних депутатів України, членів Кабінету Міністрів України, керівників центральних органів виконавчої влади, які не входять до складу Кабінету Міністрів України, суддів Конституційного Суду України та суддів судів загальної юрисдикції, голів, заступників голів обласних та районних рад, міських, сільських, селищних голів, секретарів міських, сільських, селищних рад, депутатів місцевих рад визначаються законами, які регулюють статус відповідних осіб та засади організації відповідних органів.

Так, відповідно до цих положень ч.ч. 1, 2 ст.59-1 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», який регулює засади організації та діяльності органів місцевого самоврядування, передбачено, що сільський, селищний, міський голова, секретар, депутат сільської, селищної, міської ради, голова, заступник голови, депутат районної, обласної, районної у місті ради бере участь у розгляді, підготовці та прийнятті рішень відповідною радою за умови самостійного публічного оголошення про це під час засідання ради, на якому розглядається відповідне питання.

Суд відзначає, що відповідно до ч.1 ст.67 ЗУ «Про запобігання корупції», нормативно-правові

акти, рішення, видані (прийняті) з порушенням вимог цього закону, підлягають скасуванню органом або посадовою особою, уповноваженою на прийняття чи скасування відповідних актів, рішень, або можуть бути визнані незаконними в судовому порядку за заявою заінтересованої фізичної особи, об'єднання громадян, юридичної особи, прокурора, органу державної влади, зокрема Національного агентства, органу місцевого самоврядування.

Системний аналіз вищезазначених норм Закону України «Про боротьбу з корупцією» дає підстави для висновків про те, що наявність потенційного або реального конфлікту інтересів не тягне за собою автоматичної недійсності прийнятих рішень колегіального органу та лише у визначених законом випадках може вплинути на втрату правомочності органу.

Протоколами пленарних засідань ОСОБА_1 сільської ради від 30.06.2015 та від 15.10.2015 підтверджується, що «за» оскаржувані Рішення (про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою та про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_2, площею 0,09 га, для будівництва та обслуговування індивідуального будинку та господарських будівель, проголосувало: - 14 депутатів (Рішення № 613), - 13 депутатів (Рішення № 732), в тому числі й ОСОБА_3, (проти 0, утрималось 0), при достатній кількості для прийняття рішення - 9 голосів.

Таким чином, враховуючи, що усунення депутата ОСОБА_3 від голосування при прийнятті оскаржуваного рішення внаслідок конфлікту інтересів не призводить до втрати правомочності колегіального органу (ОСОБА_1 сільської ради), не впливає на юридичний факт наявності більшості голосів при прийнятті оскаржуваного рішення, а відтак відповідає вимогам чинного законодавства та визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт.

Згідно з правовою позицією Конституційного суду України викладеній у рішенні №7-рп/2009 від 16 квітня 2009 року потрібно розрізняти нормативні та ненормативні акти органу місцевого самоврядування.

До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальних характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію (п.4 вказаного рішення).

Оскаржувані Рішення ОСОБА_1 сільської ради №613 від 30.06.2015 та №732 від 15.10.2015 є ненормативним актом, звернені конкретно до ОСОБА_2, застосовані одноразово і після реалізації вичерпали свою дію.

Відповідно до останнього абзацу п.5 цього рішення Конституційного суду, ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Суд враховує, що рішення ОСОБА_1 сільської ради №613 від 30.06.2015 та №732 від 15.10.2015 є ненормативним актом органу місцевого самоврядування, який вичерпав свою дію внаслідок їх виконання, а відтак їх скасування не породжує наслідків для власника земельної ділянки, оскільки в нього виникло право володіння земельною ділянкою, і це право ґрунтується на правовстановлюючих документах. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 06.07.2016 у справі №916/876/13. та висновками Вищого господарського суду України, які наведені у постанові від 06.04.2017 р. справа №914/2304/16.

За таких обставин, визнання недійсним та скасування рішення сесії ОСОБА_1 сільської ради від 30.06.2015 №613 «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у власність на території ОСОБА_1 сільської ради ОСОБА_2В.»; визнання недійсним рішення сесії ОСОБА_1 сільської ради від 15.10.2015 №732 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та передачу її у власність на території ОСОБА_1 сільської ради ОСОБА_2В.»; скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 28294853 від 17.02.2016 та внесений до державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про право власності номер 14130091, відповідно до якого на земельну ділянку кадастровий номер :01:014:0234 зареєстровано право приватної власності за

ОСОБА_2; зобов»язання ОСОБА_2 повернути земельну ділянку площею 0,09 га кадастровий номер :01:014:0234 в с. Грабовець вул. Й.Сліпого Стрийського району у комунальну власність ОСОБА_1 сільської ради Стрийського району шляхом складання акту приймання-передачі суперечить вищезазначеним нормам Закону та принципам верховенства права (ст.8 Конституції України), статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (право мирно володіти своїм майном) і є несправедливим відносно ОСОБА_2.

Окрім цього, суд відзначає, що відповідно до ч.1 ст.21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Цьому кореспондують норма ч.10 ст.59 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», якою передбачено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку та норма п.«г» ч.3 ст.152 Земельного кодексу України, відповідно до якої захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Отже, визнання незаконним чи протиправним відповідного рішення органу місцевого самоврядування (у даному випадку рішення зі земельних питань щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою) та його скасування чи визнання недійсним повинно обґрунтовуватися в першу чергу дійсно існуючою суперечністю між змістом такого оспорюваного рішення та нормами чинного законодавства України.

Проте, заявляючи цей позов і підтримуючи його в суді, прокурор не наводить жодного доводу на засвідчення невідповідності прийнятого Рішення №613 певним конкретним приписам закону.

Зокрема, позивач не наводить і не обґрунтовує яким чином надання громадянину України дозволу на розроблення проекту землеустрою суперечить нормам чинного законодавства України, чому відповідна заява (клопотання) ОСОБА_2 була задоволена протиправно, яким повинно бути законне рішення сільської ради з цього питання, які положення нормативно-правових актів це підтверджують тощо.

Відтак, суд, вирішуючи цей спір на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, не знаходить яких-небуть підстав для висновку про суперечність змісту прийнятого рішення сільської ради положенням чинного законодавства України, що повинно бути передумовою для визнання такого рішення протиправним і його скасування.

Більш того, як вбачається зі змісту Рішення № 732, воно було прийнято в порядку реалізації права громадян України на безоплатне отримання земельних ділянок відповідно до граничних норм (розмірів) безоплатної приватизації.

У цьому контексті суд звертає увагу на те, що відповідно до ч.6 ст.118 Земельного кодексу України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність. А частиною 7 цієї ж статті на такий орган покладено обов»язок провести розгляд клопотання у місячний строк і надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або ж мотивовану відмову у його наданні. При цьому, підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об»єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

У даному ж випадку з матеріалів справи не вбачається та не обґрунтовується стороною позивача факту існування підстав для відмови в задоволенні клопотання ОСОБА_2, тобто не встановлено потенційної можливості прийняття ОСОБА_1 сільською радою інших Рішень, аніж ті, які

було оформлено рішеннями сільської ради від 30.06.2015 №613 та від 15.10.2015 №732. Отже, стверджуючи про незаконне надання органом місцевого самоврядування земельної ділянки у власність фізичної особи, прокурор, водночас, не вказує на нормативне обґрунтування такого твердження, тобто не покликається на норми чинного законодавства, які забороняли би надавати землю ОСОБА_2 або ж обумовлювали необхідність прийняття якогось іншого рішення зі сторони органу місцевого самоврядування.

Окремо суд також звертає увагу й на те, що при прийнятті рішення в даній справі слід взяти до уваги та дати оцінку тому, що за спірним рішеннями у ОСОБА_2 виникли права, які підпадають під правовий захист за ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відтак, у такому разі втручання в майнові права особи повинно відбуватися з дотриманням трьох критеріїв, за якими слід оцінювати захід втручання на предмет його сумісності з гарантіями ст.1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям (див. рішення Європейського Суду з прав людини у справах «Щокін проти України», «Сєрков проти України»). Більш того, у цьому контексті суд також звертає увагу на позицію Європейського Суду з прав людини, яку він виклав у рішенні в справі «Стретч проти Сполученого Королівства», де вказав на те, що особа субєкт приватного права, не повинен відповідати за помилки державних органів при виконанні ними своїх повноважень, а державні органи не можуть вимагати повернення в попередній стан, посилаючись на те, що вони при виконанні своїх повноважень припустилися помилки».

Як зазначено у статті 1 протоколу №1 кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які, на їх думку, є необхідними для здійснення контролю за користування майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. У своєму тлумаченні фрази «мирне володіння» Комісія та Суд часто розрізняють поняття «позбавлення власності» і «»контроль за її використанням».

Наприклад у відомій справі Спорронг і Льоннрот проти Швеції (1982) заявники скаржились на те, що постанова муніципалітету міста Стокгольм, яка дозволяла місцевій владі відчужувати за своїм бажанням практично без обмежень будь-яку власність, порушувала їхнє право власності за статтею 1 Протоколу №1. Суд ухвалив, що хоч подібне відчуження теоретично залишало за власниками право користуватись та розпоряджатись своєю власністю, однак практично їхні можливості робити це були обмежені настільки, що застосування шведського закону справді порушувало їхнє право на вільне володіння своїм майном.

Розглянувши справу, Суд також підкреслив свою думку про те, що Конвенція у цілому вимагає збереження балансу між інтересами суспільства і основними правами людини, та зауважив, що у випадку позбавлення власності, обмеження чи користування нею чи в інших подібних випадках справедливість вимагає, щоб особам, які постраждали, було надано право оскаржувати рішення уряду з питань позбавлення власності, контролю за її використанням та надання відшкодування.

Однак, заявляючи даний позов прокурор жодним чином не обґрунтовує відповідність своїх вимог таким критеріям, які випливають з норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод її протоколів та визначені практикою Європейського Суду з прав людини, не обґрунтовує підставність, допустимість і законність втручання в право фізичної особи на мирне володіння майном, відповідно до цих критеріїв і принципів, не обґрунтовує правомірність покладення на фізичну особу відповідальності за дії органу влади, що не може визнаватися належним і достатнім для прийняття судом рішення, про яке просить прокурор, із урахуванням прав та інтересів усіх учасників спірних правовідносин.

Також, як встановлено судом, ОСОБА_2 за власні кошти виготовила будівельний паспорт для будівництва індивідуального житлового будинку, зареєструвала в ДАБК повідомлення про початок будівельних робіт, розпочала будівництво житлового будинку на що також понесла матеріальні витрати, ОСОБА_1 сільська рада не претендує на витребувану земельну ділянку,

яка вже не є вільною. Позбавлення права власності ОСОБА_2 на виділену земельну ділянку та витребування її, по суті позбавляє її права власності на спірне майно без надання відшкодування.

Окрім того, насамкінець суд зауважує також, що прокурор у позовній заяві вказує на те, що прийняте спірне рішення ОСОБА_1 сільської ради порушує інтереси держави у сфері контролю за використанням та охороною земель, ефективного використання земельних ресурсів, суперечить державній політиці у сфері земельних відносин.

Проте, одночасно з цим позивачем не наведено жодних обставин, які достовірно свідчать про такі порушення державного контролю за використанням та охороною земель, неможливість ефективного використання земельних ресурсів чи внесення суперечностей у державну політику в сфері земельних відносин. Навпаки, як уже було зазначено вище, чинним законодавством України передбачено право особи на отримання землі в порядку безоплатної приватизації, а відтак, в держави виникає зворотній обов»язок із реалізації такого права, зокрема й через вжиття необхідних дій та прийняття необхідних рішень (у т.ч. щодо відведення земельних ділянок у власність тощо).

Окрім цього, суд зазначає, що метою цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Однак, зі змісту даного позову, його обґрунтування та його вимог не вбачається яким чином задоволення відповідних позовних вимог забезпечить досягнення мети цивільного судочинства й яким чином воно може відновити порушені права й інтереси учасників спірних правовідносин, більш того порушення яких, як вже зазначено вище, не доведено належним чином.

Резюмуючи суд зазначає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, у звязку з чим, заявляючи певні позовні вимоги особа повинна нести тягар їх доказування. Однак, у даному випадку позивачем не було надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог і ним не було доведено протиправності оспорюваного рішення з тих підстав, які заявлені за цим позовом.

У звязку з чим, зважаючи на необґрунтованість доводів позивача, суд приходить до висновку про те, що у позові слід відмовити повністю.

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 209, 212-215 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову першого заступника керівника Стрийської місцевої прокуратури до ОСОБА_1 сільської ради Стрийського району Львівської області, ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про визнання недійсними рішення органу місцевого самоврядування, скасування права власності на нерухоме майно та повернення земельної ділянки - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а у разі якщо рішення було проголошено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом 10-ти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: ОСОБА_6