Провадження №2/523/2070/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" серпня 2017 р.

Суворовський районний суд м. Одеси

головуючого судді - Кисельова В.К.

при секретарі - Дзюба Г.І.

за участю позивача - ОСОБА_1

відповідачки - ОСОБА_2, представника відповідача - ОСОБА_3

представника органу опіки та піклування - Крохалевої Г.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про надання дозволу на виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди та супроводу другого з батьків,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2, третя особа: Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про надання дозволу на виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди та супроводу другого з батьків. Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони мають малолітню дочку - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає разом зі своєю матерю за адресою: АДРЕСА_1. Донька є громадянкою Сполучених Штатів Америки.

Позивач перебуває у зареєстрованому шлюбі з громадянкою Сполучених Штатів Америки - ОСОБА_5 з 1979 року, з якою вони мають двох повнолітніх дітей - ОСОБА_6, 1979 року народження і ОСОБА_7, 1988 року народження, які є громадянами Сполучених Штатів Америки. Дружина позивача та двоє дітей постійно проживають у Сполучених Штатах Америки.

Позивач бажає, разом з донькою, відвідати своїх рідних в США та відпочити. Позивач вважає, що подорож матиме неабияке значення для духовного розвитку дитини. Окрім того, позивач має можливість оздоровити доньку в чудової кліматичній зоні, надати її можливості поспілкуватися зі своїми старшими братами. Позивач також бажає провести доньки обстеження в американських медичних клініках.

Однак відповідачка безпідставно не надає згоди на виїзд дитини за межі України, при цьому жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували її відмову, вона не наводить.

На підставі викладеного, позивач згідно останніх уточнень до позовних вимог просить дозволити йому виїзд за кордон спільно з малолітньою ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 без згоди та супроводу її матері в період з 13.10.2017р. по 06.11.2017р..

Відповідачка позовні вимоги не визнала за наступних підстав. Так, відповідачка посилається на те, що згідно довідки КУ «Дитяча міська клінічна лікарня №3» стан дитини не є добрим, вона потребує стаціонарного лікування. Відповідачка також посилається на те, що позивача не приймає участі в лікуванні та утриманні дитини, сплачує незначний розмір аліментів. Малолітня ОСОБА_4, за твердженням відповідачки, саме не бажає зустрічатись з батьком. Крім того, відповідачка вважає, що посилання позивача на те, що брат ОСОБА_6 не має можливості приїхати на територію України не підтверджується. Відповідачка вважає, що обставини на які посилається позивач в своєму позові є вигаданими, оскільки основна мета позивача вивезти дочку з території України на постійне місце проживання до США. З заперечення відповідачки також вбачається, що після після спілкування з батьком дитина стає знерованою, скаржиться на головні болі. В зв'язку з чим, позивачка була вимушена звертатись до дитячого психолога. Відповідачка також посилається на те, що в жовтні 2012 року, після перебування доньки з батьком наодинці, вона не розмовляла протягом двох тижнів, про що свідчить виписка дільничного невролога з медичної картки доньки від 23.04.13 року.

Представники органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської Ради, згідно листа від 16.06.2017р. № 01-05-8/574вх. не заперечували проти задоволення позову ОСОБА_1 проте рішення просили прийняти на розсуд суду.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, думку малолітньої дитини, дитячих психологів, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню на підставі фактів, встановлених в судовому засіданні.

Так судом встановлено, що сторони мають малолітню дочку - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженку м. Одеси, що підтверджується свідоцтвом про народження дитини серії НОМЕР_1, виданого 07.05.2008 року Другим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси, актовий запис №429.

На теперішній час, малолітня ОСОБА_4 проживає разом зі своєю матерю за адресою: АДРЕСА_1.

Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що він перебуває у зареєстрованому шлюбі з громадянкою Сполучених Штатів Америки - ОСОБА_5 з 1979 року, з якою вони мають двох повнолітніх дітей - ОСОБА_6, 1979 року народження і ОСОБА_7, 1988 року народження, які є громадянами Сполучених Штатів Америки. Дружина позивача та двоє дітей постійно проживають у Сполучених Штатах Америки.

Позивач бажає, разом з донькою, відвідати своїх рідних в США та відпочити. Позивач вважає, що подорож матиме неабияке значення для духовного розвитку дитини. Окрім того, позивач має можливість оздоровити доньку в чудової кліматичній зоні, надати її можливості поспілкуватися зі своїми старшими братами. Позивач також бажає провести обстеження доньки в американських медичних клініках.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, починаючи з 1993 року по сьогоднішній день постійно перебуває на території України, в 2009 році після народження сумісної із позивачем дитини ОСОБА_4 отримав посвідку та постійне місце проживання в Україні.

В судовому засіданні ОСОБА_1 не заперечував того факту, що фактично він постійно проживає на території України, проте зберігає за собою громадянство США. В той же час, позивач не повідомив суд про своє місце проживання та території США, а також саме за якою адресою на території США буде перебувати дитина під час та подорожі.

ОСОБА_1 також посилається на те, що він перебуває у шлюбі США з громадянкою ОСОБА_5, при цьому надав до суду копію свідоцтва про реєстрацію шлюбу на бланку НОМЕР_2, засвідчену міським клерком місто Нью-Йорк 05.03.2014 року з перекладом з англійської мови на українську та зазначали, що відповідно до вказаного свідоцтва з 10 липня 1979 року громадянин США ОСОБА_1 перебуває в зареєстрованому шлюбі з громадянкою США ОСОБА_5.

Однак, незважаючи на реєстрацію шлюбу, судом фактично встановлено, що позивач певний час проживав з відповідачкою однією сім'єю без реєстрації шлюбу, що сторони не заперечували під час розгляду справи.

Таким чином, суд вважає, що достовірних та актуальних даних на час розгляду цивільної справи стосовно перебування ОСОБА_1 та громадянки США ОСОБА_5 у зареєстрованому шлюбі, до суду не було надано.

В зв'язку з чим, суд ставить під сумнів доводи позивача щодо мети поїздки на територію США, а саме знайомство із дружиною позивача - ОСОБА_5 з 1979 року, та дітьми - ОСОБА_6, 1979 року народження і ОСОБА_7, 1988 року народження.

Посилання позивача на те, що саме малолітня ОСОБА_4 хворіє та потребує обстеженню на території США лише частково знаходить своє підтвердження, оскільки не має доказів того, що лікування не може бути здійснено на території України.

В своїх позовних вимогах позивач посилається на те, що відповідачка відмовляється йому надати письмовий дозвіл на перетин державного кордону без її супроводу.

Вищевказані правовідносини регулюються наступними нормами законодавства.

Відповідно до пп. 4 п. 2 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. N 57 перетинання громадянами України (далі - громадяни) державного кордону здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю (далі - пункти пропуску), якщо інше не передбачено законом, за одним з таких документів, що дають право на виїзд з України і в'їзд в Україну: проїзний документ дитини.

Частиною 3 «Правил» встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Згідно п. 4 «Правил» виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:

1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;

2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

В матеріалах справи відсутні письмові докази того, що позивач пропонував відповідачці з'явитись до нотаріуса з метою надання відповідного дозволу. Однак в судовому засідання відповідачка не заперечувала того факту, що позивач звертався до неї з цією пропозицією.

Суд, оцінивши у сукупності доводи відповідачки щодо абсолютної неможливості спільного виїзду за кордон малолітньої ОСОБА_4 спільно з батьком ОСОБА_1, вважає, що дані доводи не відповідають фактичним обставинам.

Так, згідно ч. 1,2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини . Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Частиною 1 ст. 153 СК України встановлено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Відповідно до ч.1,2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно ч. 2 ст. 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Згідно ч. 3 ст. 157 СК України той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

У преамбулі Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яка набула чинності для України з 27.09.1991 року, зазначено, що дитина, в наслідок її фізичної і розумової незрілості потребує спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження, до досягнення нею повноліття.

Статтею 3 цієї Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення чи іншими питаннями, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно із ст. 9 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Разом із цим відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Статтею 18 Конвенції зазначено про необхідність докладання всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної і однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Судом встановлено, що рішенням колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 27.07.2017р. по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради в особі органу опіки та піклування про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу і форми участі батька у вихованні дитини було змінено рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 14 березня 2017 року змінити ,виклавши абзац другий резолютивної частини рішення суду в наступній редакції:

Встановити час спільних побачень ОСОБА_1 зі своєю дочкою ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 в першій та третій тиждень кожного місяця суботи з 9.00 години до 19.00 години та щонеділі з 09.00 години до 17.00 години без присутності матері.

Суд вважає, що посилання відповідачки про те, що позивач через похилий вік не спроможний буде надати дитині відповідну допомогу неможливо прийняти до уваги, оскільки вони є хибними, що не підтверджуються жодними доказами.

Судом відповідно до положень ст.171 СК України, без участі сторін, у присутності дитячого психолога ОСОБА_8., а також спеціаліста з соціальній роботи відділу соціальної роботи Одеського міського центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді в Суворовському районі ОСОБА_9., була опитана малолітня ОСОБА_4. В судовому засіданні, яка пояснила, що вона дійсно відчуває страх перед батьком, оскільки він до неї погано ставився під час їх спільного проживання. Вона також пам'ятає, що коли вони спільно проживали однією сім'єю, мати виїхала на певний час та залишила проживати її з батьком. Однак батько її сильно ображав, її стало дуже страшно, а тому вона деякий час взагалі не розмовляла. ОСОБА_4 також пояснила, що побоюється, що батько забере її до Америки та після чого її не поверне до мати. Так, батько дійсно їй пропонував поїхати до Америки та пояснив, що їй так там сподобається, що вона й повертатися не забажає.

В судовому засіданні був допитаний в якості спеціаліста практикуючий психолог ОСОБА_8., який раніше обстежував ОСОБА_4.. Він пояснив, що ОСОБА_4 має високий рівень стурбованості та внутрішнє емоційне напруження, яке викликано спілкуванням з батьком та спогадами про це. На думку психолога тривала поїздка з батьком без присутності матері може негативно вплинути на психоемоційний стан здоров'я дитини.

Спеціаліст ОСОБА_9 пояснила, що дитина дійсно потребує більше турботи зі сторони батька, оскільки відчуває недостатність уваги батька до неї. Вона вважає, спочатку необхідно налагодити спільний діалог батька з дитиною, а вже після того, не має будь-яких перешкод для спільної поїздки.

В процесі розгляду справи, позивач неодноразово змінював дати майбутньої поїздки, та останню дату визначив в період з 13.10.2017р. по 06.11.2017р..

В судовому засіданні позивач пояснив, що рішення суду щодо надання часу спільних побачень ОСОБА_1 зі своєю дочкою ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 в першій та третій тиждень кожного місяця суботи з 9.00 години до 19.00 години та щонеділі з 09.00 години до 17.00 години без присутності матері тільки передано на виконання, оскільки він на час розгляду справи, ще не залишався наодинці з дитиною.

На підставі викладеного, суд вважає, оскільки позивачу судом був визначений тільки певний час для спільного побачення дочкою ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 в першій та третій тиждень кожного місяця суботи з 9.00 години до 19.00 години та щонеділі з 09.00 години до 17.00 години без присутності матері, а також враховуючи особливості взаємовідносин позивачка з дочкою, суд вважає, в даний час, відсутні підстави для надання дозволу на виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди та супроводу другого з батьків в період з 13.10.2017р. по 06.11.2017р., оскільки така спільна поїздка може негативно вплинути на дитину.

В процесі судового засідання суд неодноразово запитував у позивача, яким чином, він вважає можливим виконання рішення, а саме перетинання державного кордону України, якщо дитина категорично відмовляється з ним їхати, враховуючи неможливість застосувати будь-який фізичний або психологічний тиск щодо дитини. Позивач пояснював, що якщо рішення щодо його зустрічей з дитиною без присутності матері буде виконано, він впевнений, що дитина буде протилежної думки.

Основна позиція суду полягає в тому, що батько повинний первісно налагодити діалог з дитиною, алише після того здійснювати спільні подорожі, оскільки першочергова увага суду приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

В зв'язку чим, дата поїздки з 13.10.2017р. по 06.11.2017р. є неприйнятною за вищевказаних обставин, а враховуючи, що інших дат позивач не визначав, позовні вимоги не підлягають задоволенню.

В той же час, що позивач не позбавлений право на звернення до суду з аналогічним позовом з наданням дозволу на інший період.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 7, 150,153,155,157 СК України, ст.ст. 10, 11, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про надання дозволу на виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди та супроводу другого з батьків в період з 13.10.2017р. по 06.11.2017р. - залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку через Суворовський районний суд м. Одеси шляхом подачі апеляційної скарги в 10-ти денний строк з дня проголошення рішення.

Суддя